Справа № 813/85/17
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2017-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2017 року м. Львів № 813/85/17

12 год. 37 хв.

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Клименко О.М. за участю секретаря судового засідання Василько А.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1;

відповідача: представник ОСОБА_2;

третьої особи: ОСОБА_3;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Керівника Червоноградської місцевої прокуратури до Куликівської селищної ради Жовківського району Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Керівник Червоноградської місцевої прокуратури звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Куликівської селищної ради Жовківського району Львівської області про визнання протиправним та скасування рішення № 7 від 25.09.2015 року «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність в смт Куликів в урочищі «За взуттєвою», гр. ОСОБА_3М.».

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 25.09.2016 року ОСОБА_3, депутат Куликівської селищної ради Жовківського району Львівської області, під час засідання сесії селищної ради, на якій вирішувалося питання про дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність в смт Куликів в урочищі «За взуттєвою», гр. ОСОБА_3, не повідомив у встановленому порядку про наявність у нього реального конфлікту інтересів. Більш того, ОСОБА_3 узяв участь у голосуванні з цього питання та проголосував «ЗА» прийняття вказаного рішення.

Указане суперечить вимогам чинного законодавства України, зокрема, нормам Закону України «Про запобігання корупції». У звязку з чим, рішення 41 сесії 6 скликання Куликівської селищної ради Жовківського району Львівської області № 7 від 25.09.2015 року «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність в смт Куликів в урочищі «За взуттєвою», гр. ОСОБА_3М.», яке було прийняте з порушеннями, є протиправним і його слід скасувати.

При цьому, прокурор покликається на обставини, які були встановлені судовим рішенням у справі № 444/1605/16-п, яким ОСОБА_3 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. ч. 1, 2 ст. 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення, внаслідок порушення вимог щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів при прийнятті на 41 сесії 6 скликання Куликівської селищної ради Жовківського району Львівської області оскаржуваного рішення.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити.

Позиція відповідача викладена у письмових запереченнях на позовну заяву, де зазначено, що спірне рішення селищної ради було підтримано пятнадцятьма депутатами (у тому числі ОСОБА_3М.) та селищним головою, при необхідній мінімальній кількості 13 голосів. Відтак, один голос ОСОБА_3 не був вирішальним для прийняття спірного рішення та не мав істотного впливу на результати голосування.

Більш того, відповідач наголошує на тому, що заявляючи вимогу про визнання протиправним і скасування рішення селищної ради, позивач повинен обґрунтувати в чому полягає незаконність такого рішення за його змістом. Однак, у даному випадку прокурор не вказує на суперечність прийнятого рішення з приписами чинного законодавства України, а лише посилається на протиправне голосування за таке рішення зі сторони ОСОБА_3, що не може підтверджувати протиправність рішення як такого.

Представник відповідача проти адміністративного позову заперечив з підстав, викладених в письмових запереченнях, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Третя особа в судовому засіданні проти адміністративного позову заперечила, просила у його задоволенні відмовити, пояснила, що земельною ділянкою, стосовно якої прийнято спірне рішення, користується протягом останніх пятнадцяти років.

Суд заслухав пояснення представників позивача та відповідача, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності і встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Рішенням 41 сесії 6 скликання Куликівської селищної ради Жовківського району Львівської області № 7 від 25.09.2015 року «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність в смт Куликів в урочищі «За взуттєвою», гр. ОСОБА_3М.», було вирішено надати ОСОБА_3М дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,10 га для ведення особистого селянського господарства в смт Куликів в урочищі «За взуттєвою».

Відповідно до протоколу 41 сесії 6 скликання Куликівської селищної ради Жовківського району Львівської області від 25.09.2016 року та списку присутніх депутатів на засіданні даної сесії селищної ради з 22 депутатів повного складу селищної ради були присутніми 15 депутатів, а також селищний голова. Серед депутатів, присутніх на 41 сесії 6 скликання Куликівської селищної ради Жовківського району Львівської області був і депутат ОСОБА_3

Відповідно до порядку денного, відображеного у протоколі 41 сесії 6 скликання Куликівської селищної ради від 25.09.2016 року, під п. 7 на розгляд сесії селищної ради було винесено питання щодо надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність в смт Куликів в урочищі «За взуттєвою», гр. ОСОБА_3

З протоколу слідує, що у голосуванні з цього питання взяли участь усі присутні 15 депутатів селищної ради та сільський голова, які одноголосно проголосували за надання ОСОБА_3 дозволу на виготовлення проекту землеустрою, у тому числі депутат ОСОБА_3

Зазначені обставини не заперечуються учасниками справи та підтверджуються також постановою Жовківського районного суду Львівської області від 12.08.2016 року в справі № 444/1605/16-п, якою ОСОБА_3 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. ч. 1, 2 ст. 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення, внаслідок порушення вимог щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів при прийнятті на 41 сесії 6 скликання Куликівської селищної ради Жовківського району Львівської області оскаржуваного рішення та накладено штраф у розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

У відповідності до ст. 121 Конституції України на органи прокуратури покладено функції представництва інтересів громадян і держави в судах у випадках визначених законом.

