Справа № 820/3931/16
Суддя: Бондар В.О.
Дата ухвалення: 2017-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 р. Справа № 820/3931/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бондара В.О.

Суддів: Калитки О. М. , Калиновського В.А.

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 24.11.2016р. по справі № 820/3931/16

за позовом Фізичної особи -підприємця ОСОБА_1

до Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області

про скасування рішень,

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного Управління ДФС у Харківській області (далі - відповідач) та просив суд: скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного Управління ДФС у Харківській області від 04.03.2016 р № Ф-; скасувати податкові повідомлення - рішення Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного Управління ДФС у Харківській області від 31.03.2016 р. № , № , № , № ; скасувати рішення Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного Управління ДФС у Харківській області від 31.03.2016 р. № .

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 24.11.2016 р. адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Київської об'єднаної державної податкової інспекції м.Харкова Головного Управління ДФС у Харківській області про скасування рішень - залишино без задоволення.

Позивач, не погодившись з цією постановою, подав апеляційну скаргу, вказує, що постанова прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 24.11.2016 р. р. по справі № 820/3931/16 та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач надав заперечення проти апеляційної скарги, зазначив, що вважає її безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а тому просив у її задоволенні відмовити, а постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено судом апеляційної інстанції фахівцями Київської ОДПІ м. Харкова Головного Управління ДФС у Харківській області проведено документальну планову виїзну перевірку платника податків ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_6) щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладання трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2015 р., правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2015 р..

За результатами перевірки контролюючим органом складено акт № 192/20-31-17-01-27/166530072 від 04.03.2016 р., в якому зафіксовано порушення ФОП ОСОБА_1 вимог законодавства, а саме:

- п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України, а саме - не ведення Книги обліку доходів та витрат у періоді з 01.01.2013 р. по 31.12.2015 р.;

- п. 177.2 п. 177.4 ст. 177, п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України, у зв'язку із чим занижено податок на доходи фізичних осіб в загальній сумі 615309,52 грн., в т.ч. за 2013 р. в сумі 92101,47 грн., за 2014 р. в сумі 81148,20 грн., за 2015 р. в сумі 80917,00 грн.;

- абз. 1 п. 2 ч. 1 ст. 7, п. 11 ст. 8, п. 2 п. 8 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", в результаті чого донараховано єдиний внесок на загальну суму в розмірі 213429,23 грн., у т.ч. за 2013 р. в сумі 51364,03 грн., за 2014 р. в сумі 81148,20 грн., за 2015 р. в сумі 80917,00 грн.

- п. 57.1 ст. 57 Податкового кодексу України, у зв'язку із несвоєчасною сплатою податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у 2014-2015 роках;

- п. 16-1 розділу ХХ Податкового кодексу України, у зв'язку із заниженням військового збору за 2015 р. в сумі 23689,39 грн.

Відповідно до висновків акту перевірки № 192/20-31-17-01-27/166530072 від 04.03.2016 р контролюючим органом винесені наступні рішення:

- податкове повідомленням-рішення від 31.03.2016 р. №, яким ФОП ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у загальному розмірі 769 136,90 грн. (основний платіж - 615 309,52 грн., штрафні санкції-153 827,38 грн.);

- податкове повідомленням-рішення від 31.03.2016 р. № , яким до позивача застосовані штрафні санкції у сумі 395,0 грн. за несвоєчасну сплату узгодженої суми податку на доходи фізичних осіб у розмірі 1 975,0 грн.;

- податкове повідомленням-рішення від 31.03.2016 р. № , яким до позивача застосовані штрафні санкції у сумі 45,11 грн. за несвоєчасну сплату узгодженої суми податку на доходи фізичних осіб у розмірі 451,10 грн.;

- податкове повідомленням-рішення від 31.03.2016 р. № , яким збільшено суму грошового зобов'язання з військового збору у загальному розмірі 29 611,74 грн. (основний платіж - 23 689,39 грн., штрафні санкції - 5 922,35 грн.);

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нараховано єдиного внеску № від 31.03.2016 р., яким нараховано штрафні санкції в розмірі 23911,15 грн.

Крім того, у зв'язку із несплатою грошового зобов'язання зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 213429,23 грн., контролюючим органом направлено ФОП ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 04.03.2016 р. № Ф-.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що висновки контролюючого органу про наявність встановлених порушень за період, що перевірявся, на підставі яких винесені оскаржувані рішення, є правомірними.

Колегія суддів, з таким висновком суду першої інстанції не погоджується з наступних підстав.

Згідно положень ст. 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок.

