Справа № 527/2279/16-а
Суддя: Левицька Т. В.
Дата ухвалення: 2017-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 527/2279/16-а
провадження № 2-а/527/11/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2017 року Глобинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого - судді Левицької Т.В.,

при секретарі - Савчук О.С.,

з участю представника відповідача - Марченко І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Глобине адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Глобинському районі Полтавської області, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

04.11.2016 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Глобинському районі Полтавської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила: визнати неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Глобинському районі щодо відмови в призначенні пенсії по інвалідності у відповідності до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, а саме: встановлення 2 групи інвалідності; зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Глобинському районі призначити позивачу пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року в редакції , що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, а саме встановлення 2 групи інвалідності у розмірі 70 % суми заробітної плати з якої було сплачено єдиний внесок на загальнобов»язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року з страхові внески на загальнобов»язкове державне соціальне страхування з урахуванням всіх складових заробітної плати, в тому числі надбавки за вислугу років, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань, індексації заробітної плати, які позивач отримувала за період роботи на посаді державного службовця та на які нараховувались страхові внески, з дати наступної за датою звільнення з займаної посади державного службовця, тобто з 04.02.2017 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що23 січня 2013 року маючи 23 роки 9 місяців 4 дні стажу позивачу була призначена пенсія за віком відповідно до п.3 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" - жінки, які народили п'ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком після досягнення 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу. 04.12.2014 року згідно довідки МСЕК серії АВ №.0188993 від 09.12.2014 року позивача було визнано інвалідом II групи загального захворювання та встановлено групу інвалідності терміном на 3 роки по 31.12.2017 року. З 03.04.2015 року позивача було переведено на пенсію по інвалідності як інваліда II групи загального захворювання. До 03.02.2017 року позивач працювала на посаді, віднесеній до категорії посад державної служби та має стаж роботи державної служби 14 років 5 місяців. 01.11.2016 року позивач звернулась до УПФУ з зверненням стосовно можливості проведення перерахунку пенсії - з пенсії інваліда II групи загального захворювання на пенсію по інвалідності згідно Закону України «Про державну службу" за умови звільнення з займаної посади, починаючи з дати, наступної за датою звільнення. Листом №15/К-02 від 02.11.2016 року управління ПФУ в Глобинському районі відмовило у задоволенні вказаної заяви. Позивач ОСОБА_2 вважає відмову незаконною.

До судового засідання ОСОБА_2 направила до суду заяву про розгляд справи в її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Представник відповідача Марченко І.Ю. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на підстави та обставини, викладені в письмових запереченнях на позов.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали адміністративної справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Судом встановлено та це не заперечується відповідачем, що позивач перебуває на обліку в УПФУ в Глобинському районі Полтавської області та з 23 січня 2013 року , маючи стаж 23 роки 9 місяців 4 дні, їй була призначена пенсія за віком відповідно до п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

04.12.2014 року згідно довідки МСЕК серії АВ №.0188993 від 09.12.2014 року позивача було визнано інвалідом II групи загального захворювання та встановлено групу інвалідності терміном на 3 роки по 31.12.2017 року.

З 03.04.2015 року ОСОБА_2 було переведено на пенсію по інвалідності як інваліда II групи загального захворювання.

До 03.02.2017 року позивач працювала заступником начальника УПФ в Глобинському районі, тобто на посаді, віднесеній до категорії посад державної служби та має стаж роботи державної служби 14 років 5 місяців.

01.11.2016 року позивач звернулась до УПФУ з зверненням стосовно можливості проведення перерахунку пенсії - з пенсії інваліда II групи загального захворювання на пенсію по інвалідності згідно ст. 37 Закону України «Про державну службу" за умови звільнення з займаної посади, починаючи з дати, наступної за датою звільнення.

Листом №15/К-02 від 02.11.2016 року управління ПФУ в Глобинському районі відмовило у задоволенні вказаної заяви.

Згідно ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 р. у редакції від 26.10.2014 року ( редакція на дату отримання позивачем групи інвалідності) зазначено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 цього Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали па посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 70 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 70 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Ч. 6 ст.37 даного Закону України "Про державну службу" передбачено, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів 1 або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно до цього Закону призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.

У подальшому, в Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року вносилися зміни, а з 01.05.2016 року набув чинності новий Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII та прийнято Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 № 76-VІІІ.

Статтею 90 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII передбачено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»

На підставі п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-V111 з 01.06.2015 взагалі припинено призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про державну службу» та інших Законів України.

Тобто, прийнятими пізніше законами погіршено умови пенсійного забезпечення та суттєво порушено законодавчо визначені до цього гарантії пенсійного забезпечення для державних службовців.

Вирішуючи питання про застосування Закону в часі, суд виходить із того, що згідно зі ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у рішенні № 1-рп/99 від 09.02.1999 року (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що положення ч. 1 ст. 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність поширюється на фізичних осіб (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного суду).

Відповідно до ч. 4 ст. 2 ЦПК України Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», передбачено, що оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії. Суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію, як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

У частині другій статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п.4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007).

Водночас пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Більше того, в п. 4 рішення від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав наступну правову позицію: - В Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і право застосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів.

Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша)Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

У абз.14 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 також вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція (254к/96-ВР) та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України (254к/96-ВР) не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N8-pn/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004.

Пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005).

Враховуючи викладене, суд вважає, що в зв'язку з прийняттям Закону України «Про державну службу» № 889 та припинення призначення спеціальних пенсій Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-V111 в порушення ст. 22 Конституції України звужено зміст та обсяг соціальних гарантій працівників прокуратури.

Таким чином, позивач правомірно звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу від 16.12.1993 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у зв'язку із звільненням ОСОБА_2 з державної служби, відповідач повинен призначити позивачу ОСОБА_2 пенсію по інвалідності відповідно до ч. 6 ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 року в редакції від 26.10.2014 року, у розмірі 70 % суми заробітної плати з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, тобто з урахуванням норми, яка діяла на момент присвоєння 2 групи інвалідності, оскільки юридичний факт - призначення пенсії по інвалідності на підставі присвоєння 2 групи настав 04.12.2014 року, під час дії Закону у цій редакції.

В той же час суд вважає, що на даний час не підлягають до задоволення позовні вимоги позивача в частині зобов'язання управління Пенсійного фонду України в Глобинському районі при призначенні пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 року в редакції від 26.10.2014 року врахувати всі складові заробітної плати, в тому числі надбавки за вислугу років, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань, індексації заробітної плати, які позивач отримувала за період роботи па посаді державного службовця та на які нараховувались страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування з наступних підстав .

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

В той же час, як встановлено в судовому засіданні право позивача ОСОБА_2 на отримання пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 року в редакції від 26.10.2014 року з урахуванням всіх складових заробітної плати, в тому числі надбавки за вислугу років, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань, індексації заробітної плати, які позивач отримувала за період роботи па посаді державного службовця та на які нараховувались страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування з наступних підстав не є порушеним, оскільки відсутня відмова відповідача у призначенні пенсії з урахуванням вказаних складових заробітної плати, тобто підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Керуючись статтями ст.ст. 2, 6-12, 17-18, 41, 69-71, 79, 86, 94, 122-128, 158, 162, 163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Глобинському районі Полтавської області, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Глобинському районі щодо відмови ОСОБА_2 в призначенні пенсії по інвалідності у відповідності до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року в редакції станом на 26.10.2014 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Глобинському районі призначити ОСОБА_2 пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року, в редакції станом на 26.10.2014 року, у розмірі 70 % суми заробітної плати з якої було сплачено єдиний внесок на загальнобов»язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнобов»язкове державне соціальне страхування з 04.02.2017 року.

В задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Глобинський районний суд протягом десяти днів з дня ї проголошення. У разі проголошення судом вступної та резолютивної частин постанови, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Т. В. Левицька