Справа № 206/4814/16-а
Суддя: Зайченко С. В.
Дата ухвалення: 2017-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 206/4814/16-а
Провадження № 2-а/206/1/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.02.2017року

Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого - судді Зайченко С. В., при секретареві Щербині Є.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро справу адміністративної юрисдикції за позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську в якому уточнивши позовні вимоги просить визнати незаконними дії відповідача щодо припинення виплати їй пенсії по втраті годувальника і зобов'язати відповідача поновити їй виплату пенсії у зв'язку з втратою годувальника, починаючи з 04.07.2015 року до закінчення нею навчання, але не довше ніж до досягнення 23 років. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона з 11.11.2002 року перебувала на обліку в управлінні ПФУ та отримувала соціальну пенсію по втраті годувальника по липень 2015 року. 04.07.2015 року їй виповнилось 18 років та виплату пенсії їй було припинено. Проте починаючи з 2013 року та по теперішній час вона навчається у державному навчальному закладі «Дніпропетровський центр професійно-технічної освіти туристичного сервісу», тому звернулася до відповідача із заявою про продовження виплати пенсії у зв'язку із втратою годувальника на період навчання, але не довше ніж до досягнення 23-річного віку, але відповідач протиправно відмовив у поновленні виплати пенсії.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог про поновлення виплати пенсії за період з 04.07.2015 року по 22.02.2016 року залишено без розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, мотивуючи тим, що згідно ст. 37, 93 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у позивача відсутнє право на отримання соціальної пенсії по втраті годувальника після досягнення 18 років.

Заслухав доводи сторін, дослідив, письмові докази по справі, дав оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Рішенням виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради №200 від 20.04.2001 року встановлено опіку ОСОБА_2 над малолітньою онукою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки мати малолітньої дитини ОСОБА_4 покинула її у бабусі, а батько ОСОБА_5 знаходився під слідством (а.с. 14).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла мати позивача - ОСОБА_4

З 11.11. 2002 року управлінням Пенсійного Фонду України в Самарському районі м. Дніпропетровська на підставі заяви опікуна ОСОБА_2 призначено соціальну пенсію по втраті годувальника до досягнення підопічною ОСОБА_3 вісімнадцятирічного віку відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», що підтверджується протоколом 1165 від 12.11.2002 року (а.с. 45).

Позивач 08.08.2015 року змінила своє прізвище з «ОСОБА_1» на «ОСОБА_1» у зв'язку з укладанням шлюбу (а.с.12).

Позивач з 01.09.2013 року та по теперішній час є ученицею державного навчального закладу «Дніпропетровський центр професійної технічної освіти туристичного сервісу» за професією «Перукар. Манікюр. Педикюр». З 15.02.2016 року знаходиться в відпустці по догляду за дитиною до 3-років, що підтверджується відповідною довідкою № 569 від 01.06.2016 року (а.с. 13).

12.07.2016 року позивач звернулася до відповідача із заявою про нарахування та виплату їй пенсії у зв'язку із втратою годувальника до закінчення нею навчання (а.с. 9,10).

Листом №Б25/04/14 від 25.07. 2016 року ОСОБА_1 було повідомлено, що згідно з п. «а» ст. 37, ст. 93 Закону України «Про пенсійне забезпечення», соціальна пенсія у разі втрати годувальника призначається та виплачується дітям, які не досягли 18 років. Продовження виплат соціальної пенсії після досягнення утриманцем 18-річного віку не передбачено нормами діючого законодавства. У зв'язку із досягненням нею 18-річного віку, вона втратила право на отримання пенсії у зв'язку з втратою годувальника (а.с. 8).

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Згідно положень статті 36 вказаного Закону пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Непрацездатними членами сім'ї вважаються: 1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону; 2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років. Діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах системи загальної середньої освіти, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, та діти-сироти - до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні; 3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.

Частиною першою статті 38 Закону визначено, що пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається на весь період, протягом якого член сім'ї померлого годувальника вважається непрацездатним згідно із частиною другою статті 36 цього Закону, а членам сім'ї, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, - довічно.

Таким чином з вищенаведеного вбачається, що пенсія у зв'язку із втратою годувальника дітям призначається на період до досягнення ними 18 років та у разі, якщо такі особи навчаються за денною формою навчання у професійно-технічних та вищих навчальних закладах, до закінчення ними навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення 23 років.

Крім того, згідно зі ст.37 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» N 1788-XII від 05.11.1991р., право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні (стаття 38). При цьому дітям пенсії призначаються незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника. Непрацездатними членами сім'ї вважаються: а) діти, брати, сестри й онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років, при цьому брати, сестри й онуки - за умови, якщо вони не мають працездатних батьків. Вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти мають право на пенсію в разі втрати годувальника до закінчення навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23-річного віку.

Згідно зі ст. 47 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» N 1788-XII від 05.11.1991р., пенсія в разі втрати годувальника встановлюється на весь період, протягом якого член сім'ї померлого вважається непрацездатним згідно зі статтею 37 цього Закону. Зміна розміру пенсії або припинення її виплати членам сім'ї провадиться з першого числа місяця, що йде за тим місяцем, в якому настали обставини, що спричинили зміну розміру або припинення виплати пенсії.

Таким чином,враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач протоколом від 12.11.2002 року № 1165 призначив позивачу виплату пенсії у зв'язку з втратою годувальника до досягнення нею 18-ти річного віку і враховуючи, що з 01.09.2013 року та по теперешній позивачка не закінчила навчання та є ученицею державного навчального закладу «Дніпропетровський центр професійної технічної освіти туристичного сервісу», то вона починаючи з 23.02.2016 року має право на продовження виплати їй пенсії у зв'язку з втратою годувальника до закінчення навчання, але не довше ніж до досягнення 23 років.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд критично ставиться до посилань представника відповідача на положення ст. 93 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки вказана стаття втратила чинність у частині призначення соціальних пенсій на підставі Закону N 2603-IV ( 2603-15 ) від 31.05.2005.

Водночас, п. 2 Прикінцевих положень вказаного Закону України Про внесення змін до деяких законів України у зв'язку з прийняттям Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам» N 2603-IV ( 2603-15 ) від 31.05.2005, передбачено, що за бажанням особи виплата соціальної пенсії та надбавки до пенсії на догляд, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» (1788-12), здійснюється до закінчення строку, на який вони призначені.

Отже, належних доказів, які б спростовували доводи позивача, відповідачем суду надано не було.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що відповідач не довів правомірність оскаржуваних позивачем дій, а позовні вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача вчинити певні дії є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Відповідно до статті 94 КАС України вказані витрати суд присуджує стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 158-163, 167, 254 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати неправомірними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську по припиненню виплати, ОСОБА_1, пенсії у зв'язку з втратою годувальника.

Зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську поновити виплату ОСОБА_1, пенсію у зв'язку з втратою годувальника з 23 лютого 2016 року до закінчення навчання, але не довше ніж до досягнення нею 23 років.

Стягнути з Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Дніпропетровську на користь ОСОБА_1 551,20 грн. сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом десяти днів з дня її проголошення, у разі застосування судом ст. 160 КАС України, апеляційну скаргу може бути подано протягом десяти днів з дня отримання копії постанови до Дніпропетровського адміністративного апеляційного суду через Самарський районний суд м. Дніпропетровська.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: