Справа № 813/3529/16
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2017-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без розгляду

16 лютого 2017 року № 813/3529/16

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Олійника Ю.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Невелич Ю.В.,

розглянувши у відкритому попередньому судовому засіданні клопотання представника відповідача - Управління МВС України на Львівській залізниці про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_3 до Управління МВС України на Львівській залізниці, Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій, стягнення невиплачених заробітної плати, середнього заробітку і суми індексації при звільненні,-

В С Т А Н О В И В :

17 жовтня 2016 року на розгляд до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до Управління МВС України на Львівській залізниці, Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій, стягнення невиплачених заробітної плати, середнього заробітку і суми індексації при звільненні.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 18.10.2016 року позовну заяву було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення її недоліків.

У зв'язку із усуненням позивачем недоліків позовної заяви, ухвалою судді від 27.10.2016 року було відкрито провадження у даній справі та призначено попереднє судове засідання.

На заперечення проти позовних вимог від відповідачів до суду надійшли письмові заперечення.

Ухвалою суду від 28.12.2016 року було зупинено провадження у справі до отримання судом із Залізничного районного суду м.Львова і Франківського районного суду м.Львова витребуваних документів, згідно запитів від 29.12.2016 року.

Ухвалою від 26.01.2017 року, у зв'язку із надходженням до суду відповідей на запити від 29.12.2016 року та копій відповідних документів, провадження в адміністративній справі №813/3529/16 було поновлено.

13 лютого 2017 року через канцелярію суду представником відповідача 1 - Управління МВС України на Львівській залізниці - було подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, з огляду на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з означеним позовом.

У попередньому судовому засіданні 16.02.2017 року було поставлено на вирішення клопотання представника відповідача 1 від 10.02.2017 року №4/67 про залишення позовної заяви без розгляду.

Представник позивача проти залишення позовної заяви без розгляду заперечив, наголошуючи на тому, що позивач строку звернення до суду не пропустив.

Представник відповідача 1 підтримала аргументи та вимоги свого клопотання й просила суд залишити позовну заяву без розгляду, у зв'язку із пропуском установленого законом строку звернення до адміністративного суду.

Відповідач 2 явку уповноваженого представника із невідомих суду причин у попереднє судове засідання не забезпечив.

Судом, із врахуванням положень ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалено здійснювати розгляд клопотання та розгляд справи у відсутності представника відповідача 2.

Заслухавши думку представника позивача, представника відповідача 1 щодо залишення позовної заяви без розгляду, перевіривши матеріали справи, дослідивши долучені до матеріалів справи докази, суд вважає, що клопотання підлягає до задоволення, а позовна заява - залишенню без розгляду, виходячи з наступного.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України, право на судовий захист гарантується кожному. Особа, право, свобода чи інтерес якої порушуються, не визнаються чи оспорюються, має право на звернення до суду за їх захистом чи поновленням.

Відповідно до ч.1 ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України або іншими законами.

Згідно з ч.2 ст.99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 статті 99 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

У цьому контексті суд наголошує на тому, що строки звернення до адміністративного суду, як і строки давності, є важливим інструментом, використання якого дозволяє забезпечити, зокрема, дотримання принципу правової визначеності.

Подібне трактування строків давності (яке може бути застосованим і для строків звернення до суду) неодноразово викладав у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини. Так, у п.137 рішення у справі «Олександр Волков проти України» Суд зазначив, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними.

Окрім того, в постанові від 16.11.2016 року у справі №6-2469цс16 Верховний Суд України виклав правову позицію, в якій також вказав на те, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

При цьому, як зазначає Верховний Суд України в цій же постанові від 16.11.2016 року в справі №6-2469цс16, порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Як встановлено судом із матеріалів справи, позивача було звільнено з ОВС України з 15.12.2008 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позові зазначив, що про невиплату йому грошового забезпечення у повному обсязі він дізнався лише наприкінці травня 2016 року.

При цьому, як з'ясовано судом із матеріалів справи, на момент звернення ОСОБА_3 до суду з даним позовом, з часу його звільнення спливло понад шість років, що безумовно породжує сумнів у дотриманні вимог національного законодавства щодо строку звернення до суду та тягне за собою необхідність з'ясування обставин щодо пропущення або ж не пропущення строків звернення до суду, а в разі пропущення - наявності чи відсутності поважних причин його пропуску, зі застосуванням відповідних правових наслідків.

