Справа № 822/1941/16
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2017-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/1941/16

Головуючий у 1-й інстанції: Блонський В.К.

Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.

14 лютого 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М. Сторчака В. Ю. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Мирошниченко С.О.,

представника позивача: Проскурівської К.Г.,

представника відповідача: Гаєвської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Держпраці у Хмельницькій області на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 09 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом Державного підприємства "Новатор" (далі - позивач) до Управління Держпраці у Хмельницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування припису,

В С Т А Н О В И В :

Позивач в жовтні 2016 року звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом в якому просив: визнати протиправним та скасувати припис Управління Держпраці у Хмельницькій області № 22-01/1654-767 від 07.10.2016.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 09.11.2016 адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано припис Управління Держпраці у Хмельницькій області № 22-01/1654-767 від 07.10.2016 виданий Державному підприємству "Новатор" м. Хмельницький.

Стягнуто на користь Державного підприємства "Новатор" м. Хмельницький судовий збір в розмірі 1378 грн., за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Хмельницькій області.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі та просив колегію суддів її задовольнити.

Представник позивача заперечив проти апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем на підставі письмових звернень колишніх працівників підприємства ОСОБА_4 і ОСОБА_5 проведено позапланову перевірку ДП "Новатор".

За наслідками проведеної перевірки складено акт позапланової перевірки № 22-01/1654 яким стверджується, що позивач не дотримав вимоги частин 1, 2 статті 115, частини 2 статті 119 КЗпП України, частини 1 статті 24 Закону України "Про оплату праці", частини 2 статті 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу", пункту 2.3 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

На підставі вказаного акту відповідач прийняв припис № 22-01/1654-767 від 07.10.2016 яким вимагається усунути порушення вимог пункту 2.3 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, частин 1,2 статті 115 КЗпП України, та частини 1 статті 24 Закону України "Про оплату праці".

Перевіркою встановлено, що позивач звільнив ОСОБА_5, в зв'язку з призовом на строкову військову службу за пунктом 3 статті 36 КЗпП України з 16.04.2015, а також звільнив ОСОБА_4, в зв'язку з призовом на строкову військову службу за пунктом 3 статті 36 КЗпП України з 24.04.2015.

Підставами для звільнення вказаних працівників стали оповіщення військового комісара Хмельницького ОМВК, Волочиського РВК керівнику підприємства та особисті заяви працівників про їх звільнення.

При цьому, позивач не проводив нарахування та не виплачував ОСОБА_4 та ОСОБА_5 середній заробіток під час проходження ними військової строкової служби, що є порушенням частин 1, 2 статті 115 КЗпП України.

В зв'язку з тим, що перевіркою встановлено порушення позивачем норм трудового законодавства, уповноваженою особою відповідача позивачу внесено припис № 22-01/1654-767 від 07.10.2016 про усунення виявлених порушень законодавства про працю.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено правомірності вчинених дій та прийнятих рішень.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з таких підстав.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, в редакції статті яка була чинною до 11.06.2015, однією із підстав для припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

Частиною 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" № 2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон №2232-XII), в редакції статті яка була чинною до 11.06.2015, за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

При цьому, законодавець, надавши ч. 2 ст. 39 Закону №2232-XII соціальні гарантії особам які призвані на строкову військову службу у вигляді збереження місця роботи (посади) не вніс відповідних змін до статті 36 КЗпП України щодо порядку збереження місця роботи (посади) таких осіб.

Підставою для припинення трудового договору з особою яка призвана на строкову військову службу є її звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (в редакції статті яка була чинною до 11.06.2015), інших підстав не існувало.

Частина 2 ст. 39 Закону №2232-XII в редакції статті яка була чинною до 11.06.2015 не передбачає підстав для припинення трудового договору з особою яка призвана на строкову військову службу, а тільки встановлює соціальну гарантію у вигляді обов'язку роботодавця зберегти на період строкової військової служби звільненого працівника місця його роботи (посади).

Частина 3 ст. 119 КЗпП України, в редакції статті яка була чинною до 11.06.2015, передбачала таку соціальну гарантію як збереження місця роботи, посади в установі, організації, в яких працювали особи на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, тільки за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, тобто ця норма Закону не стосувалася осіб призваних на строкову військову службу.

Спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція № 58).

