Справа № 826/15134/16
Суддя: Ганечко О.М.
Дата ухвалення: 2017-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

14 лютого 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючої судді: Ганечко О.М.

суддів: Коротких А.Ю.,Літвіної Н.М.,

при секретарі Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Професійної спілки працівників охорони здоров'я України та осіб, які приєдналися до апеляційної скарги: Кіровоградська обласна організація Профспілки працівників охорони здоров'я України, Полтавської обласної організації Профспілки працівників охорони здоров'я України, Рівненської обласної організації Профспілки працівників охорони здоров'я України,Дніпропетровської обласної організації Профспілки працівників охорони здоров'я України,Одеської обласної організації Профспілки працівників охорони здоров'я України,Київської міської профспілки працівників охорони здоров'я,Дніпропетровської міської профспілкової організації працівників охорони здоров'я,Донецької обласної організації Профспілки працівників охорони здоров'я України,Черкаської обласної організації Профспілки працівників охорони здоров'я України, Луганської обласної організації Профспілки працівників охорони здоров'я України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.12.2016 року у справі за адміністративним позовом Професійної спілки працівників охорони здоров'я України до Міністерства охорони здоров'я України, третя особа: Міністерство юстиції України про визнання незаконними та скасування наказів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до Міністерства охорони здоров'я України, третя особа: Міністерство юстиції України про визнання незаконними та скасування наказів.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.12.2016 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на незаконність, необ'єктивність, необґрунтованість рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Представник апелянта та представник осіб, які приєднались до апеляційної скарги підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити. Постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову, якою задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача та представник третьої особи заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити постанову суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України - за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до частини 2 статті 6 Закону України "Про екстрену медичну допомогу", пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров'я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №267, наказу МОЗ України від 19 жовтня 2015 року №681 "Про затвердження нормативних документів щодо застосування телемедицини у сфері охорони здоров'я" та з метою забезпечення формування штатних розписів закладів охорони здоров'я виходячи з виконуваних функцій та обсягу медичної допомоги, МОЗ України прийнято наказ від 11 травня 2016 року "Про внесення змін до наказу Міністерства охорони здоров'я України від 23 лютого 2000 року №33 "Про штатні нормативи та типові штати закладів охорони здоров'я", яким вирішено:

Відповідно до пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров'я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №267, та з метою надання керівникам закладів охорони здоров'я та їх власникам (головним розпорядникам коштів) більшої автономії в прийнятті рішення щодо формування та затвердження штатних розписів цих закладів виходячи з їх функцій та обсягу медичної допомоги МОЗ України прийняло наказ від 02 вересня 2016 року №928 "Про втрату чинності наказу Міністерства охорони здоров'я України від 23 лютого 2000 року № 33", яким вирішено визнати таким, що втратив чинність, наказ МОЗ України від 23 лютого 2000 року №33 "Про примірні штатні нормативи закладів охорони здоров'я".

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство охорони здоров'я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №267 (далі по тексту - Положення) Міністерство охорони здоров'я України (МОЗ) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Згідно з підпунктом 8 пункту 4 Положення МОЗ, відповідно до покладених на нього завдань у сфері охорони здоров'я, зокрема, затверджує примірні штатні розклади і табелі оснащення закладів охорони здоров'я системи екстреної медичної допомоги та їх структурних одиниць.

Як передбачає пункт 8 Положення, МОЗ у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України і постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, організовує та контролює їх виконання.

Накази МОЗ, які, відповідно до закону, є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Нормативно-правові акти МОЗ підлягають державній реєстрації в установленому законодавством порядку.

Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов'язковими до виконання, центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що МОЗ України, у межах своїх повноважень наділене правом видавати відповідні накази та організовувати їх виконання.

Як вбачається зі змісту наказу від 11 травня 2016 року №427 "Про внесення змін до наказу Міністерства охорони здоров'я України від 23 лютого 2000 року №33 "Про штатні нормативи та типові штати закладів охорони здоров'я", МОЗ України вирішило, що примірні штатні нормативи мають рекомендаційний характер та надало право визначати штатний розпис закладу охорони здоров'я його керівникам, залежно від обсягу медичної допомоги, що надається таким закладом охорони здоров'я.

