Справа № 803/1233/16
Суддя: Андрусенко Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2017-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 рокуСправа № 803/1233/16

Волинський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Андрусенко О. О.,

суддів Денисюка Р. С., Ковальчука В. Д.,

при секретарі судового засідання Хомяк М. І.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Чекулаєва С. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) звернувся з позовом до Національного банку України (далі - відповідач) про скасування наказу від 20.07.2016 року № 3145-к, поновлення на посаді головного аудитора Департаменту аудиту Національного банку України, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 20.07.2016 року по день винесення судового рішення, а також стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішень суду про поновлення на роботі за період з 17.12.2015 року по 04.01.2016 року та з 18.03.2016 року по 22.04.2016 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом Національного банку України від 20.07.2016 року № 3145-к ОСОБА_1, головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту, звільнено з роботи з 20.07.2016 року у зв'язку з скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Позивач вважає, що даний наказ винесений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки всупереч вимогам статті 49-2 КЗпП України про наступне звільнення позивача відповідач не попередив за 2 місяці. Підставою звільнення відповідач вважає попередження позивача від 31.03.2015 року, однак судовими рішеннями від 16.12.2015 року у справі № 803/2341/15 та від 17.03.2016 року у справі № 803/175/16 встановлено незаконність його попередніх звільнень з роботи на підставі письмового попередження про наступне звільнення від 31.03.2015 року. Крім того, 20.07.2016 року відповідачем було запропоновано позивачу нібито вакантні посади: інспектора відділу опрацювання документів управління організації документування управлінської інформації Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України та посаду прибиральника службових приміщень Комплексу харчування Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України, від яких позивач відмовився, оскільки вони не відповідають кваліфікації позивача. Разом з тим, на офіційному веб-сайті відповідача станом на 20.07.2016 року була розміщена інформація про наявність вакантних посад, які б відповідали кваліфікації позивача, але чомусь вони останньому не пропонувались.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, з підстав наведених у позовній заяві, та просив їх задовольнити.

У письмових запереченнях на адміністративний позов та у судовому засіданні представник відповідача позовних вимог не визнав, посилаючись на те, що звільнення позивача із займаної посади відбулося з дотриманням всіх передбачених вимог трудового законодавства України, зокрема, позивача було персонально попереджено про звільнення ще 31.03.2015 року, йому були запропоновані наявні вакантні посади інспектора відділу опрацювання документів управління організації документування управлінської інформації Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України та посаду прибиральника службових приміщень Комплексу харчування Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України, від яких він відмовився. Додатково зазначив, що повторне попередження про наступне вивільнення при звільненні позивача з роботи з 20.07.2016 року за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України ОСОБА_1 не надавалось, оскільки були усунуті порушення правил вивільнення працівника, у зв'язку з якими працівника було поновлено на роботі. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

Судовим рішенням від 16.12.2015 року в справі № 803/2341/15 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного Банку України про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення премії, яке набрало законної сили 10.03.2016 року (а.с. 125-130), встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 21.03.1997 року працював у Волинському обласному управлінні Національного банку України на посадах економіста відділу банківського нагляду, завідувача сектора аудиту, а наказом Національного банку України від 26.09.2003 року № 1245-к переведений до центрального апарату Національного банку України, де з 01.03.2012 року працював на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту; робоче місце позивача знаходилось в територіальному управлінні Національного банку України у Волинській області. При переведенні на роботу в центральний апарат банку позивачу наказом відповідача від 26.09.2003 року № 1245-к з 23.09.2003 року присвоєно сьомий ранг державного службовця, пізніше наказами відповідача від 10.10.2005 року № 1663-к - присвоєно шостий ранг, від 01.10.2007 року № 1313-к - п'ятий ранг державного службовця.

31.03.2015 року відповідач попередив позивача про скорочення посади і наступне вивільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (скорочення штату працівників) не раніше ніж через два місяці, що стверджується поясненнями осіб, які беруть участь у справі, письмовим попередженням, актом відповідача про відмову позивача від підпису на письмовому попередженні від 31.03.2015 року. При цьому із вказаних доказів встановлено, що інша робота позивачу не пропонувалася.

