Справа № 826/2118/16
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2017-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/2118/16 Головуючий у 1-й інстанції: Аблов Є.В. Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
У Х В А Л А

Іменем України

07 лютого 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Скаленку Р.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.12.2016 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України, треті особи - Міністерство освіти і науки України, Український державний університет фінансів та міжнародної торгівлі, Київський національний торговельно-економічний університет про визнання недійсним розпорядження Кабінету міністрів України, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.11.2015 № 1223-р «Про реорганізацію Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі» недійсним.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.12.2016 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій він просить оскаржувану постанову скасувати як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з'явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є аспірантом Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі на підставі контракту № 04/15-АП про підготовку аспіранта за рахунок коштів юридичних та фізичних осіб від 25.11.2015.

25.11.2015 Кабінетом Міністрів України видано розпорядження № 1223-р «Про реорганізацію Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі», яким Уряд погодився з пропозицією Міністерства освіти і науки щодо реорганізації Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі шляхом приєднання до Київського національного торговельно-економічного університету з утворенням на його базі структурного підрозділу Університету.

Реорганізацію здійснити в межах бюджетних призначень, передбачених зазначеному Міністерству для підготовки кадрів.

Пунктом 2 зазначеного розпорядження вказано взяти до відома, що студенти Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі продовжують навчання у Київському національному торговельно-економічному університеті.

Позивач, не погоджуючись з вказаним розпорядженням, звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач безпідставно відносить себе до суб'єктів спірних публічно-правових відносин, оскільки оскаржуване рішення не регулює питання правовідносин між позивачем та Урядом, не наділяє КМ України ознаками суб'єкта владних повноважень по відношенню до позивача, не наділяє Уряд владними управлінськими функціями у відносинах з позивачем, у зв'язку із чим позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення порушує його як конституційні права як аспіранта, так і права інших студентів, викладачів, вченої ради та трудового колективу університету, воно не містить обов'язкового погодження з усіма зацікавленими органами, обґрунтування необхідності прийняття даного акту, висновку Міністерства юстиції України та інших обов'язкових погоджень, також, відповідачем порушено порядок прийняття рішень, визначеного чинним законодавством, оскільки проект оскаржуваного розпорядження не було опубліковано на офіційному сайті Кабінету Міністрів України, розгляд проекту спірного розпорядження не було включено до порядку денного засідання КМ України, на засіданні КМ України, що відбувся 25.11.2015 не розглядалось та не обговорювалось питання щодо реорганізації Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі, 25.11.2015 КМ України не голосував за прийняття оскаржуваного розпорядження, у зв'язку із чим оскаржуване розпорядження є недійсним.

Колегія суддів вважає доводи апелянта необґрунтованими та погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 вказаного Закону Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України (ч. 3 ст. 49 Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 50 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» право ініціативи у прийнятті актів Кабінету Міністрів України мають члени Кабінету Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, державні колегіальні органи, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації.

Постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України приймаються на засіданнях Кабінету Міністрів України шляхом голосування більшістю голосів від посадового складу Кабінету Міністрів України, визначеного відповідно до статті 6 цього Закону. Якщо проект рішення отримав підтримку рівно половини посадового складу Кабінету Міністрів України і за цей проект проголосував Прем'єр-міністр України, рішення вважається прийнятим (ч. 1 ст. 51 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»).

З пояснювальної записки до проекту оскаржуваного розпорядження вбачається, що необхідність його прийняття викликана важливою необхідністю оптимізації мережі вищих навчальних закладів України.

Розгляд проекту розпорядження на засіданні урядового комітету визначений § 55 Регламенту КМ України.

Відповідно до вказаного параграфу у невідкладних випадках Прем'єр-міністр або міністр за погодженням з Прем'єр-міністром може під час засідання Кабінету Міністрів внести на розгляд Кабінету Міністрів проект акта без дотримання вимог цього Регламенту щодо погодження і консультацій, проведення правової експертизи Мін'юстом, розгляду на засіданні урядового комітету.

Такий проект акта ставиться на голосування і у разі його прийняття опрацьовується Секретаріатом Кабінету Міністрів без зміни його по суті і вносяться поправки, пов'язані з приведенням у відповідність з правилами нормопроектувальної техніки, здійснюється редагування, а також забезпечується негайне оприлюднення підписаного Прем'єр-міністром акта.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржуване розпорядження прийняте на засіданні Кабінету Міністрів України, яке відбулось 25.11.2015 за ініціативою Міністра освіти і науки України Квінта С.М., що підтверджується витягом з протоколу № 131 та узгоджується з наведеними вище нормами чинного законодавства.

Щодо доводів апелянта про порушення відповідачем статті 50 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» щодо не оприлюднення оскаржуваного розпорядження, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини шостої статті 50 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» (далі - Закон) проекти актів Кабінету Міністрів України, що мають важливе суспільне значення та визначають права і обов'язки громадян України, підлягають попередньому оприлюдненню в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Уряду від 03.11.2010 № 996 «Про забезпечення участі громадськості у формуванні та реалізації державної політики» (далі - Постанова № 996) затверджено порядок проведення консультацій з громадськістю з питань формування та реалізації державної політики.

