Справа № 815/3783/16
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2017-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2017 р. Справа № 815/3783/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Лук'янчук О.В.

суддів - Градовського Ю.М.

- Кравченка К.В.,

при секретарі - Діденко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної Міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної Міграційної служби України, в якому просить визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 30.05.2016 р. № 286-16.

В обґрунтування позовних вимог зазначається, що оскаржуваним рішенням скасовано його статус біженця, який ним було набуто в 2011 р. Підставою для позбавлення цього статусу слугувало встановлення факту повідомлення ним недостовірних відомостей, що стали підставою для визнання його біженцем. Однак позивач вважає спірне рішення незаконним, оскільки останнє прийнято на підставі протоколів співбесіди від 03.06.2014 р., 17.12.2015 р., 08.02.2016 р. до яких не залучався перекладач. При цьому позивач не вільно володіє українською та російською мовами. На думку позивача, зазначені обставини є достатніми для скасування рішення, яким його позбавлено статусу біженця.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2016 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені вимоги, наголошуючи, зокрема, на порушенні судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного її вирішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що громадянин Афганістану ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до сектору міграційної служби у Херсонській області із заявою про надання статусу біженця 28.01.2011 року.

За результатами розгляду матеріалів справи ДКНР України було прийнято рішення від 28.03.2011 № 334-11 про надання ОСОБА_2 статусу біженця через наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками належності до певної соціальної групи.

Так, на адресу ДМС України надійшов лист від Адміністрації Державної прикордонної служби України від 12.03.2015 року № 55/790 щодо громадянина Афганістану на установчі дані ОСОБА_2 (прізвище) ОСОБА_2 (ім'я) ОСОБА_2 (по-батькові), ІНФОРМАЦІЯ_1, який 23.10.2014 року здійснив переліт рейсами ТК0707, ТК0467 сполученням Кабул (Афганістан) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна), з чого вбачається, що особа добровільно скористалася захистом країни своєї громадянської належності, що в свою чергу, є підставою для початку процедури за ст. 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Листом Державної міграційної служби від 30.03.2015 року № 8.6/1624-15 було доручено проведення відповідної процедури за ст.11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", для проведення якої на адресу проживання позивача були направлені письмові повідомлення щодо необхідності відвідання відділу по роботі з біженцями для подання відповідних

Позивач уникав викликів та не відвідав відділ по роботі з біженцями, у зв'язку із чим за результатами розгляду наявних матеріалів відділом по роботі з біженцями було підготовлено та направлене на адресу центрального апарату ДМС подання про втрату статусу біженця.

За результатами розгляду матеріалів особової справи ДМС повернуло матеріали на доопрацювання, відповідно до листа від 14.09.2015 року № 5/1-13801, яким відділ по роботі з біженцями було зобов'язано провести із особою додаткову співбесіду для з'ясування факту відвідання країни громадянської належності, детального встановлення причин та обставин виїзду разом із відсутністю або наявністю переслідувань чи інших загроз життю в Афганістані.

На виконання листа ДМС із ОСОБА_2 було проведено дві співбесіди 17.12.2015 року та 08.02.2016 року, під час яких позивач повідомив, що не відвідував Афганістан, а в період з 19.08.2014 року по 23.10.2014 року виїжджав до ОАЕ (Дубаї), де відпочивав разом із друзями.

При цьому факт перебування позивача на території ОАЕ залишився недоведеним.

Відповідно до ст.11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами розгляду особової справи № 2015OD0106 (11КНЕ00008-01) громадянина Афганістану ОСОБА_2 подання Головного управління ДМС в Одеській області про скасування рішення про визнання біженцем від 19.02.2016 р. ДМС України прийнято рішення про скасування рішення про визнання біженцем від 30.05.2016 р. № 286-16.

Підставою ж для скасування рішення щодо визнання біженцем стало проведення додаткових співбесід із позивачем (від 03.06.2014 року - проведена УДМС у Херсонській області, від 17.12.2015 року та 08.02.2016 року - проведені ГУДМС в Одеській області), а також порівняння отриманої інформації із матеріалами, що стали підставою для визнання біженцем (заява від 28.01.2011 року, анкета від 28.01.2011 року та протокол співбесіди від 17.02.2011 року).