У свою чергу, наказом МОЗ від 02 вересня 2016 року № 928 "Про втрату чинності наказу Міністерства охорони здоров'я України від 23 лютого 2000 року №33" наказ МОЗ України від 23 лютого 2000 року №33 "Про примірні штатні нормативи закладів охорони здоров'я", вирішено визнати таким, що втратив чинність, тобто, наказ МОЗ, яким визначено примірні штатні нормативи закладів охорони здоров'я не діє.

Відповідач зазначає, що наказ від 02 вересня 2016 року №928 "Про втрату чинності наказу Міністерства охорони здоров'я України від 23 лютого 2000 року №33" прийнятий з метою надання керівникам закладів охорони здоров'я більшої автономії в прийнятті рішенні щодо формування та затвердження штатних розписів цих закладів та з метою зменшення тиску на лікарні фінансових інспекторів.

Крім того, колегія суддів дослідивши матеріали справи, встановила, що позивач не наводить конкретних норм законів чи інших нормативно-правових актів, яким суперечать чи не відповідають оскаржувані накази МОЗ України, а лише зазначає, що вони призводять до розбалансування системи охорони здоров'я, затвердження кошторисів державних і комунальних закладів охорони здоров'я, становлення мережі закладів охорони здоров'я територіальних громад та вважає, що призведуть до масових звільнень працівників галузі охорони здоров'я.

Доказами в адміністративному судочинстві, за визначенням частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Разом з тим, позивачем не надано будь-яких доказів, які б свідчили про те, що оскаржувані накази стали підставою для незаконного звільнення працівників закладів охорони здоров'я, а тому вважає, що доводи позовної заяви є суб'єктивним припущенням.

Тобто, у межах спірних правовідносин, у позивача відсутнє порушене право, як необхідна умова для задоволення позову.

Так, відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності", професійні спілки створюються з метою здійснення представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки.

Згідно з положеннями статті 19 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" профспілки, їх об'єднання здійснюють представництво і захист трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілок в державних органах та органах місцевого самоврядування, у відносинах з роботодавцями, а також з іншими об'єднаннями громадян.

Профспілки, їх об'єднання мають право представляти інтереси своїх членів при реалізації ними конституційного права на звернення за захистом своїх прав до судових органів, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також міжнародних судових установ.

Проте, в адміністративному позові жодним чином не обґрунтовано, які саме права та інтереси Професійної спілки працівників охорони здоров'я України або осіб, на захист яких вона звернулася, порушені у зв'язку із прийняттям оскаржуваних наказів.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача про можливість масового звільнення працівників та проблеми фінансування закладів охорони здоров'я, оскільки у межах спірних правовідносин скорочення штатів чи бюджетного фінансування, на момент прийняття рішення, не відбулося. Суд не захищає прав на майбутнє.

Посилання позивача на обов'язкову наявність акта МОЗ України, яким визначаються штатні нормативи в якості підстави для скасування оскаржуваних наказів є помилковими, оскільки зазначене може бути підставою для прийняття відповідачем іншого акта або підставою для оскарження його бездіяльності.

Однак, чинне законодавство не пов'язує з цією обставиною визнання незаконним та скасування оскаржуваних наказів. Суб'єкт владних повноважень, при їх прийнятті діяв у межах наданих повноважень та у спосіб передбачений законом.

А тому, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правомірно відмовлено позивачу в задоволенні позовних вимог.

За таких обставин, апеляційна скарга є необґрунтованою, її доводи не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому у її задоволенні необхідно відмовити, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 160,165,195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Професійної спілки працівників охорони здоров'я України та осіб, які приєдналися до апеляційної скарги: Кіровоградська обласна організація Профспілки працівників охорони здоров'я України, Полтавської обласної організації Профспілки працівників охорони здоров'я України, Рівненської обласної організації Профспілки працівників охорони здоров'я України,Дніпропетровської обласної організації Профспілки працівників охорони здоров'я України,Одеської обласної організації Профспілки працівників охорони здоров'я України,Київської міської профспілки працівників охорони здоров'я,Дніпропетровської міської профспілкової організації працівників охорони здоров'я,Донецької обласної організації Профспілки працівників охорони здоров'я України,Черкаської обласної організації Профспілки працівників охорони здоров'я України, Луганської обласної організації Профспілки працівників охорони здоров'я України - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.12.16 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Ганечко О.М.

Судді: Коротких А.Ю.

Літвіна Н.М.

Головуючий суддя Ганечко О.М.

Судді: Літвіна Н. М.

Коротких А. Ю.