Справа № 361/472/17
Суддя: Сердинський В. С.
Дата ухвалення: 2017-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

справа № 361/472/17
провадження № 2-а/361/148/17
22 лютого 2017 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:
судді - Сердинського В.С.
при секретарі - Латенко Л.П.
розглянувши за власною ініціативою у відкритому судовому засіданні питання про прийняття додаткової постанови суду в справі №361/472/2017-а, провадження 2-а/361/148/2017 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Броварського обєднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії,
У січні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Броварського обєднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії.
Постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2017 року позов задоволено в повному обсязі: визнано протиправними дії Броварського обєднаного управління Пенсійного фонду Київської області щодо відмови у призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІ1 від 05.11.1991р. (в редакції Закону №2663-111 від 12.07.2001р.), скасовано рішення Броварського обєднаного управління Пенсійного фонду Київської області про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років від 22 листопада 2016 року та зобовязано Броварське обєднане управління Пенсійного фонду України Київської області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років згідно із ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991р. (в редакції Закону №2663-111 від 12.07.2001р.) з 18 листопада 2016 року, виходячи із розрахунку 90 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи.
Водночас при ухваленні постанови від 08 лютого 2017 року, судом не було вирішено питання про нарахування та виплату позивачу ОСОБА_1 пенсії за вислугу років без обмеження її максимального розміру.
Сторони в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року (в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001 року), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.
Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати.
Як зазначено в ч. 3 ст. 8 ОСОБА_2 Закону, норми Конституції України є нормами прямої дії. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі коли закон, який був чинний до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Також однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування.
Тобто, вирішуючи питання про застосування Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року (в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001 року) в часі, слід виходити із того, що згідно зі ст.22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Окрім того, ст. 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також: у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також: бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий, від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
В п.4 рішення від 11.10.2005р. у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав наступну правову позицію: - В Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених ОСОБА_2 Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) ОСОБА_2 Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.
Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.
В абз.14 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005р. у справі № 1-21/2005 також вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція ( 254к/96-ВР ) та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України (254к/96-ВР) не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року 8-рп/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року N 20-рп/2004.
Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. (абз.5 п.6 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005).
Крім того, згідно з рішенням Конституційного суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 визнано не конституційними положення Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ зі змінами щодо обмеження максимального розміру пенсії та призупинення виплати призначеної пенсії особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом №2262.
У своєму рішенні Конституційний суд стверджує, що вказані обмеження порушують суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціальною захисту осіб, передбачених ч. 5 ст. 17 Конституції України.
Виходячи із викладеного у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.
Таким чином, ОСОБА_2 України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. № 213, яким скасовуються норми Закону України «Про прокуратуру» щодо пенсійного забезпечення осіб, суперечить вимогам ч. 1 ст. 58 Конституції України, якою передбачено, що закони та нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.
Також, пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213, яким передбачено, що «у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення певним категоріям осіб - прямо і безпосередньо порушується ОСОБА_2 - ст.22 Конституції України, а саме: право на нарахування та отримання пенсії за вислугу років.
Згідно ч.1 ст.168 КАС України, суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою особи, яка брала участь у справі, чи з власної ініціативи прийняти додаткову постанову чи постановити додаткову ухвалу у випадках, якщо: щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; судом не вирішено питання про судові витрати.
За таких обставин суд приходить до обґрунтованого висновку про прийняття додаткової постанови в справі №361/472/2017-а, провадження 2-а/361/148/2017 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Броварського обєднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії.
На підставі викладеного, керуючись ст.168 КАС України, суд
Зобов'язати Броварське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року (в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001 р.) з 18 листопада 2016 року, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми місячного заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи та виплачувати дану пенсію без обмеження її максимального розміру.
Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного адміністративного суду. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.
Суддя Сердинський В. С.