Наказом відповідача від 02.06.2015 року № 3003-к «Про звільнення ОСОБА_1.» позивача звільнено з посади головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України з 02.06.2015 року. Як підставу звільнення в наказі вказано: попередження про звільнення від 31.03.2015 року, постанову Правління Національного банку України від 01.12.2014 року № 759 «Про внесення змін до структури центрального апарату Національного банку України», наказ Національного банку України від 15.12.2014 року № 2536-к «Про скорочення штату працівників окремих підрозділів Національного банку України». Наказ про звільнення підписаний не Головою Національного банку України, а директором Департаменту персоналу відповідно до пункту 4 наказу Національного банку України від 30.12.2014 року № 214-од «Про розподіл функціональних обов'язків між Головою Національного банку України, його першим заступником, заступниками та окремими структурними підрозділами центрального апарату Національного банку України» та Додатку до наказу.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 16.12.2015 року, залишеною без зміни ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.03.2016 року, у справі № 803/2341/15 визнано протиправним і скасовано наказ Національного банку України від 02.06.2015 року № 3003-к «Про звільнення ОСОБА_1.», поновлено ОСОБА_1 на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту з 02.06.2015 року, стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.06.2015 року по 16.12.2015 року включно в розмірі 77 922,10 грн. Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді з 02.06.2015 року звернуто до негайного виконання (а.с. 125-134).

Крім того, судовим рішенням від 17.03.2016 року в справі № 803/175/16 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного Банку України про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яке набрало законної сили 30.05.2016 року (а.с. 135-141), встановлено, на підставі постанови Волинського окружного адміністративного суду від 16.12.2015 року наказом відповідача від 04.01.2016 року № 224-к поновлено позивача на роботі з 02.06.2015 року, до роботи позивача допущено з 11.01.2016 року.

Наказом Національного банку України від 22.01.2016 року № 482-к «Про звільнення ОСОБА_1.» позивача звільнено із займаної посади головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту з 26.01.2016 року у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Як підстави звільнення в наказі назначені: попередження про звільнення від 31.03.2015 року, постанова Правління Національного банку України від 01.12.2015 року № 759 «Про внесення змін до структури центрального апарату Національного банку України», наказ Національного банку України від 15.12.2014 року № 2536-к «Про скорочення штату працівників окремих підрозділів Національного банку України».

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 17.03.2016 року, залишеною без зміни ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2016 року, у справі № 803/175/16 визнано протиправним і скасовано наказ Національного банку України від 22.01.2016 року № 482-к «Про звільнення ОСОБА_1.», поновлено ОСОБА_1 на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту з 26.01.2016 року, стягнуто з Національного банку України в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.01.2016 року по 17.03.2016 року включно в розмірі 13 765, 50 грн. Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді з 26.01.2016 року звернуто до негайного виконання (а.с. 135-148).

Таким чином, вищезазначеними судовими рішеннями встановлено, що відповідачем Національним банком України не надано доказів фактичного скорочення штату або чисельності працівників та не додержано інших норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника.

Судом встановлено, що на підставі постанови Волинського окружного адміністративного суду від 17.03.2016 року у справі № 803/175/16 наказом Національного банку України від 22.04.2016 року № 1649-к поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту з 26.01.2016 року із збереженням раніше встановлених умов праці (а.с. 20).

З вищезазначеним наказом позивача було ознайомлено 25.04.2016 року, до роботи позивача допущено з 26.04.2016 року.

Проте, в подальшому наказом Національного банку України «Про звільнення ОСОБА_1.» від 20.07.2016 року № 3145-к ОСОБА_1, головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту, звільнено з роботи з 20.07.2016 року у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Підставами звільнення в наказі зазначені: попередження про звільнення від 31.03.2015 року, постанова Правління Національного банку України від 01.12.2014 року № 759 «Про внесення змін до структури центрального апарату Національного банку України», наказ Національного банку України від 15.12.2014 року № 2536-к «Про скорочення штату працівників окремих підрозділів Національного банку України» (а.с. 23).

Звільнення позивача з роботи суд вважає незаконним з наступних підстав.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пункті 19 постанови від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 2, частини другої статті 4 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України. Національний банк є юридичною особою, має відокремлене майно, що є об'єктом права державної власності і закріплено за ним на праві господарського відання.

Згідно з частиною третьою статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Судовими рішеннями у справах № 803/2341/15 та № 803/175/16 за адміністративними позовами ОСОБА_1 до Національного Банку України про скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які набрали законної сили 10.03.2016 року та 30.05.2016 року відповідно, встановлено, що відповідач протягом 2014 - 2015 років проводив зміни в організації виробництва і праці.

