Справа № 824/265/16-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2017-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

20 лютого 2017 року м. Київ К/800/34667/16

Суддя Вищого адміністративного суду України Мойсюк М.І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2016 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 2 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області, третя особа - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приват Банк» про визнання незаконним дій, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області (далі - УДМС), третя особа - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приват Банк» (далі - Банк), в якому просила: визнати незаконними дії відповідача щодо зняття з реєстрації місця проживання її та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 (далі - спірні дії).

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що спірні дії відповідача не ґрунтуються на вимогах закону, порушують її права, а тому просила про задоволення позову.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 2 листопада 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалені ними судові рішення скасувати та задовольнити позов.

Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 15 грудня 2016 року зазначену касаційну скаргу залишено без руху у зв'язку з її невідповідністю вимогам статті 213 Кодексу адміністративного судочинства України.

Скаржникові у строк до 4 січня 2017 року запропоновано усунути зазначені недоліки скарги та роз'яснено, що у випадку їх невиконання касаційну скаргу буде повернуто.

На виконання вимог вищезазначеної ухвали до Вищого адміністративного суду України надійшла заява скаржника, якою недоліки касаційної скарги усунуто.

Разом з тим, у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити враховуючи наступне.

За правилами частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому, згідно з положеннями частини 3 статті 211 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, на підставі наявних у справі даних встановив і правильно виходив з того, що відповідач, вчиняючи спірні дії діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, при цьому прав позивача не порушив.

Як встановлено судами, 15 серпня 2012 року Шевченківським районним судом м. Чернівці ухвалене рішення по справі № 2-735/12 за позовом Банку до ОСОБА_3, зокрема, про виселення ОСОБА_4 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, зі зняттям з реєстраційного обліку у органі Міністерства внутрішніх справ України до повноважень якого входить питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири. Згідно відмітки суду, вказане рішення набрало законної сили 21 серпня 2012 року.

На виконання вказаного судового рішення Шевченківським відділом державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції (далі - ВДВС) 22 січня 2013 року відкрито виконавче провадження ВП №36100195 з виконання виконавчого листа № 2-735, виданого 23 серпня 2012 року зазначеним судом.

В межах здійснення виконавчого провадження ВДВС надіслано на адресу відповідача вимогу державного виконавця про зобов'язано зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_4 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі АДРЕСА_1

В подальшому позивача та її малолітню доньку - ОСОБА_2, батьком якої є ОСОБА_5, знято з реєстрації місця проживання згідно відповідного рішення суду.

Так, у відповідності до частини 1 статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України регулює Закон України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі Закон № 1382-IV, в редакції періоду спірних правовідносин). Цей же Закон визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.

Абзацом 3 частини 1 статті 7 Закону № 1382-IV встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Аналогічне правило передбачене пунктом 3.1 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22 листопада 2012 року № 1077, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2012 року за № 2109/22421 (далі - Порядок № 1077).

У даному випадку, суди встановили, що згідно резолютивної частини рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 серпня 2012 року, ухваленого у цивільній справі № 2-735/12, яке набрало законної сили 21 серпня цього ж року, виселено ОСОБА_3 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири.

У квартирі, про яку ідеться у вищевказаному судовому рішенні зареєстровано 5 осіб: ОСОБА_3 - власник, ОСОБА_1 - донька, ОСОБА_6 - чоловік, ОСОБА_7 - наймач, ОСОБА_2 - онука.

Таким чином, спірні дії були вчинені відповідачем на виконання судового рішення про виселення, яке набрало законної сили, що узгоджується з вимогами наведених положень законодавства.

Окрім цього, за змістом статті 124 Конституції України, частини 2 статті 13 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI), статті 14 Цивільного процесуального Кодексу України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян.

В свою чергу, згідно з положеннями частин 1,2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У остаточному рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Христов проти України» (Заява № 24465/04) від 19 лютого 2009 року Суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», який був чинний у період виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 606-XIV).

За визначенням статті 1 Закону № 606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

За правилами частин 1, 3 статті 5 Закону № 606-XIV вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

При цьому, за згідно вимог абзаців 1, 2 частини 2 статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Отже, відповідач у цій справі, виконуючи вимогу державного виконавця щодо виконання судового рішення про виселення і зняття з реєстрації місця проживання позивача та її малолітньої дитини, яке набрало законної сили діяв у відповідності до приписів наведених положень законодавства, а тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Такий висновок судів узгоджується з вимогами законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх висновку не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до положень пункту 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на неправильне застосування судами норм матеріального права при вирішенні справи або порушення норм процесуального права.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального або порушили норми процесуального права.

Керуючись пунктом 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області, третя особа - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приват Банк» про визнання незаконним дій, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2016 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 2 листопада 2016 року, відмовити.

Матеріали касаційної скарги повернути особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого адміністративного

суду України М.І. Мойсюк