Справа № 815/3783/16
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2017-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
15 лютого 2017 р. Справа № 815/3783/16
Колегія Одеського апеляційного адміністративного суду, розглянувши справу за апеляційною скаргою громадянина Афганістану ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2016 року по справі за адміністративним позовом громадянина Афганістану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 30 травня 2016 року №286-16 про скасування рішення про визнання біженцем, відмовила в задоволенні апеляційної скарги та залишила в силі рішення суду першої інстанції.
Не можу погодитися з таким рішенням колегії, оскільки вважаю, що спірне рішення ДМС України від 30.05.2016 року №286-16 не відповідає визначеним у ч.3 ст.2 КАС України критеріям для оцінювання судами рішень суб'єктів владних повноважень.
Як слідує з матеріалів справи, громадянин Афганістану ОСОБА_1 набув статус біженця в Україні на підставі рішення Держкомнацрелігій України від 28.03.2011 року №334-11 відповідно до ст.1 Закону України «Про біженців» від 21.06.2001 року №2557-ІІІ.
Рішенням ДМС України від 30.05.2016 року №286-16 було скасовано рішення Держкомнацрелігій України від 28.03.2011 року №334-11 про надання статусу біженця громадянину Афганістану ОСОБА_1 з підстав, передбачених ч.6 ст.11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - повідомлення останнім недостовірних відомостей, що стали підставою для визнання біженцем.

Дане рішення прийнято на підставі подання Головного управління ДМС в Одеській області про скасування рішення про визнання біженцем від 19.02.2016 року, в якому зроблено висновок, що підставою для скасування статусу біженця стали результати порівняння інформації, яка була отримана від позивача до набуття ним статусу біженця в 2011 році, з інформацією, яка була отримана за результатами проведених з позивачем додаткових співбесід, які відображені у протоколах співбесід від 03.06.2014 року (т.1 а.с.234-238), від 17.12.2015 року (т.1 а.с.50-57) та від 08.02.2016 року (а.с.56-63).

Як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі позивач стверджував, що у протоколі співбесіди від 17.02.2011 року, який було складено із залученням перекладача і на підставі якого приймалось рішення про надання йому статусу біженця, містяться достовірні відомості про обставини залишення ним Афганістану, а інші проведені співбесіди у 2014, 2015 та 2016 роках здійснювались без перекладача, і оскільки він не володіє ні українською, ні російською мовами, то він не зміг ознайомитися зі змістом протоколів, складених за результатами таких співбесід на українській мові.

Суд першої інстанції, з яким погодилась і колегія судів Одеського апеляційного адміністративного суду, відхилив доводи апелянта, зазначивши, «що ще 03.06.2014 року ОСОБА_1 зазначив про відсутність потреби у послугах перекладача, про що особисто розписався. При цьому з наданих відповідачем на вимогу суду аудиозаписів співбесід можна дійти висновку, що ОСОБА_1 повністю розумів поставлені перед ним питання та вільно надавав відповіді, без жодних ускладнень щодо змісту або форми своїх тверджень. Крім того, суд критично оцінює доводи представника позивача про невідповідність відображених у протоколах співбесід 17.12.2015 року та 08.02.2015 року відомостей - фактично проголошеним словам, оскільки вони побудовані на занадтому формалізмі, тоді як в цілому поставлені питання та надані на них позивачем відповіді відображені без жодного спотворювання їх змісту та без негативних наслідків для повноти інформації.»

Додатково на спростування наведених апелянтом доводів в постанові Одеського апеляційного адміністративного суду від 15.02.2017 року зазначено, «що ч.3 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, відповідач, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися, проте в матеріалів справи відсутні жодні докази, щодо висловлення апелянтом відповідного бажання.»

З такими доводами суду першої та апеляційної інстанції не можу погодитися, з огляду на наступне.

Частина 3 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлює обов'язок відповідача забезпечити участь перекладача при проведенні співбесід із заявниками, які не володіють українською або російською мовами.

Звертає увагу на себе той факт, що співбесіди від 17.12.2015 року та від 08.02.2016 року згідно аудіозапису цих співбесід проводились спеціалістом ДМС в Одеській області з позивачем на російській мові, а протоколи цих співбесід складені виключно українською мовою.