Статтею 77 Податкового кодексу України встановлюється порядок проведення документальних планових перевірок.

Відповідно до п. 77.1, п. 77.2 Податкового кодексу України встановлено, що документальна планова перевірка повинна бути передбачена у плані-графіку проведення планових документальних перевірок.

До плану-графіка проведення документальних планових перевірок відбираються платники податків, які мають ризик щодо несплати податків та зборів, невиконання іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи.

Право на проведення документальної планової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки вручено під розписку або надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки.

Отже, документальна планова перевірка передбачається в плані-графіку проведення перевірок та відповідно, керівником контролюючого органу приймається рішення про проведення такої перевірки, яке оформлюється наказом.

Відповідно до пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Згідно п. 77.1. ст. 77 Податкового кодексу України документальна планова перевірка повинна бути передбачена у плані-графіку проведення планових документальних перевірок.

Пунктом 77.3. статті 77 Податкового кодексу України забороняється проведення документальної планової перевірки за окремими видами зобов'язань перед бюджетами, крім правильності обчислення, повноти і своєчасності сплати податку з доходів фізичних осіб та зобов'язань за бюджетними позиками і кредитами, що гарантовані бюджетними коштами.

Відповідно до п. 77.4 ст. 77 Податкового кодексу України про проведення документальної планової перевірки керівником контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом.

Пунктом 77.6. ст. 77 Податкового кодексу України допуск посадових осіб контролюючих органі до проведення документальної планової виїзної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу. Документальна планова невиїзна перевірка здійснюється у порядку, передбаченому статтею 79 цього Кодексу.

Ведення бухгалтерського обліку, який є підставою для податкового обліку, регламентується Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні " від 16.07.99 р. № 996-ХІУ та Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.06.95 р. за № 168/704, так:

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.99 р. № 996-ХІУ (далі по тексту Закон від 16.07.99 р. № 996-ХІУ), із внесеними змінами та доповненнями, встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Пунктом 2 ст. З Закону від 16.07.99 р. № 996-ХІУ встановлено, що фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно ст. 4 Закону від 16.07.99 р. № 996-ХІУ визначено, що бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються на таких основних принципах: превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з їх юридичної форми.

Відповідно до п.2.4, п.2.6 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.95 р. за № 168/704, первинні документи (на паперових і машинолічильних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. Забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим і нормативним актам, встановленому порядку приймання, зберігання і витрачання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей та іншого майна, порушують договірну та фінансову дисципліну, завдають шкоди державі, власникам, іншим юридичним і фізичним особам. Такі документи повинні бути передані головному бухгалтеру підприємства, установи для прийняття рішення.

Наслідки в податковому обліку створюють лише реально вчинені господарські операції, саме вони є первинними. Лише за умови реального здійснення такі господарські операції підлягають документальному оформленню. В іншому випадку (за відсутності реально вчиненої господарської операції) документи мають статус формально складених (дефектних) і не набувають юридичної сили і доказовості первинного документа у розумінні ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

З матеріалів справи вбачається, що ФОП ОСОБА_1 у період з 01.01.2013 р. по 31.12.2015 р. перебувала на загальній системі оподаткування. У перевіряємому періоді здійснювала господарську діяльність з надання послуг вантажного автомобільного транспорту (надання послуг з перевезення вантажів на території України та за її межами). ФОП ОСОБА_1 використовувала у своїй діяльності орендовані автотранспортні засоби (орендодавець - ФОП ОСОБА_3).

Взаємовідносини між орендодавцем автомобіля та орендарем регулюються ст.ст. 798-805 ЦК України та ст.ст. 283-291 ГК України.

Згідно ч.2 ст. 799 ЦК України договір оренди транспортного засобу за участі фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Суд першої інстанції безпідставно погодився з висновком відповідача про те, що відсутність нотаріального посвідчення договорів оренди автотранспортних засобів, укладених між фізичними особами-підприємцями, є порушенням вимог ч. 2 ст. 799 ЦК України, яка передбачає, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Колегія суддів таку позицію суду вважає помилковою, оскільки відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 18.12.2012 р. у справі № 14/5025/1982/11, договір оренди транспортних засобів, укладений між фізичними особами-підприємцями є правомочним і не потребує додаткового нотаріального посвідчення, оскільки дані суб'єкти здійснюють свою діяльність з метою одержання прибутку та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Відповідно до ч. 1 ст. 2442 Кодексу адміністративного судочинства України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має обов'язково враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, ч. 2 ст. 799 ЦК України не може бути застосована до даних спірних правовідносин, оскільки поняття фізичної особи-підприємця та юридичної особи у цих правовідносинах є однаковими.

Таким чином, договори оренди автотранспортних засобів № 0204/13 від 02.04.2013 р. та № 0201/15 від 02.01.2015 р., укладені між ФО-П ОСОБА_1 та ФО-П ОСОБА_3, які надані відповідачу на перевірку, є правомочним, не потребують додаткового нотаріального посвідчення та повністю підтверджують факт використання транспортних засобів у безпосередній підприємницькій діяльності позивача.

Судом встановлено, що підставою для видання оскаржуваних рішень були висновки Акту від 04.03.2016 р. №192/20-31-17-01-27/НОМЕР_6 (далі - Акт перевірки). «Про результати документальної планової виїзної перевірки платника податків ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладання трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період 01.01.2013 р. по 31.12.2015 р., правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2015 р.»

Згідно Акту перевірки, в якості підстави для видання оскаржуваних рішень та вимоги було виявлення завищення з боку ФО-П ОСОБА_1 витрат при обчисленні податку на доходи фізичних осіб (стор. 13-19 Акту перевірки), а саме: витрат на придбання запчастин для автотранспортних засобів за 2013, 2014 та 2015 рік у загальному розмірі 539 406 грн.; витрат на придбання палива за 2013, 2014 та 2015 рік у загальному розмірі 2 065 679,57 грн.; витрат на відрядження та відшкодування витрат, понесених найманими працівниками за 2013, 2014 та 2015 рік у загальному розмірі 808 717,12 грн.; інших витрат за 2013, 2014 та 2015 рік у загальному розмірі 38 881,51 грн.

Колегія суддів вважає , що суд першої інстанції з такими висновками відповідача погодився безпідставно, виходячи з такого.

Аналізуючи положення про технічне обслуговування і ремонт дорожніх транспортних засобів автомобільного транспорту, затвердженого наказом Мінтрансу України від 30.03.1998 р. № 102, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не надано доказів правильності включення сум на придбання запчастин для автотранспортних засобів до складу витрат.

Проте, вказаний нормативний документ регламентує саме порядок технічного обслуговування і ремонту, а не документів, які при цьому складаються. Крім того, не було встановлено жодного порушення вказаного нормативного документу зі сторони позивача, та відповідачем не заперечувалось, що включені позивачем суми витрат підтверджуються банківськими виписками, рахунками на оплату та видатковими накладними.

Відповідач, вказуючи на безпідставність включення позивачем витрат на придбання запчастин для автотранспортних засобів, посилався на те, що позивачем не надано актів виконаних робіт по установці придбаних запчастин та шин, а також актів щодо необхідності придбання відповідних автозапчастин.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи основний вид економічної діяльності позивача, наявність банківських виписок, рахунків на оплату та видаткових накладних підтвердження обгрунтованості вказаних витрат є достатнім.

Діюче законодавство України не передбачає в якості необхідного первинного документу, який повинен складатись задля забезпечення здійснення витрат автозапчастин - акту щодо необхідності придбання автозапчастин, так само не складається акт виконаних робіт про встановлення автозапчастин в тому випадку, коли особа, яка придбала автозапчастини самостійно їх встановлює, оскільки в акті в якості виконавця і замовника не може зазначатись одна й таж сама особа.

Крім того, матеріалів справи свідчать, що, окрім видаткових накладних, по відношенню до тих запчастин, які підлягали заміні або ремонту, додані дефектні відомості та акти списання за типовою формою № 3-2 (акт наданих послуг, якщо роботи виконувались із залученням третіх осіб), що повністю підтверджують необхідність придбаних запчастин.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про не підтвердження включення до складу витрат сум на придбання запчастин для автотранспортних засобів, оскільки є документально підтверджено включення до складу витрат сум на придбання запчастин для автотранспортних засобів в розмірі 97 228,31 грн.

Відповідно до п. 138.2 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II ПКУ.

Частинами другою та третьою ст. 9 Закону про бухгалтерський облік передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, що фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Списання пально-мастильних матеріалів здійснюється згідно з фактичною вартістю витрачених пально-мастильних матеріалів з урахуванням норм витрат, наведених у наказі Міністерства транспорту України від 10.02.98 р. №43 "Про затвердження норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті".

