Справа № 815/4913/16
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2017-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/4913/16

Категорія: 3.1.3 Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г. П.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Бойка А.В.,

суддів: Танасогло Т.М.,

Яковлєва О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_4 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2016 року по справі за позовом громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення, викладеного у формі Висновку, про визнання громадянина В'єтнаму ОСОБА_4 таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованого посвідкою на постійне місце проживання в Україні від 25.05.2012 р., зобов'язання вчинити певні дії, -

ВС ТА Н О В И В

23.09.2016 року громадянин Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_4 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив скасувати рішення ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області, викладене у формі Висновку про визнання громадянина ОСОБА_4 таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованого посвідкою на постійне місце проживання в Україні від 25.05.2012 р.; зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити посвідку на постійне місце проживання громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнаму ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з визнанням зазначеної посвідки недійсною.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02.11.2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою по справі постановою, громадянин Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу на вказану постанову Одеського окружного адміністративного суду.

В своїй апеляційній скарзі апелянт зазначає, що постанова суду ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт посилався на те, що оскаржуваний ним висновок про визнання громадянина ОСОБА_4 таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованого посвідкою на постійне місце проживання в Україні від 25.05.2012 року є актом індивідуальної дії відносно нього, на підставі якого відповідач та інші державні органи мають право вилучити повідку на постійне проживання від 25.06.2010 року, а також зобов'язує його виїхати за межі України та скасовує реєстрацію його місця проживання.

Позивач посилається на те, що при прийнятті рішення про документування його посвідкою на постійне місце проживання міграційний орган проводив перевірку законності перебування його на території України, чинності та достовірності наданих ним до заяви документів; підстав для відмови йому у наданні дозволу на міграцію та посвідки на постійне місце проживання виявлено не було, а тому позивач вважає, що у відповідача були відсутні правові підстави для прийняття оскаржуваного висновку.

На підставі викладеного ставиться питання про скасування прийнятої постанови Одеського окружного адміністративного суду від 02.11.2016 року та постановлення нового рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.09.2001 року позивачем до відділення паспортної, реєстраційної та міграційної роботи УМВС України в Одеській області подано заяву про надання дозволу на постійне проживання в Україні (а.с.46).

За результатом розгляду даної заяви та поданих ОСОБА_4 документів 07.02.2002р. ВГПІС УМВС в Одеській області прийнято висновок про залишення на постійне мешкання в Україні, яким задоволено клопотання позивача про залишення на постійне проживання в Україні (а.с. 62).

Громадянин Вєтнаму ОСОБА_4 був документований посвідкою на постійне проживання в Україні.

09.08.2016р. ОСОБА_4 звернувся за власною ініціативою до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про перевірку законності видачі посвідки на постійне місце проживання в Україні серії ОД № 12752 від 25.06.2010р. (а.с. 11).

Листом від 12.08.2016р. (вих. № 5/3-253846) Головне управління ДМС України в Одеської області повідомило позивача про те, що рішення про залишення позивача на постійне місце проживання та документування посвідкою скасовано згідно висновку ВГІРФО ГУ МВС України від 25.05.2012р. та додано при цьому копію зазначеного рішення (а.с. 12).

Так, судом першої інстанції встановлено, що 25.05.2012р. в.о. начальника ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області прийнято Висновок про визнання громадянина Вєтнаму ОСОБА_4 таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованого посвідкою на постійне місце проживання в Україні, яким встановлено, що до матеріалів справи позивача долучено довідку №85 Одеської обласної державної адміністрації (вих. №13-308 від 25.03.2003р.) про включення до загального єдиного списку в'єтнамських громадян, які приїхали до СРСР на професійне навчання, яка видана вже після документування ОСОБА_4 посвідкою на постійне проживання (а.с.13-15).

Не погоджуючись з вказаним висновком в.о. начальника ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області, ОСОБА_4 оскаржив його до суду першої інстанції, посилаючись на його протиправність та просив зобов'язати Головне управління ДМС України в Одеської області поновити йому посвідку на постійне місце проживання.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що за змістом положень пунктів 21, 23-25 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 р. (далі - Порядок № 1983) дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі шляхом прийняття відповідного рішення, яке може бути оскаржено відповідно до законодавства, а посвідка на постійне проживання в іммігранта вилучається.

З аналізу положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення про скасування дозволу на імміграцію і посвідки на постійне проживання в Україні повинні викладатись у вигляді рішення (наказу), підписаного головою відповідного територіального органу ДМС, які можуть бути оскаржені до ДМС або до суду. Однак, в даному випадку у позовній заяві ставиться питання про скасування висновку перевірки матеріалів щодо правомірності документування посвідкою на постійне проживання в Україні позивача, який, на думку суду першої інстанції, не є рішенням суб'єкта владних повноважень, у розумінні положень вищенаведених актів законодавства та підзаконних нормативно-правових актів, якими до того ж не передбачено можливості оскарження такого документа.

