Справа № 813/1922/16
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2017-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року Справа № 876/565/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Обрізка І.М., Сапіги В.П.

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Львівського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 липня 2016 року у справі за позовом Львівського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів до Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Еко-Дім» про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

09.06.2016 року позивач - Львівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Еко-Дім», в якому просить стягнути з відповідача на його користь адміністративно-господарські санкції в сумі 338 789,88 грн. та пеню в розмірі 7 114,45 грн. за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів за 2015 рік.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20 липня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що ПАТ «Холдингова компанія «Еко-Дім» виконало в повному обсязі зобов'язання, передбачені ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» щодо виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, забезпечення інших соціально-економічних гарантій, передбачених чинним законодавством, надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів, і звітування Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, а відтак відповідачем вжито усіх можливих заходів для працевлаштування інвалідів відповідно до встановленого ч.1 ст.19 цього Закону нормативу робочих місць.

Разом з тим, суд першої інстанції зазначає, що обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем вжито усіх залежних від нього заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів, на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, вважаючи її незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права, Львівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів оскаржило її, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 липня 2016 року та прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт, з посиланням на Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» зазначає, що відповідачем не виконано норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у кількості 9 осіб.

Апелянт вказує на те, що згідно ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» виконанням нормативу робочих місць вважається працевлаштування підприємством інвалідів, для яких це місце роботи є основним, а тому в разі не працевлаштування інвалідів згідно ст. 20 Закону підлягають нарахуванню та сплаті адміністративно-господарських санкції.

Крім того, Законом не передбачено звільнення від відповідальності у разі відсутності вини роботодавця чи вжиття всіх залежних від роботодавця заходів щодо створення робочих місць для інвалідів. Закон встановлює рівні умови господарської діяльності для всіх підприємств в аспекті дотримання нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів та порядок його обчислення та не ставить відповідний обов'язок підприємства у залежність від будь-яких обставин, з яких інвалід не працює на підприємстві.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання для розгляду апеляційної скарги не прибули, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань від осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю не поступило, а тому суд апеляційної інстанції, у відповідності до п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС України вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» №875-ХІІ від 21.03.1991 року (далі - Закон України №875-ХІІ), встановлено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно ч. 1 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Частино 3 ст.18 Закону України № 875-ХІІ встановлено обов'язок підприємств, установ, організацій, фізичних осіб, які використовують найману працю виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов'язки роботодавців стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування полягають у виділенні та створенні робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць; у створенні для них умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації; у забезпеченні інших соціально-економічних гарантій, передбачених чинним законодавством; у наданні державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів; у звітуванні Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 314 від 03.05.1995 року «Про організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів» було затверджено Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів. Вказана постанова втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року №70, а іншого нормативно-правового акту, який регулює створення та введення в дію місць для працевлаштування інвалідів не існує.

Форму звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» та Порядок подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затверджено Наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 року № 316. Звіти форми 3-ПН містять інформацію, необхідну для встановлення відповідачем факту виконання чи невиконання позивачем вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Тобто, подання відповідного звіту до центру зайнятості є належним підтвердженням наявності на підприємстві створених місць для працевлаштування інвалідів. Обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що відповідачем було подано звіт форми 10-ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2015 рік. Відповідно до якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу у ПАТ «Холдингова компанія «Еко-Дім» становить 614 осіб, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України № 875, становить 25 осіб, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, становить 16 осіб.

Протягом 2015 року ПАТ «Холдингова компанія «Еко-Дім» подано до центру зайнятості звіти за формою № 3-ПН станом на 20.01.2015 року, 16.02.2015 року, 16.03.2015 року, 20.04.2015 року, 20.05.2015 року, 17.06.2015 року, 17.07.2015 року, 17.08.2015 року, 17.09.2015 року, 16.10.2015 року, 16.11.2015 року та 15.12.2015 року, у яких зазначено характеристику вакантних посад.

Апеляційний суд погоджується з позицією суду першої інстанції, що обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Тобто, відповідачем щомісячно протягом 2015 року до органу державної служби зайнятості надавалася інформація про відповідні створені робочі місця для інвалідів, що свідчить про вжиття відповідачем всіх необхідних заходів для працевлаштування інвалідів та створення для них робочих місць.

А відтак, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що відповідач здійснив всі передбачені чинним законодавством заходи щодо створення умов для працевлаштування інвалідів та заходи щодо створення умов для працевлаштування інвалідів та заходи щодо інформування вищезазначених органів про наявну можливість на підприємстві для працевлаштування інвалідів, чим надавав можливість виконання органами, зазначеними в ст.18 Закону України №875-ХІІ, свого обов'язку стосовно безпосереднього працевлаштування інвалідів.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу в задоволенні позовних вимог.

Згідно ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 195, п.п.1,2 ч.1 ст.197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Львівського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 липня 2016 року у справі №813/1922/16 за позовом Львівського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів до Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Еко-Дім» про стягнення коштів - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Я.С. Попко

Судді І.М. Обрізко

В.П. Сапіга