Відповідно до п. 2.3 глави 2 Інструкції № 58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звільнені за п. 3 ст. 36 КЗпП України, в зв'язку з призовом на строкову військову службу із застосуванням редакції статті яка була чинною до 11.06.2015, відповідні записи про таке звільнення внесені в їхні трудові книжки у повній відповідності до змісту прийнятих наказів про їх звільнення і інше проведеною перевіркою не встановлено.

Фактична заборона припинення трудового договору і звільнення працівників з роботи в зв'язку з їхнім призовом на строкову військову службу встановлена Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" № 433-VIII від 14.05.2015, яким внесено зміни до статті 36 КЗпП України, а саме: пункт 3 частини першої статті 36 викладено в такій редакції: підставою для припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Одночасно для більш повного врегулювання та забезпечення заборони припинення трудового договору і звільнення працівників з роботи в зв'язку з їхнім призовом на строкову військову службу, цим же Законом України № 433-VIII від 14.05.2015 були внесені зміни до статті 119 КЗпП України, та статті 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу".

Вказані зміни до КЗпП України та до Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" набрали чинності з 11.06.2015.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що працівники позивача були звільнені до набрання чинності вказаним Законом України № 433-VIII від 14.05.2015.

Таким чином, припинення трудових договорів та звільнення працівників з роботи в зв'язку з їхнім призовом на строкову військову службу проведено позивачем правомірно, у повній відповідності до вимог частини 3 статті 36 КЗпП України в редакції статті яка була чинною до 11.06.2015, відповідно позивач не допустив жодних порушень і при виконанні вимог пункту 2.3 глави 2 Інструкції № 58 при виконанні записів в трудових книжках таких працівників.

Частинами 1, 2 ст. 115 КЗпП України вказано, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України "Про оплату праці" № 108/95-ВР від 24.03.1995 заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Отже, заробітна плата виплачується тільки працівникам які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем, з ними не припинено трудовий договір і вони виконують певний обсяг роботи, передбачений трудовим договором згідно із своїми функціональними обов'язками.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" № 433-VIII від 14.05.2015 (далі- Закон № 433-VIII) внесено зміни до КЗпП України, а саме: пункт 3 частини першої статті 36 викладено в такій редакції: "призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу".

Також внесено зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України згідно якої, починаючи з 11.06.2015 року встановлено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

В послідуючому редакція ч. 3 ст. 119 КЗпП України також змінювалася відповідними Законами України.

Разом з тим, Законом № 433-VIII до Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" внесено такі зміни, а саме: частину другу статті 39 викладено в такій редакції: "Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України".

Проте, всі зазначені зміни до КЗпП України та до Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" набрали чинності з 11.06.2015.

Таким чином, починаючи з 11.06.2015 законодавець заборонив припиняти трудові договори з особами які підлягають призову на строкову військову службу та чітко вказав, що при цьому необхідно забезпечити виконання гарантій, передбачених частиною 3 статті 119 КЗпП України, а саме: збереження місця роботи, посади і компенсації із бюджету середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.

З наведеного слідує, що редакція ч. 3 ст. 119 КЗпП України як зазначено вище не передбачала таких гарантій саме особам які призиваються на строкову військову службу.

При цьому, зміни, що стосуються саме осіб які призвані на строкову військову службу і відносно яких необхідно виконувати гарантії про збереження середньої заробітної плати, були прийняті постановою Кабінету Міністрів України № 911 від 04.11.2015 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 105", Кабінетом Міністрів України тільки в зв'язку із прийняттям відповідних змін до частини 3 статті 119 КЗпП України і набрали чинності з 12.11.2015.

До 12.11.2015 взагалі не існувало будь-якого механізму щодо можливості виконання гарантій, передбачених ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу", також при цьому враховуючи неможливість збереження трудового договору із працівниками які підлягають призову на строкову військову службу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що припис Управління Держпраці у Хмельницькій області № 22-01/1654-767 від 07.10.2016 в частині якою позивачу приписано усунути порушення вимог пункту 2.3 глави 2 Інструкції №58, є таким, що суперечить вимогам частини 3 статті 36 КЗпП України, в редакції статті яка була чинною до 11.06.2015, тобто на дату звільнення працівників позивача-ОСОБА_4 та ОСОБА_5

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови в задоволенні заявлених позовних вимог.

Оскільки доводи апеляційної скарги позивача не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Управління Держпраці у Хмельницькій області залишити без задоволення, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 09 листопада 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 20 лютого 2017 року.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Мельник-Томенко Ж. М. Сторчак В. Ю.