Справа № 450/555/14-а,2-а/450/36/16
Суддя: Улицький Василь Зіновійович
Дата ухвалення: 2017-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 р. Справа № 876/36/17

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді: Улицького В.З.

суддів: Гулида Р.М., Кузьмича С.М.

при секретарі судового засідання: Дутка І.С.

за участі позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Пустомитівського районного суду Львівської області від 21.10.2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Давидівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області про скасування рішення органу місцевого самоврядування та зобовязання сільську раду до виконання дій,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Давидівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області про визнатння недійсним Рішення № 460 від 20.02.2014 року «Про розгляд заяви ОСОБА_1Г.»; зобовязання Давидівську сільську раду Пустомитівського району Львівської області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0785 га в с. Черепин, Пустомитівського району, Львівської області, що примикає до земельної ділянки ОСОБА_1 в с. Черепин, Пустомитівського району, Львівської області, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 36, у приватну власність позивача та передати вказану земельну ділянку площею 0, 0785 га у цьому селі із комунальної власності Давидівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області у приватну власність позивача для ведення садівництва.

Позивач позовні вимоги мотивував тим, що оскаржуваним рішення Давидівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області йому відмовлено у передачі в приватну власність спірної земельної ділянки. Зазаначена відмова пов'язана із тим, що у відповідача неналежно налагоджений облік земель комунальної власності, оскільки спірна земельна ділянка, якою він користується знаходиться у межах с. Черепин, Пустомитівського району, Львівської області, та була йому виділена у користування на підставі рішення Давидівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 49 від 10.09.1998 року без попередньо виготовлення проекту землеустрою. Згідно рішення органу місцевого самоврядування, яким земельну ділянку було передано у користування позивачеві вказано про те, що така відноситься до вільного присадибного фонду сільської ради с. Черепин, Пустомитівського району, Львівської області та знаходиться в межах цього села. Просив позов задоволити.

Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 21.10.2016 року адміністративний позов задоволено частково. Рішення Давидівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 460 від 20.02.2014 року «Про розгляд заяви ОСОБА_1Г.» скасовано. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Постанову суду першої інстанції оскаржив ОСОБА_1. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задоволити адміністративний позов у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім, випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухваленим відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що у 2013 році позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив передати йому у власність земельну ділянку, якою він користується.

Проте, рішенням сесії Давидівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 20 лютого 2014 року № 460 «Про розгляд заяви ОСОБА_1Г.» відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення проектної документації по передачі земельної ділянки у власність для садівництва.

Як вбачається з Протоколу засідання земельної комісії Давидівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 20 лютого 2014 року, що підставою для відмови у наданні такого дозволу є те, що земельна ділянка відноситься до земель загального користування с. Черепин, Пустомитівського району, Львівської області.

Частиною 1 ст. 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч.ч. 6, 7 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, підставою відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно ч. 4 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Конституційний Суд України зазначив у своєму рішенні від 1 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів а, б, в, г статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого положення пунктів а, б, в, г статті 12 Земельного кодексу у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб'єкти владних повно важень.

Відтак, судова колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що Давидівська сільська рада Пустомитівського району Львівської області приймаючи оскаржуване рішення діяла, як субєкт владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв'язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування постанови суду першої інстанції.

З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 160 ч. 3, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Пустомитівського районного суду Львівської області від 21.10.2016 року у справі у справі №450/555/14-а без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В. Улицький

Судді: Р. Гулид

ОСОБА_2

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 15.02.2017 року