Справа № 826/2967/16
Суддя: Безименна Н.В.
Дата ухвалення: 2017-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/2967/16 Головуючий у 1-й інстанції: Іщук І.О.
Суддя-доповідач: Безименна Н.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Аліменка В.О. та Кучми А.Ю.

за участю секретаря Шутовської І.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся в Окружний адміністративний суд міста Києва з позовом до Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 грудня 2016 року позов задоволено: визнано протиправним та скасовано Розпорядження Голови Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 25 січня 2016 року № 23-к про звільнення з посади ОСОБА_2. Поновлено ОСОБА_2 на посаді Першого заступника Голови Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації з 26 січня 2016 року.

Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову. На думку апелянта оскаржувана постанова винесена судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає про правомірність оскаржуваного розпорядження.

Представник позивача письмових заперечень на апеляційну скаргу не надала, пояснила, що згодна з позицією суду першої інстанції, не змогла спростувати доводи апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, думку представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове, якщо встановить невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 25 червня 2014 року № 231-К ОСОБА_2 було призначено на посаду першого заступника голови Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації (том 1 а.с. 9).

Розпорядженням Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 22 вересня 2015 року № 448-К «Про застосування дисциплінарного стягнення» першому заступнику голови Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації ОСОБА_2 оголошено догану (том 1 а.с. 129).

З 22 вересня 2015 року позивач не з'являвся на роботу, що підтверджується листками непрацездатності від 22.09.2015 серії АГЧ № 565415, від 25.09.2015 серії АГЧ №565728, від 01.10.2015 АГЧ 565859, від 05.11.2015 серії АГЧ № 577721, від 15.12.2015 серії АГЧ №577997, від 24.01.2016 серії АГС 847256 (а.с. том 2 а.с. 2-5, 8).

Перебування на лікарняному не переривалося, до виконання своїх обов'язків позивач не приступав, що підтверджує факт перебування ОСОБА_2 на лікарняному більш ніж чотири місяці підряд, що є підставою для його звільнення на підставі пункту 5 статті 40 Кодексу законів про працю України.

25.01.2016 Оболонською районною в м. Києві державною адміністрацією було прийнято розпорядження № 23-К, яким звільнено ОСОБА_2 першого заступника голови Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації в зв'язку з нез'явленням на роботі більше чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності , відповідно до п. 5 статті 40 КЗпП України (а.с. 25).

Колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про протиправність зазначеного розпорядження відповідача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 15 частини 1 статті 3 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Закон України «Про державну службу» регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу.

Він визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Відповідно до ст. 1 цього Закону державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Посадовими особами відповідно до цього Закону вважаються керівники та заступники керівників державних органів та їх апарату, інші державні службовці, на яких законами або іншими нормативними актами покладено здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій (ч. 1 ст. 2 ).

Зі змісту статті 30 Закону України «Про державну службу» вбачається, що державна служба припиняється, у тому числі, із загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Відповідно до статті 4 Кодексу законів про працю України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно ст. 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 5 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у тому числі, у випадку нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Статтею 43-1 Кодексу законів про працю України встановлено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається, у тому числі, у випадках звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників.

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що право на звільнення працівника у випадку нез'явлення його на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності виникає у власника або уповноваженого ним органу, за умови належного підтвердження зазначеної обставини та за умови, якщо втрата працездатності не викликана трудовим каліцтвом або професійним захворюванням.

Колегія суддів приймає до уваги доводи апелянта про помилковість висновків суду першої інстанції щодо наявності у останнього обов'язку з надання позивачу пропозиції щодо заняття ним іншої посади, оскільки згідно вимог норм ст. 49- 2 КЗУпП такий обов'язок виникає у власника або уповноваженого ним органу у разі звільнення особи у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, натомість норми зазначеної статті не розповсюджуються на осіб, звільнених на підставі п. 5 ст. 40 КЗУпП.

Незважаючи на те, що жодною нормою чинного законодавства України чітко не передбачено обов'язкового погодження Київською міською державною адміністрацією звільнення з посади заступника голови саме районної у місті державної адміністрації та не встановлено юридичних наслідків недотримання такого погодження, відповідачем було направлено лист від 09.11.2015 № 104-8439 про погодження звільнення позивача (том 2 а.с. 41) та отримано погодження від 26.11.2015 № 0001-4221 за умови дотримання законодавства про працю (том 1 а.с. 32).

Крім того, як вбачається зі змісту статті 10 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» призначення та звільнення з посад перших заступників та заступників голови районної адміністрації належить до повноважень голови районної державної адміністрації

Також, колегія суддів вважає помилковими посилання суду першої інстанції на розділ ХІІ глави 5 пункту 5.4 Регламенту виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 08.10.2013 № 1810, оскільки у даному розділі йдеться про погодження кандидатур заступників голів щодо їх призначення.

Таким чином, приймаючи оскаржуване розпорядження про звільнення позивача з займаної посади, відповідач діяв в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачений законом, а тому на думку колегії суддів, розпорядження відповідача від 25.01.2016 № 23-К є обґрунтованим та таким, що прийняте ним з урахуванням усіх обставин, що мали значення для його прийняття.

Враховуючи вищевикладене, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, а тому наявні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 199, 202, 205, 206, 212 та 254 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 грудня 2016 року- скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_2 до Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст постанови виготовлено 20 лютого 2017 року.

Головуючий суддя Н.В. Безименна

Судді В.О. Аліменко

А.Ю. Кучма

Головуючий суддя Безименна Н.В.

Судді: Аліменко В.О.

Кучма А.Ю.