У зв'язку з чим, суд повинен встановити, коли розпочався перебіг строку звернення до суду, тобто коли позивач довідався або ж міг (повинен був) довідатися про порушення своїх прав та інтересів внаслідок невиплати грошового забезпечення, а відтак, застосувавши відповідну норму щодо строку звернення до суду, вирішити питання можливості розгляду даної справи судом.

Відтак, у першу чергу суд зауважує, що матеріалами, зібраними у ході підготовчого провадження у даній справі підтверджується, що позивач дізнався про порушення його прав по невиплаті грошового забезпечення щонайменше у жовтні 2015 року.

Зокрема, вказане підтверджується фактом звернення ОСОБА_3 12.10.2015 року до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області із позовом до УМВС України на Львівській залізниці про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні (ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16.11.2015 року провадження у цивільній справі №442/6792/15-ц (2/442/2353/2015) закрито, у зв'язку із тим, що даний спір не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства), про що Львівський окружний адміністративний суд було проінформовано представником відповідача і надано останньою відповідну копію ухвали суду від 16.11.2015 року.

При цьому, суд зазначає, що власне з моменту звільнення позивача у 2008 році і розпочався строк для звернення до суду, оскільки про можливе порушення своїх прав та інтересів ОСОБА_3 повинен був (міг) довідатися ще тоді.

Водночас, суд зауважує, що із даним адміністративним позовом позивач звернувся до суду лише 12.10.2016 року, про що свідчить штамп відділення поштового зв'язку на конверті (позовна заява надійшла до суду 17.10.2016 року), таким чином, на час подання позивачем цього позову до суду, ним було пропущено строк звернення до суду.

З приводу посилань у попередньому судовому засіданні представника позивача на положення КЗпП України про те, що звернення до суду із позовними вимогами про захист права на отримання належної позивачеві заробітної плати не може обмежуватися будь-яким строком, то суд таких до уваги не приймає та вважає за необхідне вказатити, що відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

При цьому, проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС регулюється не КЗпП України, а чинним законодавством про ці органи, оскільки відносини з питань проходження служби в ОВС не є трудовими. Окрім того, суд роз'яснює позивачу, що, із врахуванням викладеного, особи рядового та начальницького складу отримують грошове забезпечення, виплата якого обмежується певним строком, а не заробітну плату.

Більш того, суд вбачає за необхідне звернути увагу, що згідно даних бухгалтерського обліку, наявних у матеріалах справи будь-яка заборгованість перед позивачем узагалі відсутня. Загалом, дані по звітах про заборгованість за бюджетними коштами (форма 7д, №7м) за 2008 рік та пояснювальної записки до звіту, які затверджені керівником УМВС й підписані начальником фінансової служби, підтверджують відсутність заборгованості по грошовому забезпеченню у 2008 році.

Так, чинним процесуальним законом, а саме ст.100 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду.

Відповідно до ч.1 цієї статті, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Згідно ч.2 ст.100 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи

При викладених вище обставинах, суд не знаходить підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, адже сутність зазначеного інституту полягає в тому, що особа, яка звертається до суду за захистом порушеного права була не в змозі зробити це внаслідок незалежних від неї обставин, зокрема, якщо цьому перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія, яких у даному випадку не встановлено.

У цьому контексті суд також зауважує, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав, що знайшло своє підтвердження в практиці Європейського Суду з прав людини (зокрема у рішенні в справі «Девеер проти Бельгії», рішенні в справі «Стаббігс та інші проти Великобританії»).

Таким чином, оскільки ОСОБА_3 пропущено строк звернення до адміністративного суду з даним позовом, а з матеріалів справи не вбачається підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними та для постановлення іншого рішення, суд вважає необхідним застосувати зазначені вище норми закону та залишити позовну заяву без розгляду.

Керуючись ст.ст.2, 99, 100, 106, 107, 121, 160, 162, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В :

Клопотання представника відповідача - Управління МВС України на Львівській залізниці про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі №813/3529/16 задовольнити.

Залишити без розгляду позовну заяву ОСОБА_3 до Управління МВС України на Львівській залізниці, Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій, стягнення невиплачених заробітної плати, середнього заробітку і суми індексації при звільненні.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду. У разі якщо ухвалу було постановлено в письмовому провадженні або згідно з частиною третьою статті 160 цього Кодексу, або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст.254 КАС України.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 20 лютого 2017 року.