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до суду.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції прийшов до висновку про правомірність рішення Державної міграційної служби України № 286-16 від 30.05.2016 року про скасування рішення про визнання біженцем ОСОБА_2 та відсутності підстав для задоволенню позову в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на викладене.

Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, скасовується, якщо вона повідомила недостовірні відомості, пред'явила фальшиві документи, що стали підставою для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із п.п. 7.1, 7.3 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених 07.09.2011 року наказом МВС України № 649, рішення про втрату або позбавлення статусу біженця, або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути прийнято ДМС за поданням територіального органу ДМС за місцем проживання біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Подання про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вноситься територіальним органом ДМС за власною ініціативою у випадку, якщо особа, яка визнана біженцем або якій надано додатковий захист, повідомила недостовірні відомості чи пред'явила фальшиві документи, що стали підставою для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається із матеріалів справи, підставою для скасування рішення щодо визнання біженцем стало проведення додаткових співбесід із позивачем (від 03.06.2014 року - проведена УДМС у Херсонській області, від 17.12.2015 року та 08.02.2016 року - проведені ГУДМС в Одеській області), а також порівняння отриманої інформації із матеріалами, що стали підставою для визнання біженцем (заява від 28.01.2011 року, анкета від 28.01.2011 року та протокол співбесіди від 17.02.2011 року).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач надав суперечливі твердження стосовно обставин, які змусили його покинути країну громадянського походження (не дають змоги повернутися на теперішній час), та які ним покладено в основу отримання захисту в Україні. Покладені в основу заяви історії, з огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача, свідчать про неправдивий характер пояснень, які використані для отримання захисту в Україні.

Так, під час звернення за захистом позивач повідомив, що 05.01.1999 року помер його батько, а через рік - у 2000 році матір одружилась вдруге. Під час додаткової співбесіди 03.06.2014 року позивач повідомив, що його батька вбив командир талібів, але дату вбивства позивач не назвав. У той же час, під час співбесіди 08.02.2016 року позивач також не зміг назвати дату вбивства батька, але зазначив, що матір вдруге вийшла заміж через місяць після вбивства батька;

- відповідно до першої співбесіди 17.02.2011 року позивач проживав у Афганістані разом із матір'ю та її новим чоловіком з 2000 по вересень 2010 року, після чого виїхав до дядька у Пакистан, де перебував протягом трьох місяців і в грудні 2010 року вибув до України. Згідно другої співбесіди 03.06.2014 року позивач проживав у Пакистані разом із дядьком у м. Кветта протягом шести років. Під час третьої співбесіди 17.12.2015 року позивач розповів, що одразу після одруження матері він виїхав до Пакистану разом із дядьком та братом, виїзд до України з Пакистану стався у 2008 році. Під час четвертої співбесіди 08.02.2016 року позивач надав вже інші відомості, а саме відзначив, що проживав у Пакистані протягом 8 або 9 років;

- під час першої співбесіди 17.02.2011 року позивач повідомив, що його прийомний батько ОСОБА_5 забрав його молодшого брата Файсулла, ймовірно, до талібів у січні 2010 року, та з вказаного періоду зв'язок із братом було втрачено. Під час другої співбесіди 03.06.2014 року позивач повідомив, що його рідний брат зник, коли він вже потрапив до України. Під час четвертої співбесіди 08.02.2016 року він зазначив, що у 2012 або 2013 році втратив зв'язок із братом, який залишився проживати разом із дядьком, причому вказану інформацію він отримав особисто від дядька з Пакистану;

- під час другої співбесіди від 03.06.2014 року позивач повідомив, що дізнався про смерть матері від брата, коли саме це сталося йому невідомо. Під час четвертої співбесіди 08.02.2016 року він зазначив, що смерть матері відбулась 3 або 4 року тому, інформацію він отримав від дядька та брата;

- з матеріалів першої співбесіди 17.02.2011 року випливає, що позивач отримав документи на виїзд з Пакистану. Під час другої співбесіди 03.06.2014 року він пояснив, що виїжджав з Пакистану до РФ за паспортом громадянина Пакистану. Під час четвертої співбесіди 08.02.2016 року позивач розповів, що виїжджав з Пакистану до України взагалі без жодних документів.

Зазначені обставини апелянтом не спростовуються в поданій апеляційній скарзі та у суді апеляційної інстанції.