Суд першої інстанції зазначив, що оскаржуваний висновок, складений і затверджений за результатами відповідної перевірки є носієм інформації щодо виявлених уповноваженим на те органом порушень вимог міграційного законодавства, є документом, на підставі якого приймається відповідне рішення органом ДМС, а тому оцінка такого висновку (в тому числі й оцінка дій працівників органу ДМС щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки) може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на його підставі.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне:

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Обов'язковою ознакою рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, як предмета адміністративного спору, є прямий (безпосередній) вплив рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень на правовий статус фізичної чи юридичної особи, тобто обмеження її прав, свобод, покладення на неї обов'язків, тобто вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб'єктів відповідних правовідносин і мають обов'язковий характер.

Позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність у будь-якому випадку повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

В даному випадку позивачем оскаржується Висновок про визнання громадянина ОСОБА_4 таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованого посвідкою на постійне місце проживання в Україні від 25.05.2012 р.

З витребуваного апеляційним судом оригіналу особової справи позивача вбачається, що окрім вказаного Висновку, затвердженого в.о. начальника ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області відповідачем чи іншим суб'єктом владних повноважень не приймалось іншого рішення про визнання громадянина ОСОБА_4 таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну.

На запит Одеського апеляційного адміністративного суду щодо прийняття уповноваженим органом рішення про скасування громадянину ОСОБА_4 Хоану дозволу на імміграцію та посвідки на постійне місце проживання в Україні, представник ГУ ДМС України в Одеській області повідомив, що в матеріалах особової справи ОСОБА_4 Хоана міститься висновок від 25.05.2012 р., затверджений в.о. начальника ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області, який на час його складання був прийнятий уповноваженим органом рішенням.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що на підставі вказаного Висновку в.о. начальника ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області було направлено адміністрації Державної Прикордонної служби України повідомлення про недійсну посвідку на постійне проживання в Україні (а.с. 27), направлено начальнику СГІРФО Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області лист від 11.07.2012 року з проханням провести перевірку зазначеної у листі адреси щодо фактичного проживання ОСОБА_4, вилучити посвідку на постійне місце проживання в Україні та направити її на адресу ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області для знищення в установленому порядку (а.с. 28). Крім того, було направлено начальнику АДС ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області лист від 11.07.2012 року із проханням виставити контрольну картку на громадянина Вєтнаму ОСОБА_4, якому було скасовано дозвіл на постійне місце проживання в Україні (а.с. 29) та лист самому ОСОБА_4 Хоану із проханням з'явитися до ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області для здачі посвідки на постійне місце проживання в Україні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що на підставі вказаного Висновку про визнання громадянина ОСОБА_4 таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованого посвідкою на постійне місце проживання в Україні від 25.05.2012 року виникли певні негативні наслідки для позивача, та він безпосередньо стосується прав та інтересів позивача.

При цьому, сам відповідач не заперечує, що Висновок від 25.05.2102 року є рішенням, на підставі якого громадянина ОСОБА_4 визнано таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну.

З огляду на зазначене колегія суддів приходить до висновку, що Висновок про визнання громадянина ОСОБА_4 таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованого посвідкою на постійне місце проживання в Україні від 25.05.2012 р. має ознаки рішення суб'єкта владних повноважень та породжує виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, впливає на права, обов'язки та законні інтереси позивача у розумінні п. 1 ч. 2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому може бути оскаржено позивачем до суду.

Що стосується суті позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне:

П. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» встановлено вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, зокрема, іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Саме на підставі вказаних положення Закону позивач був документований посвідкою на постійне проживання в Україні.

При цьому, при наданні посвідки на постійне місце проживання в Україні позивачу відповідач проводив перевірку підстав залишення на постійне проживання на території України позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив та надав посвідки на постійне місце проживання в Україні.

При зверненні до міграційного органу позивач зазначив, що він після демобілізації у зв'язку з відсутністю роботи у Вєтнамі за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР, був направлений на роботу в Україну, та працював у м. Біла Церква з 1988 року по 1994 рік на Білоцерківському сільмаш заводі.