Зокрема, встановлено, що наказами Національного банку України 09.09.2014 року № 1634-к «Про скорочення вакантних посад у підрозділах Національного банку України» та від 24.10.2014 року № 1854-к «Про внесення змін до наказу Національного банку України від 09.09.2014 року № 1634-к» передбачено скоротити відповідно до законодавства України всі вакантні посади, які є у штаті структурних підрозділів центрального апарату, структурних підрозділів та одиниць, територіальних управлінь і навчальних закладів Національного банку України станом на 10.09.2014 року, та ті посади, які будуть вакантними після зазначеного строку.

Постановою Правління Національного банку України від 22.08.2014 року № 523 затверджено Стратегічну програму реформування банківської системи та реорганізації Національного банку України.

Пунктом 6 постанови Правління Національного банку України від 30.10.2014 року № 694 «Про внесення змін до організаційної структури Національного банку України» передбачено до 01.12.2014 року подати на розгляд Правління проект постанови про реорганізацію структури Національного банку України.

Постановою Правління Національного банку України від 01.12.2014 року № 759 «Про внесення змін до структури центрального апарату Національного банку України» з метою вдосконалення організаційної структури центрального апарату Національного банку України та на виконання пункту 6 постанови Правління Національного банку України від 30.10.2014 року № 694 «Про внесення змін до організаційної структури Національного банку України» були внесені зміни до структури центрального апарату Національного банку України, зокрема, виключено із структури Департамент аудиту із скороченням штату та чисельності працівників та створено Департамент внутрішнього аудиту; передано з 01.12.2014 року до Департаменту внутрішнього аудиту всі функції, що виконував Департамент аудиту; установлено, що працівники Департаменту аудиту забезпечують виконання повноважень та посадових обов'язків до завершення процедури скорочення штату або переведення на інші посади. Затверджено структуру Департаменту внутрішнього аудиту з 01.12.2014 року і з 01.06. 2015 року; затверджено граничну чисельність працівників Департаменту внутрішнього аудиту. Зобов'язано Департамент персоналу унести відповідні зміни до штатного розпису центрального апарату Національного банку України в установленому порядку; підготувати проект наказу про скорочення штату працівників Департаменту аудиту; після затвердження відповідних змін до штатного розпису центрального апарату Національного банку України попередити працівників, які підлягають вивільненню, відповідно до вимог законодавства України про працю (а.с. 56-59).

Наказом Національного банку України від 15.12.2014 року № 2536-к «Про скорочення штату працівників окремих підрозділів Національного банку України» відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 40, статей 43, 49-2, 49-4 КЗпП України скорочено штат і чисельність працівників, в тому числі Департаменту аудиту. Зобов'язано директора Департаменту персоналу попередити працівників, які підлягають вивільненню, про їх скорочення і вжити інших організаційних заходів відповідно до вимог законодавства України (а.с. 60-61).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Проте, відповідно до частини третьої статті 36 КЗпП України, роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пункті 19 постанови від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», навіть у разі зміни власника підприємства (установи, організації), чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Однак, відповідач не надав доказів, що відбулося фактичне скорочення чисельності або штату працівників.

Так, із структури центрального апарату Національного банку виключено Департамент аудиту та створено Департамент внутрішнього аудиту; передано з 01.12.2014 року до Департаменту внутрішнього аудиту всі функції, що виконував Департамент аудиту.

Судовими рішеннями у справах № 803/2341/15 та № 803/175/16 було встановлено, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 01.12.2014 року № 759 «Про внесення змін до структури центрального апарату Національного банку України» гранична чисельність працівників Департаменту внутрішнього аудиту становить з 01.12.2014 року 80, а з 01.06.2015 року - 60. В штатному розписі Департаменту аудиту станом на 31.03.2015 року (попередження позивача про наступне вивільнення) передбачено 35 штатних одиниць, в тому числі в управлінні аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів - 31, у відділі аудиту територіальних управлінь північного регіону - 5 штатних одиниць, а станом на 02.06.2015 року (перше звільнення позивача з роботи) - 12 штатних одиниць. В штатному розписі Департаменту внутрішнього аудиту станом на 31.03. і на 02.06.2015 року передбачено 80 штатних одиниць.

Отже, фактично змінилася організаційна структура відповідача, оскільки його структурний підрозділ Департамент аудиту перетворено на Департамент внутрішнього аудиту, якому передано всі функції Департаменту аудиту. Проте, відповідач не надав доказів, що зміни в структурі призвели до зменшення чисельності працівників та посад.

Крім того, згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частин першої, другої і третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Отже, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 01.04.2015 року № 6-40цс15, від 01.07.2015 року № 6-491цс15.