За викладених обставин у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно погодився з доводами відповідача про те, що заява ОСОБА_2 до сектору міграційної служби у Херсонській області від 28.01.2011 року, на підставі якої він набув міжнародного захисту в Україні є неправдоподібною, оскільки позивач навів неправдиві факти щодо обставин власного переслідування в країні громадянської належності.

Суд першої інстанції вірно вказав на те, що, ОСОБА_2 надав спотворену історію переслідування, яка стала підставою для набуття ним статусу біженця. Об'єктивно невірними та необґрунтованими у даному випадку виглядають строки перебування позивача на території Афганістану та Пакистану перед потраплянням в Україну, твердження щодо причин зникнення рідного брата та факти особистих переслідувань на Батьківщині. Зазначені елементи, а саме наявність переслідувань і стали ключовими елементами для набуття міжнародного захисту. У даному випадку, за результатами проведених співбесід встановлені факти надання інформації, що містять критичні відмінності, що можливо пояснити лише намірами вчинити обман з боку позивача. Згідно коментарів УВКБ ООН (Женева, 22.11.2004), встановлення таких ознак може бути підставою для скасування міжнародного захисту, а саме: об'єктивно невірні твердження заявника; причинний зв'язок між цими твердженнями і визначенням статусу біженця; намір вчинити обман з боку заявника.

Також, суд першої інстанції вірно врахував факт приховування та заперечення позивачем свого виїзду до Афганістану, незважаючи на наявність офіційних документів, які це підтверджують.

Щодо єдиного доводу апелянта відносно скасування спірного рішення з підстав незалучення перекладача на співбесідах, що мали місце 03.06.2014 р., 17.12.2015 р., 08.02.2016р. колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися проте з матеріалів справи не вбачається, що позивачі висловили таке бажання.

Так, як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції 03.06.2014 р. ОСОБА_2 зазначив про відсутність потреби у послугах перекладача, про що особисто розписався. Під час проведення співбесід 17.12.2015 р., 08.02.2016 р. позивач зазначив, що він розуміє російську мову, що свідчить про відсутність потреби у послугах перекладача.

При цьому, суд апеляційної інстанції як і суд першої інстанції заслуховував у судовому засіданні надані відповідачем аудіозаписи зазначених співбесід, з яких вбачається, що ОСОБА_2 повністю розумів поставлені перед ним питання та вільно надавав відповіді, без жодних ускладнень щодо змісту або форми своїх тверджень.

Крім того, судом першої інстанції правомірно відхилено доводи апелянта про невідповідність відображених у протоколах співбесід 17.12.2015 р. та 08.02.2015 р. відомостей - фактично проголошеним словам, оскільки вони побудовані на занадтому формалізмі, тоді як в цілому поставлені питання та надані них позивачем відповіді відображені без жодного спотворювання їх змісту та без негативних наслідків для повноти інформації.

Також, про достатній рівень знання та розуміння апелянтом мови, на якій проводилися проводилися співбесіди свідчить, зокрема, відмова послуг перекладача при поданні заяв про продовження терміну дії посвідчення біженця, про надання довідки про надання статусу біженця (складена власноручно позивачем українською мовою) та при вчиненні юридично значущих для нього дій.

При цьому, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що належність доказу означає встановлення інформації (фактичних даних), які визначають предмет доказування. Зміст фактичних даних повинен відповідати їх формі, а саме документально підтверджувати певні обставини, на які посилається сторона, тобто мати ознаку допустимості, що виключає суперечливість поєднання змісту та форми доказу. Останній критерій є обов'язковою ознакою для правової придатності доказу та його достовірності, що, в свою чергу, визначає якісну оцінку вже наявного доказу як належного та допустимого, тобто дозволяє перевірити його правдоподібність та відповідність реальній дійсності у співвідношенні з іншими засобами доказування.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що ч.3 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, відповідач, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися, проте в матеріалів справи відсутні жодні докази, щодо висловлення апелянтом відповідного бажання.

З врахування викладених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення та про його відповідність вимогам законодавства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно вимог ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції обґрунтовані та відповідають чинному законодавству, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують, колегія суддів, на підставі ст. 200 КАС України, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуюча суддя: О.В. Лук'янчук

Суддя: Ю.М. Градовський

Суддя: К.В. Кравченко