Справа № 227/151/17
Суддя: Левченко А. М.
Дата ухвалення: 2017-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

22.02.2017 227/151/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Левченка А.М.,

секретаря - Черкасової О.В.

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 соціального захисту населення Добропільської міської ради про визнання дій неправомірними, стягнення одноразової компенсації, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, в якому просив визнати дії відповідача неправомірними у відмові у перерахунку та виплаті згідно ст. 48 ЗУ № 796-XII одноразової допомоги у розмірі 30 мінімальних зарплат на момент отримання виплати, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, віднесеного до 1-ї категорії інваліда 3-ї групи ІВВВ; стягнути на його користь одноразову компенсацію у розмірі 30 мінімальних зарплат, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, віднесеного до 1-ї категорії інваліда 3-ї групи ІВВВ, а також допустити негайне виконання рішення суду.

Відповідач надав до суду письмові заперечення проти позовної заяви, в обґрунтування яких зазначає, що викладені у позові вимоги є безпідставними з тих підстав, що ОСОБА_1 знаходиться на обліку в управлінні, як учасник ліквідації аварії на ЧАЄС 1 категорії 3 групи інвалідності як внутрішньо переміщена особа з жовтня 2014 року.

Пунктом 3 абзацом 5 постанови Кабінету Міністрів України від 20 вересня 2005 року № 936 „Про затвердження Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, повязаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи передбачено у разі зміни зареєстрованого місця проживання (перебування) або місця роботи постраждала особа для отримання виплати за новим місцем проживання (перебування) або місцем роботи не пізніше ніж через три місяці подає заяву та довідку про отримані виплати (нарахування) за попереднім місцем проживання (перебування).

У матеріалах особової справи ОСОБА_1 наявна довідка МСЕК про встановлення повторно 3 групи інвалідності безстроково (серія 10ААА № 159860 від 02.12.2010 року). Одноразова компенсація виплачується учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи при первинному встановленні інвалідності. На даний час управління не має можливості з'ясувати дату первинного встановлення інвалідності, та перевірити факт відсутності виплат вищезазначеної одноразової компенсації за попереднім місцем реєстрації.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач, заперечував проти задоволення позову у повному обсязі з підстав викладених в письмових запереченнях.

Судом встановлено, що згідно довідки від 15 жовтня 2014 року № НОМЕР_1 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, виданої ОСОБА_1, останній постійно проживав ІНФОРМАЦІЯ_1, і 10 вересня 2014 року перемістився з тимчасово окупованої території на вулицю РадянськаАДРЕСА_1.

Згідно доданої до позовної заяви копії посвідчення серії Б № 544076, виданого ОСОБА_1 УПСЗН Київського району м. Донецька, предявник цього посвідчення є інвалідом 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни. Дане посвідчення є безтермінове.

22 червня 1995 року ОСОБА_1 видане безстрокове посвідчення громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи.

З довідки МСЕК обласного центру медико-соціальної експертизи серії 10 ААА № 159860, виданої обласною медико-соціальною експертною комісією № 5 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, вбачається, що 02 грудня 2010 року був повторно оглянутий та 3 група інвалідності встановлена йому безстроково.

09 серпня 2016 року позивач звернувся до ОСОБА_3 соціального захисту населення Добропільської міської ради з заявою, в якій просив виплатити йому згідно ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» одноразову компенсацію 30 мінімальних заробітних плат як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, як інваліду внаслідок Чорнобильської катастрофи, виходячи з розміру заробітної плати на момент виплати.

ОСОБА_3 соціального захисту населення Добропільської міської ради від 19.08.2016 року № 09/2817/01-16 на заяву ОСОБА_1 повідомлено, що одноразова компенсація виплачується учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи (ст. 48 Закону України № 796-ХІІ від 28.02.1991 р. «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»), розмір компенсації передбачений цією статтею, виплачується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Ви знаходитесь на обліку в управлінні, як учасник ліквідації аварії на ЧАЕС 1 категорії 3 групи інвалідності та внутрішньо переміщена особа з жовтня 2014 року. У наданих Вами документах та матеріалах особової справи наявна довідка МСЕК про встановлення повторно 3 групи інвалідності безстроково (згідно серії 10ААА № 159860 від 02.12.2010 р), довідка МСЄК про первинне встановлення групи інвалідності відсутня.

Враховуючи п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 20 вересня 2005 року № 936 „Про затвердження Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, повязаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи у разі зміни місця реєстрації, для отримання виплати за новим місцем реєстрації, Вам необхідно надати довідку про отримані виплати.

Заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з такого.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 7, ч. 2 ст. 11 КАС України принципом адміністративного судочинства є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно положень ст. 3 Основного Закону людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо).