До заяви від 30.09.2001 року позивачем було додано заяву-анкету громадянина ОСОБА_4 про залишення в Україні на постійне проживання (а.с. 47-48) та інші документи, зокрема: копію паспорту заявника №PT №0501547, виданого 30.07.2001 р., терміном дії до 30.07.2006р., довідку з Посольства Вєтнаму в м. Києві про відсутність судимості та притягнення до кримінальної та цивільно-правової відповідальності, довідку про відсутність заперечень з боку Посольства щодо надання права на постійне проживання в Україні, розписку, копію трудової книжки, довідку Управління у справах національностей та міграції Одеської обласної адміністрації (а.с.49-56).

Приймаючи оскаржуваний висновок від 25.05.2102 року, ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області посилалось на те, що позивачем було долучено довідку №85 Одеської обласної державної адміністрації (вих. №13-308 від 25.03.2003р.) про включення до загального єдиного списку в'єтнамських громадян, які приїхали до СРСР на професійне навчання, яка видана вже після документування ОСОБА_4 посвідкою на постійне проживання (а.с.13-15).

З огляду на зазначене відповідач зазначив, що на момент подачі заяви про залишення в Україні на постійне проживання та на момент документування посвідкою на постійне місце проживання заявником не було надано жодного документу, який би підтверджував направлення та прийняття ОСОБА_4 на професійне навчання чи роботу на підприємстві і в організації СРСР, а тому він не підпадав під дію Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» та був необґрунтовано документований посвідкою на постійне проживання в Україні.

Зазначений висновок колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки при зверненні до органу міграційної служби позивачем, серед інших документів, була подана копія трудової книжки, з якої вбачається, що 06.07.1988 року є початком трудових відносин ОСОБА_4 з заводом Сільгоспмашинобудування ім. 1 Травня м. Біла Церква та день прибуття до СРСР згідно Міжурядової угоди від 02.04.1981 року. Також у трудовій книжці позивача відмічено, що з 03.10.1988 року позивач проходив учбово-виробничу практику на заводі, а з 01.03.1989 року прийнятий на роботу у механізований цех. Звільнений позивач 01.08.1998 року у зв'язку із закінченням договору (а.с. 9).

Таким чином, позивачем належним чином підтверджено факти, з якими п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» пов'язує можливість вважати іноземців або осіб без громадянства такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, а саме, позивачем при зверненні у 2001 році до міграційної служби були надані належні докази того, що він прибув в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року та залишився проживати в Україні.

Зазначеної обставини відповідачем спростовано не було.

З огляду на зазначене, позивач, в силу положень п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» вважається таким, що має дозвіл на імміграцію в Україну та правомірно був документований посвідкою на постійне місце проживання в Україні, а тому рішення ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області, викладене у формі Висновку про визнання громадянина ОСОБА_4 таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованого посвідкою на постійне місце проживання в Україні від 25.05.2012 р. є протиправним та підлягає скасуванню.

В свою чергу, на думку суду апеляційної інстанції позовні вимоги ОСОБА_4 стосовно зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити йому посвідку на постійне місце проживання громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнаму ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Слід зазначити, що ані Законом України «Про імміграцію», ані Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання і технічного опису їх бланків, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 251 від 28.03.2012 р. не передбачено порядку поновлення посвідки на постійне місце проживання.

В свою чергу, на думку колегії суддів, скасування Висновку про визнання громадянина ОСОБА_4 таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованого посвідкою на постійне місце проживання в Україні від 25.05.2012 р. є належним та достатнім способом захисту порушених прав позивача.

Згідно ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що згідно квитанції № 0.0.619620065.1 від 19.09.2016 року ОСОБА_4 було сплачено судовий збір з подачу адміністративного позову у розмірі 1102,40 грн., згідно квитанції № 0.0.649406306.1 від 11.11.2016 року позивачем було сплачено судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 606,35 грн., а також згідно квитанції № 0.0.664604680.1 від 06.12.2016 року позивачем було доплачено судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 607 грн.

Враховуючи норми ст. 94 КАС України та часткове задоволення позовних вимог позивача, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що стягненню на користь ОСОБА_4 підлягають понесені ним судові витрати по сплаті судового збору, які підтверджені документально у розмірі 1157,87 грн. (пропорційно задоволеним позовним вимогам).

Оскільки судом першої інстанції при повному встановленні фактичних обставин справи порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, постановлене судове рішення на підставі ст. 202 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 184, 185, 197, 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнаму ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2016 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнаму ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області, викладене у формі Висновку про визнання громадянина Вєтнаму ОСОБА_4 таким, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованого посвідкою на постійне місце проживання в Україні від 25.05.2012 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65104, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, ) на користь громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнаму ОСОБА_4 (65033, АДРЕСА_1) здійснені ним документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1157,87 (одна тисяча сто п'ятдесят сім) грн. 87 коп.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Бойко А.В.

Судді: Танасогло Т.М.

Яковлєв О.В.