Також судовими рішеннями у справах № 803/2341/15 та № 803/175/16 встановлено, що зміни в організації виробництва і праці у відповідача мали місце і позивача про наступне вивільнення попереджено відповідачем за два місяці до звільнення з роботи. Проте, власником - відповідачем Національним банком України не надано доказів фактичного скорочення штату або чисельності працівників та не додержано інших норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника.

Як слідує, зокрема, з письмового попередження позивача про наступне вивільнення від 31.03.2015 року «Доповнення до попередження про звільнення» (а.с. 32), та наданих у судовому засіданні позивачем та представником відповідача пояснень, що відповідачем 20.07.2016 року у зв'язку з наступним звільненням було запропоновано позивачу такі вакантні посади: інспектора відділу опрацювання документів управління організації документування управлінської інформації Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України з посадовим окладом у розмірі 3850,00 грн. та прибиральника службових приміщень Комплексу харчування Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України з посадовим окладом у розмірі 5 440,00 грн. У зв'язку з відмовою позивача дати згоду на його переведення на запропоновані посади посадовими особами Національного банку України складено відповідний акт від 20.07.2016 року (а.с. 71).

Суд не вважає, що відповідач належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача, запропонувавши йому роботу прибиральника службових приміщень та інспектора відділу, оскільки запропоновано лише іншу вакантну роботу, яку позивач може виконувати, але не запропоновано вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, хоча, як встановлено судом із наданих позивачем роздруківок з офіційного інтернет-представництва Національного банку України (а.с. 27-30), у відповідача станом на 09.06.2016 року та 14.07.2016 року були наявні вакантні посади, які відповідали кваліфікації, освіті, досвіду роботи позивача; відповідачем оголошувалися конкурси на зайняття вакантних посад державних службовців.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про державну службу» вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу. Однак, згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстави, зазначеної у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, а відповідно до частини третьої статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Отже, переведення позивача на іншу роботу при звільненні з роботи у зв'язку із скороченням штату і чисельності працівників може здійснюватися без конкурсного відбору. Крім того, відповідно до пункту 5 Порядку проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державних службовців, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 15.02.2002 року № 169, переведення на рівнозначну або нижчу посаду в одному державному органі, а також просування по службі державних службовців, які зараховані до кадрового резерву чи успішно пройшли стажування у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, може здійснюватися без конкурсного відбору.

Крім того, судом враховано те, що 20.07.2016 року відповідачем було запропоновано позивачу такі вакантні посади: інспектора відділу опрацювання документів управління організації документування управлінської інформації Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України та прибиральника службових приміщень Комплексу харчування Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України. Водночас з наданої представником відповідача інформації Департаменту персоналу Національного банку України про вакантні посади станом на 20.07.2016 року (день звільнення позивача) слідує, що у Департаменті забезпечення діяльності Національного банку України наявна вакансія лише прибиральника службових приміщень, а вакансія інспектора відділу опрацювання документів управління організації документування управлінської інформації відсутня (не зазначена) (а.с. 156), що свідчить про суттєві розбіжності, а тому вищезазначена інформація не може слугувати належним та допустимим доказом на підтвердження факту відсутності вакантних посад, які відповідали б кваліфікації, освіті, досвіду роботи позивача, які можна було йому запропонувати.

Також відповідно до частини другої статті 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Тому безпідставними є посилання відповідача на те, що правила статті 42 КЗпП України про переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці не поширюються на випадки працевлаштування вивільнюваних працівників на вакантні посади, оскільки йдеться не про переважне право на залишення на роботі, а про переважне право на працевлаштування на новій посаді.

Не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства твердження відповідача в додаткових поясненнях (а.с.152) про те, що при повторному звільненні позивача з роботи за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України не вимагається повторне попередження про наступне вивільнення, оскільки були усунуті порушення правил вивільнення працівника, у зв'язку з якими працівника було поновлено на роботі.

Судом встановлено, що 20.07.2016 року відповідачем запропоновано позивачу переведення на вакантні посади: прибиральник службових приміщень та інспектора відділу і в цей же день наказом від 20.07.2016 року № 3145-к його було звільнено у зв'язку з скороченням чисельності та штату працівників.

Отже, при повторному звільненні позивача з роботи 20.07.2016 року про наступне вивільнення позивача персонально не попереджено не пізніше ніж за два місяці з одночасним пропонуванням іншої роботи всупереч вимогам частин першої, другої і третьої статті 49-2 КЗпП України.

Таким чином, судом встановлено, що звільнення позивача з роботи відбулося з порушенням вимог КЗпП України.