Вказане не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, проте, суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

У справі «Тлімменос проти Греції» (Thlimmenos v. Greece, рішення від 06.04.2000, заява № 34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому об'єктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи об'єктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Аналогічний підхід закріплено в національному праві. Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Отже, дискримінація може бути непрямою (однакове поводження з людьми, незважаючи на те, що дехто з них знаходиться в певній особливій ситуації).

Саме в такій особливій ситуації опинився позивач у цій справі, який до 15.10.2014 р. перебував на обліку для отримання соціальних виплат за попереднім місцем реєстрації, яке на даний момент знаходиться на тимчасово непідконтрольній території України у м. Донецьк у зоні проведення антитерористичної операції.

На переконання суду, така вимога відповідача може бути визнана цілком виправданою в звичайній ситуації, оскільки формально вона базується на положеннях п. 3 постанови КМУ від 20.09.2005р. №936, та має на меті встановлення факту та розміру вилпат позивачу спірної одноразової грошової компенсації. Проте, в ситуації позивача ця вимога, яка закріплена у п. 3 постанови КМУ від 20.09.2005р. №936, може мати дискримінаційний характер по відношенню до осіб, які проживали та отримували соціальні виплати на територіях України, які на даний момент є тимчасово непідконтрольними Україні, адже, такі особи мають значні труднощі, які повязані із дійсними та непереборними обставинами, які не залежать від волевиявлення таких осіб, а отже, за такого підходу автоматично позбавляються можливості реалізувати гарантоване Конституцією України право на соціальний захист.

З урахування вищевикладеного, суд вважає, що дії відповідача, які в звичайних умовах можуть бути цілком обґрунтованими, в особливій ситуації позивача не відповідають критеріям справедливості. Крім того, хоча дії відповідача формально ґрунтуються на положеннях підзаконного нормативного акту та переслідують легітимну мету, в особливій ситуації позивача суд вважає їх явно непропорційними, тобто вчиненими без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Таким чином, суд визнає обґрунтованими заявлені позовні вимоги про визнання дій відповідача протиправними.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь одноразової компенсації у розмірі 30 мінімальних зарплат, суд зазначає наступне.

Згідно п. 2 постанови Кабінету Міністрів України „Про затвердження Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, повязаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 20.09.2005 року № 936 розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня за програмами є структурні підрозділи з питань соціального захисту населення обласних і Київської міської держадміністрацій, структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (крім м. Києва) рад, Фонд соціального захисту інвалідів.

Згідно п. 3 цієї постанови органи соціального захисту населення проводять нарахування та виплати, передбачені Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відповідно до п. 4 цієї постанови виплата компенсацій та допомоги певних видів, передбачених Законом (796-12), проводиться центрами по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних і районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (крім м. Києва) рад (далі - уповноважений орган) за місцем фактичного проживання (перебування) працюючих та непрацюючих громадян.

Матеріалами справи підтверджено, що органом соціального захисту населення за місцем проживання позивача є УСЗН Добропільської міської ради, яке є відповідачем по справі.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що обовязок щодо здійснення перерахунку, нарахування та проведення виплати позивачеві щорічної допомоги на оздоровлення як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, покладений саме на орган соціального захисту населення за місцем перебування позивача (місцем реєстрації).

Однак, позивачем помилково заявлено вимогу про стягнення з УСЗН Добропільської міської ради одноразову компенсацію в розмірі 30 мінімальних заробітних плат, оскільки така виплата в вищевказаному розмірі не була позивачу нарахована, а суд в свою чергу не може перебирати на себе функцію здійснення перерахунку та нарахування виплати замість органу, на який покладено такі повноваження.

З огляду на викладене, суд зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту (відновлення) порушеного права в частині стягнення з відповідача одноразової компенсації у розумінні ч.4 ст.105 КАС України є неналежним способом судового захисту такого права у спірних правовідносинах.

В той же час, відповідно до частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Враховуючи вищевикладене, для належного захисту порушених прав позивача суд зобов'язує управління соціального захисту населення Добропільської міської ради повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 09 серпня 2016 року щодо виплати одноразової компенсації як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та інваліду 3 групи внаслідок аварії на ЧАЕС.

Керуючись, ст.ст. 11, 94, 128, 158-163, КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 соціального захисту населення Добропільської міської ради про визнання дій неправомірними, стягнення на його користь одноразової компенсації задовольнити частково.

Визнати дії ОСОБА_3 соціального захисту населення Добропільської міської ради протиправними.

Зобовязати ОСОБА_3 соціального захисту населення Добропільської міської ради повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 09 серпня 2016 року щодо виплати одноразової компенсації як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та інваліду 3 групи внаслідок аварії на ЧАЕС.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова суду може бути оскаржена повністю або частково до адміністративного суду апеляційної інстанції через Добропільський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня її проголошення сторонами та іншими особи, які беруть участь у справі, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки.

Суддя А.М. Левченко

Повний текст постанови виготовлено: 22.02.2017р.

21.02.2017