Право на звернення прокурора або його заступника до окружного адміністративного суду в інтересах держави передбачено ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 60 КАС України.

Підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (ч. 2 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Відповідно до ч. 2 ст. 60 КАС України прокурор, який звертається до адміністративного суду в інтересах держави, в позовній заяві (поданні) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до адміністративного суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що право позивача на звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом в інтересах держави передбачено Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру», а причини звернення з позовом до адміністративного суду належним чином обґрунтовані у позовній заяві.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» потенційний конфлікт інтересів це наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на обєктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень, а реальний конфлікт інтересів суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на обєктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 цього ж Закону депутати місцевих рад є особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, й вони, серед інших осіб, є субєктами, на яких поширюються дія цього Закону.

Частиною 1 ст. 28 цього ж Закону передбачено, що особи, зазначені у п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону, зобовязані: 1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; 2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; 3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; 4) вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

При цьому, суд зазначає, що врегулювання конфлікту інтересів, який виникає в діяльності окремих категорій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відповідно до норм Закону України «Про запобігання корупції», має певні особливості.

Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 35 цього Закону, правила врегулювання конфлікту інтересів в діяльності Президента України, народних депутатів України, членів Кабінету Міністрів України, керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, суддів Конституційного Суду України та суддів судів загальної юрисдикції, голів, заступників голів обласних та районних рад, міських, сільських, селищних голів, секретарів міських, сільських, селищних рад, депутатів місцевих рад визначаються законами, які регулюють статус відповідних осіб та засади організації відповідних органів.

Так, відповідно до цих положень ч. ч. 1, 2 ст. 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», який регулює засади організації та діяльності органів місцевого самоврядування, передбачено, що сільський, селищний, міський голова, секретар, депутат сільської, селищної, міської ради, голова, заступник голови, депутат районної, обласної, районної у місті ради бере участь у розгляді, підготовці та прийнятті рішень відповідною радою за умови самостійного публічного оголошення про це під час засідання ради, на якому розглядається відповідне питання.

Здійснення контролю за дотриманням вимог частини першої цієї статті, надання зазначеним у ній особам консультацій та розяснень щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, поводження з майном, що може бути неправомірною вигодою та подарунками, покладається на постійну комісію, визначену відповідною радою.

У звязку з чим, суд відзначає, що в даному випадку дійсно підтверджено, що депутатом Куликівської селищної ради ОСОБА_3 під час засідання селищної ради 25.09.2016 року не було публічно оголошено про відповідний конфлікт інтересів. Окрім того, матеріалами справи підтверджено, що не оголосивши про такий конфлікт інтересів депутат ОСОБА_3 узяв участь у розгляді та прийнятті рішення селищної ради з цього питання.

Суд відзначає, що відповідно до ч. 1 ст. 67 Закону України «Про запобігання корупції» нормативно-правові акти, рішення, видані (прийняті) з порушенням вимог цього закону, підлягають скасуванню органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, або можуть бути визнані незаконними в судовому порядку за заявою заінтересованої фізичної особи, обєднання громадян, юридичної особи, прокурора, органу державної влади, зокрема Національного агентства, органу місцевого самоврядування.

Отже, за таких обставин рішення Куликівської селищної ради Жовківського району Львівської області № 7 від 25.09.2015 року «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність в смт Куликів в урочищі «За взуттєвою», гр. ОСОБА_3М.» може бути визнане незаконним у судовому порядку.

При цьому, зважаючи на формулювання згаданої норми ст. 67 Закону України «Про запобігання корупції», порушення вимог цього Закону при прийнятті рішення органом місцевого самоврядування не є безумовною підставою для визнання незаконним такого рішення та для автоматичного його скасування, а підлягає відповідній оцінці зі сторони суду, з урахуванням усіх дійсних обставин справи та норм чинного законодавства України.

З огляду на вказане, суд зазначає, що відповідно до ч. 12 ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сесія ради є повноважною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради. Згідно з ч. 4 ст. 49 цього ж Закону депутат зобовязаний брати участь у роботі сесій ради, засідань постійної та інших комісій ради, до складу яких його обрано.

Отже, суд приходить до висновку, що депутат Куликівської селищної ради Жовківського району Львівської області ОСОБА_3 правомірно брав участь у 41 сесії 6 скликання відповідної ради, яка за участі 15 депутатів із 22 від загального складу ради була повноважною.

Згідно з ч. 2 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

У даному випадку, спірне рішення Куликівської селищної ради від 25.09.2016 року № 7 було прийнято одноголосно, тобто 16 голосами «ЗА» (15 голосів депутатів і 1 голос селищного голови).

У звязку з чим, суд приходить до переконання, що голос ОСОБА_3 не був вирішальним, позаяк для прийняття рішення ради з питання щодо надання ОСОБА_3 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки достатньо більшості голосів від її загального складу, тобто більше 12 голосів «ЗА».