При цьому те, що зміни в організації виробництва і праці у відповідача мали місце, проте, відповідачем Національним банком України не надано доказів фактичного скорочення штату або чисельності працівників встановлено судовими рішеннями від 16.12.2015 року, яке набрало законної сили 10.03.2016 року, у справі № 803/2341/15 та від 17.03.2016 року, яке набрало законної сили 30.05.2016 року, у справі № 803/175/16 (а.с. 125-148).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що наказ від 20.07.2016 року № 3145-к «Про звільнення ОСОБА_1.» є протиправним і підлягає скасуванню.

Відповідно до частин першої і другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже, оскільки звільнення позивача відбулося із порушенням визначеного законом порядку, він підлягає поновленню на роботі з дня звільнення - з 20.07.2016 року з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Час вимушеного прогулу позивача становить з 21.07.2016 року по 14.02.2017 року включно - 145 робочих днів (7 робочих днів у липні 2016 року, 22 - у серпні 2016 року, 22 - у вересні 2016 року, 20 - у жовтні 2016 року, 22 - у листопаді 2016 року, 22 - у грудні 2016 року, 20 - у січні 2017 року, 10 - у лютому 2017 року). День звільнення 20.07.2016 року є останнім днем роботи, за який позивачу нарахована заробітна плата при проведенні розрахунку при звільненні.

Згідно з довідкою Національного банку України (а.с. 62) у травні 2016 року заробітна плата позивача становила 8 020,00 грн., у червні 2016 року - 8 079,45 грн., тобто загальна сума заробітної плати за останні два місяці перед звільненням становить 16 099,45 грн. При цьому, середньоденний заробіток позивача складає 412,81 грн. (16 099,45 грн. / 39 робочих днів у квітні та червні 2016 року).

Втрачений заробіток за час вимушеного прогулу становить 59 857,45 грн. (412,81 грн. х 145 робочих днів прогулу = 59 857,45 грн.).

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пункті 32 постанови від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав за цей час.

Судом встановлено, що позивач з 16.08.2016 року зареєстрований в Луцькому міському центрі зайнятості як безробітний і його дохід з 16.08.2016 року по 31.01.2017 року включно становить 31 377,64 грн. (25230,75 грн. + 6146,89 грн. = 31 377,64 грн.), що підтверджується довідками Луцького міського центру зайнятості від 01.02.2017 року та від 13.02.2017 року (а.с. 117, 164). Відтак слід зарахувати отриману позивачем допомогу по безробіттю в період вимушеного прогулу у зв'язку із незаконним звільненням з роботи в розмірі 31 377,64 грн. при присудженні йому оплати за час вимушеного прогулу. До стягнення з відповідача за час вимушеного прогулу позивача підлягає 28 479,81 грн. (59 857,45 грн. - 31 377,64 грн. = 28 479,81 грн.).

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішень суду про поновлення на роботі судом встановлено наступне.

Як зазначалось вище, постановою Волинського окружного адміністративного суду від 16.12.2015 року, залишеною без зміни ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.03.2016 року, у справі № 803/2341/15 визнано протиправним і скасовано наказ Національного банку України від 02.06.2015 року № 3003-к «Про звільнення ОСОБА_1.», поновлено ОСОБА_1 на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту з 02.06.2015 року. Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді з 02.06.2015 року звернуто до негайного виконання (а.с. 125-134).

Наказом Національного банку України від 04.01.2016 року № 224-к поновлено ОСОБА_1 на роботі з 02.06.2015 року.

Крім того, постановою Волинського окружного адміністративного суду від 17.03.2016 року, залишеною без зміни ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2016 року, у справі № 803/175/16 визнано протиправним і скасовано наказ Національного банку України від 22.01.2016 року № 482-к «Про звільнення ОСОБА_1.», поновлено ОСОБА_1 на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту з 26.01.2016 року. Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді з 26.01.2016 року звернуто до негайного виконання (а.с. 135-148).

Наказом Національного банку України від 22.04.2016 року № 1649-к поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту з 26.01.2016 року (а.с. 20).

Згідно зі статтею 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на відповідача Національний банк України був покладений обов'язок негайно виконати постанови Волинського окружного адміністративного суду від 16.12.2015 року у справі № 803/2341/15 та від 17.03.2016 року у справі № 803/175/16 в частині поновлення позивача на посаді.

Вищезазначені рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту були виконані лише 04.01.2016 року та 22.04.2016 року відповідно.