Згідно з пунктом 3 зазначеної Постанови № 996 консультації з громадськістю проводяться з питань, що стосуються суспільно-економічного розвитку держави, реалізації та захисту прав і свобод громадян, задоволення їх політичних, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів.

Як вбачається з пояснювальної записки, проект розпорядження не стосується соціально-трудової сфери і не потребує проведення консультацій з громадськістю. Оскаржуване розпорядження, з огляду на зміст пояснювальної записки, не є регуляторним актом, тобто таким офіційним документом, що встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання.

З аналізу Постанови № 996 вбачається, що вона встановлює основні вимоги до організації і проведення органами виконавчої влади консультацій з громадськістю з питань формування та реалізації державної політики з метою залучення громадян до участі в управлінні державними справами, надання можливості для їх вільного доступу до інформації про діяльність органів виконавчої влади, а також забезпечення гласності, відкритості та прозорості діяльності зазначених органів.

Разом з тим пунктом 12 Постанови № 996 встановлено вичерпний перелік випадків, в яких в обов'язковому порядку проводяться консультації з громадськістю щодо проектів нормативно-правових актів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що оскаржуване розпорядження як акт індивідуальної дії регулює правові відносини між конкретними суб'єктами публічно-правових відносин, вказаним розпорядженням надано окремі приписи органу державної влади щодо здійснення наданих законом повноважень у сфері освіти. Розпорядження за своїм змістом не підпадає під визначення акту, який має проходити консультації з громадськістю та не входить по переліку нормативно-правових актів, консультації з громадськістю щодо якого є обов'язковими.

Крім того, колегія суддів зазначає, що прийняття постанов і розпоряджень Кабінетом Міністрів України є реалізацією дискреційних повноважень Уряду, тобто наданих держаному органу повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Такі акти Уряду є підзаконними актами, такими, що приймаються на основі та на виконання Конституції та законів України.

Наведене вище обґрунтування доводить, що перевірка акта Кабінету Міністрів України на відповідність актам однакової юридичної сили та/або підзаконним актам не належить до компетенції адміністративного суду.

Вказана позиція узгоджується з висновками постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» від 20.05.2013 року №8, відповідно до якої, відповідно до пункту 1 частини другої статті 17, частини першої статті 171 частини першої статті 1711 КАС України до юрисдикції адміністративних належить вирішення питання щодо законності (крім конституційності) підзаконних правових актів Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, а також законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів владних повноважень.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога про скасування розпорядження у зв'язку із ніби-то порушенням норм Регламенту не є самостійною і достатньою підставою для визнання недійсним оскаржуваного розпорядження, оскільки ані норми Кодексу про адміністративне судочинство, ані Закон України «Про Кабінет Міністрів України», ані Регламент Кабінету Міністрів України таких наслідків не визначають.

Щодо доводів апелянта про те, що оскаржуване рішення порушує його як конституційні права як аспіранта, так і права інших студентів, викладачів, вченої ради та трудового колективу університету, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чионом, колегія суддів приходить до висновку, що спосіб захисту, застосований судом у судовому рішенні, має призводити до поновлення права особи.

Крім того, здійснюючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, особа, звертаючись до суду, вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов'язаний надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до статті 78 Закону України «Про вищу освіту» громадський контроль у сфері вищої освіти є правом суспільства та окремих громадян, працівників у сфері вищої освіти, осіб, які навчаються, органів громадського самоврядування, професійних спілок, організацій роботодавців та їх об'єднань, громадських організацій отримувати у встановленому законодавством порядку доступ до інформації на всіх етапах прийняття рішень у сфері вищої освіти і науки, вносити пропозиції та зауваження до них, погоджувати прийняття зазначених законом рішень.

Згідно з частиною другою статті 79 Закону України «Про вищу освіту» обов'язковому громадському обговоренню у трудовому колективі та колективі осіб, які навчаються, підлягають бюджет вищого навчального закладу, його видатки та доходи, стан майна вищого навчального закладу та порядок його використання.

Таким чином, посилання позивача в обґрунтування своїх позовних вимог на порушення Урядом прав та інтересів трудового колективу та студентів та порушення норм трудового законодавства є безпідставними.

Також, колегія суддів звертає увагу, що трудових ознак, встановлених статтями 21-24 Кодексу законів про працю України, між Урядом та позивачем не вбачається. Уряд вказаним розпорядженням не вирішує питання зміни істотних умов праці, зокрема щодо оплати праці, пільг, режиму роботи, звільнення тощо.

Крім того, укладення позивачем контакту №04/15-АП про підготовку аспіранта за рахунок коштів юридичних та фізичних осіб датується такою ж датою, що і прийняття оскаржуваного розпорядження (25.11.2015), а тому при його прийнятті не могли бути враховані права та законні інтереси позивача.

Отже, враховуючи відсутність порушеного права ОСОБА_2, а також, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження порушення відповідачем прав та законних інтересів позивача, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні даного позову.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції, а відповідач, як суб'єкт владних повноважень - довів правомірність своїх дій.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.12.2016 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, встановлені статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст ухвали виготовлений 13.02.2017.

Головуючий суддя Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.