Справа № 804/5909/16
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2016-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 р. Справа № 804/5909/16

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді судді суддіБарановського Р. А. Ляшка О.Б. Єфанової О.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_3 , Міністерства оборони України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач-1), Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач-2), Військової частини НОМЕР_3 (далі відповідач-3), Міністерства оборони України (далі відповідач-4), у якому просить суд:

визнати Контракт від 30.07.2013 року про проходження публічної військової служби припиненим;

визнати неправомірною відмову командира Військової частини НОМЕР_1 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у звільненні ОСОБА_1 з військової служби, викладену у відповіді на рапорт військовослужбовця від 28.04.2016 р.;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 м.Сєверодонецьк, Військову частину НОМЕР_2 м.Дніпро, Військову частину НОМЕР_3 м.Дніпро, Міністерство оборони України звільнити ОСОБА_1 з військової служби в запас на підставі п. «а» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку дії Контракту про проходження військової служби від 30 липня 2013 року.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 27.07.2013 р. між ним та Міністерством оборони України в особі ТВО командира військової частини НОМЕР_2 було укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на 3 роки, тобто до 30.07.2016 року включно. 28 квітня 2016 року позивачем було подано рапорт про звільнення у запас у зв`язку із закінченням строку дії контракту. Проте, у відповіді на рапорт відповідачем 1 зазначено про продовження строку контракту понад встановлені строки до оголошення демобілізації. Позивач вважає, що закінчення строку дії контракту є підставою для його розірвання, у випадку якщо сторони не виявили бажання щодо укладання нового контракту. Можливість продовження строку дії контракту на проходження військової служби понад встановлений строк в односторонньому порядку Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» пов`язує виключно з настанням особливого періоду. Але, в умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізацію, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє. До того ж, враховуючи Укази Президента України від 17.03.2014 р. №303/2014, від 06.05.2014 р. №454/2014, від 21.07.2014 р. №607/2014, від 14.01.2015 р. №15, яким було оголошено частково мобілізацію, особливий період в Україні діяв з 18.03.2014 р. по 02.05.2014 р., з 07.05.2014 р. по 21.06.2014 р., з 24.07.2014 р. по 07.09.2014 р., з 20.01.2015 р. по 22.08.2015 р. А відтак, станом на момент закінчення строку дії Контракту 30.07.2016 р. особливий період в країні не діяв. Позивач наполягає, що дії відповідачів щодо продовження строку дії контракту на невизначений термін за відсутності письмової згоди позивача та за відсутності законних підстав (відсутності мобілізації чи воєнного стану, тобто особливого періоду) протиправні, не узгоджуються з чинним законодавством України та порушують права позивача. Крім того, позивач зауважує, з наказом про продовження терміну дії Контракту його не ознайомлено, витяг з наказу належним чином не вручено.

Відповідач 1 позов не визнав, обґрунтовуючи свою думку у поясненнях, викладених у запереченнях на позов (а.с.79-80). Позиція відповідача 1 аргументована безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог. Відповідач 1, посилаючись на положення ч.9 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зазначив, що у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, військова служба у такого військовослужбовця продовжується понад встановлені строки до оголошення демобілізації. Указом Президента України від 17.03.2014 р. №303 оголошена та проводиться часткова мобілізація, яка діє і на даний час. Враховуючи, що на даний час в Україні продовжується особливий період, відсутні правові підстави для звільнення військовослужбовця військової частини польова пошта НОМЕР_1 ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із закінченням строку Контракту. З урахуванням викладеного, просив суд відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Відповідач 2 позов не визнав, обґрунтовуючи свою позицію у поясненнях, викладених у запереченнях та додаткових запереченнях проти адміністративного позову (36-38). Позиція відповідача 2 аргументована тим, що під час дії особливого періоду, а саме: з моменту оголошення мобілізації звільнення військовослужбовців з військової служби за контрактом у зв`язку з закінченням строку служби не передбачено. Враховуючи, що особливий період в країні почався з моменту оголошення часткової мобілізації в березні 2014 року Указом Президента України від 17.03.2014р. №303/2014, і триває по сьогоднішній день, дії відповідачів щодо продовження строку Контракту з позивачем та не звільнення позивача з військової служби до завершення особливого періоду ґрунтується на положеннях Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» і не суперечить чинному законодавству.

Заперечень та/або пояснень на адміністративний позов відповідачем 3 до суду не надано.

Відповідач 4 позов не визнав, обґрунтовуючи свою позицію у поясненнях, викладених у запереченнях на адміністративний позов. В обґрунтування своєї позиції відповідачем 4 зазначено, що відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014р. №302/2014 в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України. Під час дії особливого періоду звільнення військовослужбовців за контрактом з військової служби не передбачено. У зв`язку з чим, порушень чинного законодавства з боку відповідачів не було, підстави для задоволення позову відсутні.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 27 липня 2013 року між Міністерством оборони України в особі тимчасово виконуючого обов`язки командира Військової частини НОМЕР_2 полковником ОСОБА_2 , з одного боку, та громадянином України (військовослужбовцем) ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), з іншого боку, укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Контракт).

За умовами Контракту (п.1), ОСОБА_1 добровільно бере на себе зобов`язання з проходження військової служби у Збройних силах України протягом строку Контракту відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби та цим Контрактом.

Відповідно п. 3 цей Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на 3 (три) роки (а.с.8).

Згідно з п. 4 Контакту сторони зобов`язуються не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку Контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.

Контакт набрав чинності з 30 липня 2013 року (п.11 Контракту).

На підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_3 від 30.07.2013 р. № 138 солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 26.07.2013 р. №58-К на посаду механіка наземного пункту прив`язки відділу приймальних радіопристроїв центру радіо та супутникового зв`язку, з 30.07.2013 року зараховано до списків особового складу частини (а.с.57).

Наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 10.12.2015 р. №51-РС солдата ОСОБА_1 , механіка наземного пункту прив`язки відділу приймальних радіопристроїв центру радіо- та супутникового зв`язку 368 інформаційно-телекомунікаційного вузлу призначено старшим лінійним наглядачем лінійно-кабельного відділення зв`язку радіорелейного взводу центру зв`язку командного пункту польового зв`язку 53 Окремої механізованої бригади, ВОС-401768А (а.с.58).

28 квітня 2016 року позивач звернувся до командира ПП в/ч НОМЕР_1 із рапортом про звільнення в запас у зв`язку із закінченням строку дії Контракту, який закінчується 30.07.2016 року (а.с.9).

Рапорт зареєстрований за вх. 2/3370 від 28.04.2016р.

28 квітня 2016 р. командиром військової частини польова пошта НОМЕР_1 , повідомлено, про що зазначено в рапорті, що «…відповідно до ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» ст. 23 ч. 9 п. 2 для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації» (а.с.9).

07 серпня 2016 року позивач повторно звернувся із рапортом про звільнення в запас у зв`язку із закінченням строку дії Контракту.

Невирішеність питання щодо звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії Контракту стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Правовідносини, що склалися між сторонами у даній справі, врегульовано Конституцією України, Законами України «Про оборону України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», Указами Президента України «Про часткову мобілізацію» та Законами України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».

Відповідно до статті 19 Конституції України - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2, 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності; проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Строки військової служби визначені у ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до ч. 2 якої для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні - для осіб рядового складу - 3 роки.

Пунктом «б» ч.2 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що звільнення зі служби проводиться, серед іншого, військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - на підставах, передбачених частиною шостою з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті

А пунктом «а» ч.2 ст.26 цього закону передбачено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

Поряд з цим, у відповідності до п.2 ч.9 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Отже, законодавець чітко визначив, що підставою для розірвання контракту є закінчення строку його дії, у випадку, якщо сторони не виявили бажання щодо укладання нового контракту, при цьому, в односторонньому порядку продовження дії строку контракту на проходження військової служби понад встановлений контрактом строк можливе лише виключно у разі настання особливого періоду.

Чітке визначення «особливого періоду» надано в статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Законі України «Про оборону України».

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідне визначення поняттю «особливий період» наведено і в Законі України «Про оборону України».

Так, статті 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Також, в статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення мобілізації та демобілізації.

Мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Таким чином, відповідно до вищезазначених норм права, особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а у випадку оголошення війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

А відтак, дія особливого періоду, під час якого згідно п. 2 ч. 9 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» допускається продовження строку контракту, обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.

Суд зазначає, що в розглянутому періоді в Україні не оголошено воєнний час, отже й, відсутні підстави для вирішення питання про переведення економіки, органів влади, юридичних осіб та військових формувань в умови мирного стану (часу), а саме - демобілізації.

17 березня 2014 року виконуючим обов`язки Президента України було видано Указ «Про часткову мобілізацію» №303/2014, яким оголошено та проведено частково мобілізацію протягом 45 діб.

Цей указ набрав чинності після затвердження його Верховною Радою України Законом України «Про затвердження Указу «Про часткову мобілізацію» №1126-VII від 17.03.2014 року, який набрав чинності 18.03.2014 року.

Отже, особливий період в Україні настав 18.03.2014р. та тривав протягом часу мобілізації 45 діб, а саме: з 18.03.2014 р. по 02.05.2014 р. включно.

06 травня 2014 року Указом Виконуючого обов`язки Президента України №454/2014 від 06.05.2014 року «Про часткову мобілізацію» оголошено та проведено часткову мобілізацію протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом, який набрав чинності після затвердження його Верховною Радою України Законом України «Про затвердження Указу «Про часткову мобілізацію» №1240-VII від 06.05.2014 року, який набрав чинності 07.05.2014 року.

Отже, особливий період в Україні настав з 07.05.2014 р. та тривав протягом часу мобілізації 45 діб, а саме: з 07.05.2014 р. по 21.06.2014 р. включно.

Указом Президента України №607/2014 від 21.07.2014 року «Про часткову мобілізацію» оголошено та проведено часткову мобілізацію протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом, який набрав чинності після затвердження його Верховною Радою України Законом України «Про затвердження Указу «Про часткову мобілізацію» №1595-VII від 22.07.2014 року, який набрав чинності 24.07.2014 року.

Отже, особливий період в Україні настав з 24.07.2014 р. та тривав протягом часу мобілізації 45 діб, а саме: з 24.07.2014 р. по 07.09.2014 р. включно.

Указом Президента України №15/2015 від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію» оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом, який набрав чинності після затвердження його Верховною Радою України Законом України «Про затвердження Указу «Про часткову мобілізацію» №113-VIII від 15.01.2015 року, який набрав чинності 20.01.2015 року.

Отже, особливий період в Україні настав з 20.01.2015 р. та тривав протягом часу мобілізації 210 діб, а саме: з 20.01.2015 р. по 22.08.2015 р. включно.

Враховуючи вищезазначені Укази Президента України, особливий період, визначення якого наведено в статтях 1 Законів України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про оборону України», в Україні діяв:

- з 18.03.2014 року по 02.05.2014 року,

- з 07.05.2014 року по 21.06.2014 року,

- з 24.07.2014 року по 07.09.2014 року, та

- з 20.01.2015 року по 22.08.2015 року включно.

В ході судового розгляду справи встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Контракт укладено 27.07.2013 р., який набув чинності 30.07.2013 р., строк дії 3 (три) роки, тобто до 30.07.2016 р. включно.

Враховуючи, що на момент укладання Контракту, звернення позивача з рапортом про звільнення зі служби та, власне, на момент закінчення строку дії Контракту (30.07.2016р.), особливий період в Україні не діяв.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутня законна підстава для продовження в односторонньому порядку дії Контракту понад встановлені строки, що визначені п.2 ч.9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Рішення (рапорт) військовослужбовця про розірвання Контракту за умови закінчення його строку є підставою для припинення військової служби за контрактом на підставі пункту «а» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Доводи відповідачів стосовно того, що закінчення особливого періоду має здійснюватись шляхом оголошення Указу Президента України «Про демобілізацію», у зв`язку із чим особливий період не закінчується періодами, визначеними Указами Президента України «Про часткову мобілізацію», та триває по сьогоднішній день, колегія суддів вважає помилковими з огляду на наступне.

06 жовтня 2015 року внесені зміни до ч.3 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (Закон № 711-VIII від 06.10.2015), шляхом доповнення ч.3цієї статті новими другим і третім абзацами, у зв`язку з чим ч.3 ст.23 цього закону має наступний зміст: для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.

У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.

Календарний строк контракту позивача закінчився 30.07.2016 року. Однак, 22.08.2015 року закінчився строк, на який оголошено останню хвилю часткової мобілізації (до 22.08.2015 року), нове рішення про проведення мобілізації не приймалось, як і рішення про введення воєнного стану.

Отже, суд доходить висновку, що станом на 30.07.2016 року закінчився особливий період, у зв`язку із чим були відсутні підстави для продовження строку контракту військовослужбовця.

З підстав відсутності особливого періоду 30.07.2016 року, відсутні й підстави для продовження строку контракту на період до оголошення демобілізації, що визначено частиною 9 статті 23 Закону №2232-XII.

Суд вважає доцільним зазначити, що чинне законодавство України не пов`язує у виключній формі закінчення особливого періоду із прийняттям рішенням про демобілізацію, до якої (демобілізації) також не відносяться окремі випадки звільнення осіб, прийнятих на службу за призивом або за контрактом під час дії особливого періоду та на такий період, оскільки рішення саме про «демобілізацію» вказаних осіб Указом Президента України на час розгляду справи не приймалось.

Також про це свідчить норма частини 7 статті 23 Закону №2232-XII.

Прийняття рішення про демобілізацію прямо пов`язано із закінченням раніше введеного воєнного стану (настання воєнного часу), що випливає із абзацу третього пункту 1 частини 9 статті 23 вказаного Закону.

Настання особливого періоду пов`язано із оголошенням мобілізації, що в подальшому випливає або в 1) закінчення особливого періоду із спливом періоду на який оголошено мобілізацію або в 2) введення воєнного стану ((настання воєнного часу), що в подальшому потребує демобілізації як переходу до мирного стану (часу)).

Підтвердженням такого висновку є перелік випадків звільнення військовослужбовців під час дії особливого періоду з військової служби, визначений у пункті 3 частини 8 статті 26 Закону №2232-XII.

Так, після прийняття рішення про демобілізацію підлягають звільненню:

а) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, у строки, визначені рішенням Президента України;

б) у зв`язку із закінченням строку контракту, укладеного під час особливого періоду, та небажанням проходити військову службу за новим контрактом.

Інші підстави звільнення після прийняття рішення про демобілізацію не передбачені.

Таким чином, у разі прийняття правової позиції відповідачів, суд доходить висновку про відсутність кореспонденції норм права (частини 3 та 9 статей 23 та пункту 3 частини 8 статті 26 Закону №2232-XII) щодо строку продовження строку контракту на час до закінчення особливого періоду та підстав звільнення військовослужбовців за контрактом, що пов`язуються із наявністю рішення про демобілізацію.

В такому випадку суд мав би констатувати відсутність підстав звільнення позивача до досягнення ним граничного віку проходження служби або отримання несумісної із службою хворобою, у разі неприйняття Президентом України рішення про демобілізацію, за наявності одного лише факту часткової та обмеженої періодом мобілізації, що прямо свідчило б про дискримінацію позивача та порушення судом вищенаведених норм матеріального права у формі їх неправильного застосування.

За приписами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

У частині першій статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України надано законодавче визначення доказів в адміністративному судочинстві, якими є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене у сукупності, суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах відповідачі діяли у межах наданих повноважень, але не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що відповідач 1 безпідставно відмовив позивачу у звільненні в запас з лав Збройних Сил України у зв`язку із закінчення строку дії Контракту від 30.07.2013 р. А зважаючи на той факт, що позивач неодноразово звертався до відповідача 1 із рапортом про звільнення у запас з лав Збройних Сил України у зв`язку із закінчення строку дії Контракту від 30.07.2013р. - наявна протиправна бездіяльність відповідача 1 з цього приводу, тому суд вважає доцільним зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити у встановленому порядку звільнення ОСОБА_1 з військової служби в запас Збройних Сил України на підставі п. «а» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку дії Контракту про проходження військової служби від 30.07.2016 року.

В той же час, вирішуючи позовні вимоги про припинення контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України від 30.07.2013 року суд виходить з того, що до компетенції суду не відноситься розірвання контракту, адміністративний суд є судом права, а не факту.

З огляду на вищевикладене, адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_3 , Міністерства оборони України про визнання контракту припиненим, визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії - підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність командира Військової частини НОМЕР_1 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що виразилась у не звільненні ОСОБА_1 з військової служби.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити у встановленому порядку звільнення ОСОБА_1 з військової служби в запас Збройних Сил України на підставі п. «а» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку дії Контракту про проходження військової служби від 30.07.2016 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Копію постанови направити сторонам по справі.

Постанова суду набирає законної сили та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, передбачені статтями 186 та 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий судді Суддя Суддя Р.А. Барановський О.Б. Ляшко О.В. Єфанова