Порядок і умови вирішення питання про оплату вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі працівника визначено статтею 236 КЗпП України.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Отже, при несвоєчасному поновленні працівника на роботі з вини власника або уповноваженого ним органу середній заробіток виплачується йому за чітко визначений законом проміжок часу: з дня винесення відповідного рішення органом, що розглядав трудовий спір, до дня його фактичного виконання.

Таким чином, суд зазначає, що період з 17.12.2015 року (наступний день після прийняття постанови Волинського окружного адміністративного суду від 16.12.2015 року у справі № 803/2341/15) по 03.01.2016 року (наказом відповідача від 04.01.2016 року № 224-к поновлено позивача на роботі, тому цей день не враховується), а також період з 18.03.2016 року (наступний день після прийняття постанови Волинського окружного адміністративного суду від 17.03.2016 року у справі № 803/175/16) по 21.04.2016 року (наказом від 22.04.2016 року № 1649-к поновлено позивача на роботі, тому цей день не враховується) є часом затримки в поновлені ОСОБА_1 на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту і який становить 11 робочих днів та 25 робочих днів відповідно. При розрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі слід виходити із кількості робочих днів, зазначених у листах Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 року № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» та від 20.07.2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік», а також з розміру середньоденного заробітку -752,81 грн., визначеного постановою Волинського окружного адміністративного суду від 16.12.2015 року у справі № 803/2341/15, та 458,85 грн., визначеного постановою Волинського окружного адміністративного суду від 17.03.2016 року у справі № 803/175/16, та які бралися судом до уваги при вирішенні даних справ по суті.

Враховуючи те, що тривалість невиконання відповідачем постанови суду від 16.12.2015 року у справі № 803/2341/15 в частині поновлення ОСОБА_1 на вищезазначеній посаді з 17.12.2015 року по 03.01.2016 року включно складає 11 робочих днів, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду становить 8 280,91 грн. (752,81 грн. х 11 робочих днів = 8 280,91 грн.), а також те, що тривалість невиконання відповідачем постанови суду від 17.03.2016 року у справі № 803/175/16 в частині поновлення позивача на посаді з 18.03.2016 року по 21.04.2016 року включно складає 25 робочих днів, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду становить 11 471,25 грн. (458,85 грн. х 25 робочих днів = 11 471,25 грн.), загальний розмір складає 19 752,16 грн. (8 280,91 грн. х 11 471,25 грн. = 19 752,16 грн.), який підлягає до стягнення на користь позивача.

Суд вважає безпідставним твердження представника відповідача у письмових запереченнях на адміністративний позов щодо пропущення позивачем строку звернення до суду, визначеного статтею 233 КЗпП України, оскільки в аспекті надання офіційного тлумачення положенням частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв'язку із статтями 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України у Рішенні від 15.10.2013 року N 8-рп/2013 зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до пунктів 2 та 3 частини першої статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах стягнення за один місяць, поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, постанову суду в частині поновлення позивача на посаді та присудження середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах стягнення за один місяць у розмірі 8049,73 грн. слід звернути до негайного виконання.

Керуючись частиною третьою статті 160, статтями 163, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Кодексу законів про працю України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним і скасувати наказ Національного банку України від 20 липня 2016 року № 3145-к «Про звільнення ОСОБА_1.».

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту з 20 липня 2016 року.

Стягнути з Національного банку України (01601, місто Київ, вулиця Інститутська, будинок 9, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 липня 2016 року по 14 лютого 2017 року включно у розмірі 28 479,81 грн. (двадцять вісім тисяч чотириста сімдесят дев'ять грн. 81 коп.).

Стягнути з Національного банку України (01601, місто Київ, вулиця Інститутська, будинок 9, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 17 грудня 2015 року по 03 січня 2016 року включно у розмірі 8 280,91 грн. (вісім тисяч двісті вісімдесят грн. 91 коп.) та за період з 18 березня 2016 року по 21 квітня 2016 року включно у розмірі 11 471,25 грн. (одинадцять тисяч чотириста сімдесят одна грн. 25 коп.), всього у загальному розмірі 19 752,16 грн. (дев'ятнадцять тисяч сімсот п'ятдесят дві грн.16 коп.).

Постанова в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах стягнення за один місяць у розмірі 8049,73 грн. (вісім тисяч сорок дев'ять грн.73 коп.) виконується негайно.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, повний текст якої складено 20 лютого 2017 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий-суддя О. О. Андрусенко

Судді Р. С. Денисюк

В. Д. Ковальчук