Відтак, участь ОСОБА_3 в голосуванні за рішення Куликівської селищної ради від 25.09.2016 року № 7 фактично не впливала на результат такого голосування і не могла змінити або ж істотно вплинути на прийняття сесією селищної ради відповідного рішення.

Таким чином, суд не знаходить обґрунтованих причин для висновку про істотний вплив голосування ОСОБА_3 за рішення Куликівської селищної ради від 25.09.2016 року № 7, та про реально існуючу можливість прийняття іншого рішення в разі його неучасті в такому голосуванні.

Окрім цього, суд відзначає, що відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку, а згідно з п. «г» ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Отже, визнання незаконним чи протиправним відповідного рішення органу місцевого самоврядування (у даному випадку рішення щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою) та його скасування чи визнання недійсним повинно обґрунтовуватися в першу чергу дійсно існуючою суперечністю між змістом такого спірного рішення та нормами чинного законодавства України.

Проте, заявляючи адміністративний позов, прокурор не навів жодного доводу на підтвердження невідповідності рішення Куликівської селищної ради від 25.09.2016 року № 7 вимогам земельного законодавства.

Зокрема, позивач не наводить і не обґрунтовує, яким чином надання громадянину України дозволу на розроблення проекту землеустрою суперечить нормам чинного законодавства України, чому відповідна заява (клопотання) ОСОБА_3 була задоволена протиправно, яким повинно бути законне рішення селищної ради з цього питання, які положення нормативно-правових актів це підтверджують тощо.

Відтак, суд, вирішуючи цей спір на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, не знаходить підстав для висновку про суперечність змісту прийнятого рішення селищної ради положенням чинного законодавства України, що повинно бути передумовою для визнання такого рішення протиправним і його скасування.

Більш того, як вбачається зі змісту рішення Куликівської селищної ради № 7 від 25.09.2016 року, воно було прийнято в порядку реалізації права громадян України на безоплатне отримання земельних ділянок відповідно до граничних норм (розмірів) безоплатної приватизації.

У цьому контексті суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність. А частиною 7 цієї ж статті на такий орган покладено обовязок провести розгляд клопотання у місячний строк і надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або ж мотивовану відмову у його наданні. При цьому, підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування обєкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У даному ж випадку з матеріалів справи не вбачається та не обґрунтовується стороною позивача факту існування підстав для відмови в задоволенні клопотання ОСОБА_3 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Отже, стверджуючи про незаконне надання органом місцевого самоврядування земельної ділянки у власність фізичної особи, прокурор, водночас, не вказує на нормативне обґрунтування такого твердження, тобто не покликається на норми чинного законодавства, які забороняли б надавати землю ОСОБА_3 або ж обумовлювали необхідність прийняття іншого рішення зі сторони органу місцевого самоврядування.

Окремо суд також звертає увагу й на те, що при прийнятті рішення в даній справі слід взяти до уваги та дати оцінку тому, що за спірним рішенням у ОСОБА_3 виникли права, які підпадають під правовий захист за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, виходячи з практики Європейського Суду з прав людини (зокрема рішення у справах «Жовнер проти України», «Меллахер та інші проти Австрії», «ОСОБА_4 Девелопмент Лтд» та інші проти Ірландії» та ін.) під поняттям «майно» слід розуміти не лише майно, яке належить особі на праві власності, згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під слід розуміти і «правомірні очікування» чи «законні сподівання» особи. При цьому, рішенні в справі «ОСОБА_4 Девелопмент Лтд» та інші проти Ірландії» Суд зазначив, що «правомірні очікування» виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.

Відтак, у такому разі втручання в майнові права особи (а саме, в охоронювані законні правомірні очікування ОСОБА_3М.) повинно відбуватися з дотриманням трьох критеріїв, за якими слід оцінювати захід втручання на предмет його сумісності з гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Однак, заявляючи даний позов прокурор жодним чином не обґрунтовує відповідність своїх вимог таким критеріям, які випливають з норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і її протоколів та визначені практикою Європейського Суду з прав людини, не обґрунтовує підставність, допустимість і законність втручання в право фізичної особи на мирне володіння майном, відповідно до цих критеріїв і принципів, що не може визнаватися належним і достатнім для прийняття судом рішення, про яке просить прокурор, із урахуванням прав та інтересів усіх учасників спірних правовідносин.

Таким чином, відповідно до вимог ч. 2 ст. 162 КАС України, враховуючи встановлені обставини справи в їх сукупності, ґрунтуючись на відповідних приписах чинного законодавства України та міжнародних договорів, керуючись наведеними вище міркуваннями, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, а у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Відповідно до вимог статті 94 КАС України відшкодування витрат, понесених позивачем субєктом владних повноважень, не передбачено.

Керуючись ст.ст. 17-19, 94, 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 17.02.2017 року

Суддя Клименко О.М.