При цьому, позивач в судовому засіданні стверджував, і це не заперечував відповідач, що він не може читати ні на українській, ні на російській мові.

Слід враховувати, що володіти мовою і розуміти мову - не тотожні явища. Володіння мовою передбачає можливість як говорити, так читати, а розуміння мови передбачає можливість особи зрозуміти суть сказаного.

Враховуючи, що позивач не міг читати ні українською мовою, ні російською мовами, вважаю, що в процедурах надання та позбавлення позивача статусу біженця міграційний орган зобов'язаний був залучити перекладача.

Особливо необхідність залучення перекладача у процедурах щодо позивача була викликана тим, що підставою для позбавлення позивача статусу біженця стали невідповідності в протоколах співбесід від 17.02.2011 року, від 03.06.2014 року, від 17.12.2015 року та від 08.02.2016 року.

Вважаю, що висновок міграційного органу про невідповідність інформації у вищевказаних протоколах співбесід може бути обґрунтованим лише в тому випадку, якщо є підтвердження ознайомлення позивача зі змістом цих протоколів.

Однак лише стосовно протоколу співбесіди від 17.02.2011 року є підтвердження того, що позивач був ознайомлений з його змістом, що підтверджено підписом перекладача на листах цього протоколу.

Підтверджень ознайомлення позивача зі змістом протоколів співбесід від 03.06.2014 року, від 17.12.2015 року та від 08.02.2016 року матеріали справи не містять і відповідач не заперечував проти того, що позивач не ознайомлювався і не міг ознайомитися з їх змістом, оскільки не володіє мовою, на якій вони складені, а перекладач для проведення цих співбесід не залучався.

Аналіз аудіозаписів співбесід від 17.12.2015 року та від 08.02.2016 року, а також письмових протоколів цих співбесід, свідчить про те, що позивачу ставились питання російською мовою, і позивач надавав відповіді російською мовою, а спеціаліст ДМС в Одеській області одразу після отримання відповідей позивача здійснювала їх переклад на українську мову, якою одночасно складала протокол співбесіди.

Тобто, протоколи співбесід від 17.12.2015 року та від 08.02.2016 року містять не дослівні відповіді позивача, а їх інтерпретацію спеціалістом ДМС в Одеській області українською мовою.

Вважаю, що такий порядок складання протоколів співбесід із позивачем в обов'язковому порядку вимагав від органу міграційної служби отримати докази того факту, що позивач ознайомився зі складеними протоколами та зрозумів їх зміст.

При цьому отримання таких доказів не повинно залежати від бажання чи вимог позивача на залучення перекладача. Визначальним для цього є сам факт того, що позивач не може читати українською мовою, на якій були складені протоколи співбесід.

Саме з таких позицій і виходила колегія Одеського апеляційного адміністративного суду при розгляді даної справи, коли відкладала розгляд справи 07.12.2016 року та 25.01.2017 року через відсутність перекладача в судовому засіданні, оскільки у суду не повинно бути сумнівів в тому, що позивач розуміє зміст як усних висловлювань, так і всіх письмових матеріалів справи.

Однак, надаючи оцінку незалученню перекладача під час проведених органом міграційної служби співбесід із позивачем, колегія суддів в постанові від 15.02.2017 року виклала суб'єктивну оцінку рівню знання позивачем російської мови, визнавши цей рівень достатнім для проведення з ним співбесіди на цій мові, залишивши при цьому без уваги той факт, що протокол співбесіди складений українською мовою, на якій позивач не може ні розмовляти, ні читати.

Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини в остаточному рішенні по справі "Новак проти України" від 31.03.2011 року (заява №60846/10), крім іншого, встановив порушення ст.1 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке полягало у тому, що заявнику (громадянину Польщі) в день його видворення за межі України було вручено постанову про видворення мовою, яку заявник не розумів.

Враховуючи вищенаведене, вважаю, що відповідачем під час реалізації процедури щодо позбавлення позивача статусу біженця не було дотримано вимог ч.3 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» щодо забезпечення участі перекладача під час проведених співбесід із позивачем 03.06.2014 року, 17.12.2015 року та 08.02.2016 року, а тому прийняте за результатами таких співбесід рішення про позбавлення позивача статусу біженця не може вважатися правомірним.

Суддя: К.В. Кравченко