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що під час розгляду справи позивачем не надано достатніх доказів, підтверджуючих зв'язок витрат з придбання палива з господарською діяльністю платника податків. Акти надання послуг (виконання робіт) на перевезення вантажів не містять в собі маршруту перевезень, відстань, номенклатуру перевезеного вантажу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, що зв'язок витрат з придбання палива з господарською діяльністю платника податків може бути підтверджений іншими документами первинного бухгалтерського обліку та не надав оцінку доданим до матеріалам справи доказам, зокрема, витягам зі спеціального журналу, який ведеться в електронному вигляді, в якому позивач вів облік витрат паливно-мастильних матеріалів (де заносились дата поїздки, найменування замовника, відстань, яка була подолана автомобілем з вантажем та без вантажу відповідно до карти, норми витрати палива на 100 км., відстані та номер автомобіля) та акти вибірки (інформаційні звіти), складені між позивачем та постачальником палива, де зазначається, зокрема, місця придбання палива.

Крім того, судом не взято до уваги, що в обґрунтування оскаржуваних рішень відповідач зазначав, що попри наявність банківських виписок, рахунків на оплату та фіскальних чеків на підтвердження витрат не надано саме подорожніх листів.

Проте, з набранням чинності Законом України від 05.07.2011 р. №3565-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо усунення надмірного державного регулювання у сфері автомобільних перевезень» подорожні листи не можуть розглядатись в якості обов'язкового первинного документу. Як наслідок, банківські виписки, рахунки на оплату та видаткові накладні, наявність яких констатована відповідачем, а також наявність інших доданих до матеріалів справи документів є підтвердженням обґрунтованості витрат.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про документальне підтвердження включення до складу витрат сум на придбання паливно-мастильних матеріалів, в розмірі 239 822,69 грн. та зазначає, що жодних підтверджень того, що ці витрати складають 299 988,27 грн., як стверджує відповідач, матеріали справи не містять.

Також, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем під час розгляду даної справи не було надано належних доказів, відповідно до норм чинного законодавства, що підтверджують включення платником податку до складу витрат на відрядження та відшкодування витрат, понесених найманими працівниками.

Проте, до матеріалів справи додані авансові звіти з обґрунтовуючими документами, які підтверджують правомірність включення до складу витрат, витрати на відрядження та відшкодування витрат, понесених найманими працівниками, в розмірі, який був задекларований позивачем.

Крім того, судом не надано оцінки доказам на спростування висновків відповідача про документально непідтверджені витрати в розмірі 25 143,61 грн. в 2013 р., 13 737,90 грн. в 2014 р. та 203 945,14 грн. в 2015 р., а саме: докази витрат на оплату праці та інших витрат (банківські, на страхування, на транспортні послуги, на зв'язок, на послуги технічного огляду, інформаційно-юридичні тощо).

Колегія суддів вважає, що надані позивачем докази повністю підтверджують: задекларовані за 2013 рік витрати в розмірі 980 699,00 гри.; задекларовані за 2014 рік витрати в розмірі 1 821 251,85 гри.; задекларовані за 2015 рік витрати в розмірі 1 923 220,18 грн.

Відповідно до ст. 164 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Згідно п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця. До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу (п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України).

Пунктом 178.3 ст.178 Податкового кодексу України встановлено, що оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий дохід, тобто різниця між доходом і документально підтвердженими витратами, необхідними для провадження певного виду незалежної професійної діяльності.

Пунктом 177.1 статті 177 Податкового кодексу України визначено, що доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Згідно пп. 14.1.27 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку... Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (п. 138.2 ст.138 Податкового кодексу України). Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг (п. 138.4 ст.138 Податкового кодексу України).

Згідно з п. 138.8 ст.138 Податкового кодексу України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загально - виробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Відповідно п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України - не включаються до складу витрат, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що наведені обставини свідчать про те, що висновки контролюючого органу про наявність встановлених порушень за період, що перевірявся, на підставі яких винесені оскаржувані рішення, не є правомірними.

За зазначених обставин, колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.11.2016 р. по справі № 820/3931/16 прийняте з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Згідно ч. 2 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги може своєю постановою змінити постанову суду першої інстанції або прийняти нову постанову, якими суд апеляційної інстанції задовольняє або не задовольняє позовні вимоги.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 24.11.2016р. по справі № 820/3931/16 скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області від 04.03.2016 р. №Ф-.

Скасувати податкові повідомлення-рішення Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області від 31.03.2016 р. №, від 31.03.2016 р. №, від 31.03.2016 р. №, від 31.03.2016 р. №.

Скасувати рішення Київської ОДПІ від 31.03.2016 р. №.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ФОП ОСОБА_1 6 890,00 грн. судового збору за подачу позовної заяви та 7 579,00 грн. за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Бондар В.О.
Судді Калитка О.М. Калиновський В.А.
Повний текст постанови виготовлений 20.02.2017 р.