Справа № 815/6241/16
Суддя: Бутенко А. В.
Дата ухвалення: 2017-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6241/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді - Бутенка А.В.,

Суддів - Бойко О.Я. Харченко Ю.В.,

за участю секретаря - Філімоненко А.О.

за участю сторін:

позивач - ОСОБА_6 (особисто),

представник відповідача та 3-ї особи - Юзбашян Х.А. (за довіреністю),

перекладач - ОСОБА_3 (особисто),

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_6 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення від 05.10.2016 року № 496-16, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

З позовом до суду звернувся ОСОБА_6 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення від 05.10.2016 року № 496-16, зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що прийняте ДМС України рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та незаконним, оскільки прийняте без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в адміністративному позові (а.с. 3-4).

Представник відповідача та 3-ї особи в судовому засіданні заперечувала проти позову, вважаючи його необґрунтованим, та просила відмовити у його задоволенні у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в письмових запереченнях (а.с. 60-68).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд встановив наступне.

Відповідач на підставі ст. 27 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є спеціально уповноваженим органом державної виконавчої влади у справах міграції та згідно зі ст.ст. 5, 6, 10, 11 цього ж Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про оформлення документів щодо визнання осіб біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а тому його рішення, дії чи бездіяльність з цього приводу на підставі ст. 55 Конституції України, п. 1 ч. 2 ст. 17, 104 КАС України, ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Судом встановлено, що Позивач звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

05 жовтня 2016 року Державна міграційна служба України відмовила йому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с. 10).

Не погоджуючись з наказом ДМС України від 05.10.2016 року № 496-16, позивач оскаржує його у судовому порядку.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначений наказ обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним.

Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Судом встановлено, що 25.06.2014 року позивач потрапив на територію України, офіційно на підставі паспортного документу та одноразової візи типу «С», пункт перетину кордону - міжнародний аеропорт Бориспіль.

20.11.2014 ОСОБА_6 звернувся з приводу набуття міжнародного захисту. На підставі наказу від 09.12.2014 № 230 позивач отримав відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням ОСОБА_6 оскаржив його в судовому порядку. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду 18.02.2015 року адміністративний позов ОСОБА_6 залишено без розгляду. Починаючи з 10.03.2015 року (закінчення строку дії довідки про звернення за захистом в Україні) позивач перебував на території України нелегально.

Позивач стверджує, що в період 2010-2012 років він був членом політичної партії «RPG». Однак в період з 2013 по 2014 рік він був членом політичної партії «UFD».

Причиною звернення позивача з приводу набуття міжнародного захисту в 2014 році стало побоювання зазнати переслідування з боку партії «RPG» через участь та організації мітингу на підтримку політичної партії «UFD».

Причиною повторного звернення Позивачем зазначено, що лідер політичної партії «RPG» ОСОБА_4 є діючим Президентом країни, що унеможливлює повернення особи на Батьківщину.

Як вбачається із особової справи під час анкетування від 01.04.2016 року та додаткової співбесіди від 20.05.2016 року, інші члени родини позивача, а саме: матір, дві сестри, троє братів, донька та син проживають в комуні Матам міста Конакрі та не зазнають жодного роду переслідувань.

Позивач зазначає, що у разі повернення на Батьківщину він може зазнати арешту та смертної кари (арк. 10 протоколу співбесіди від 20.05.2016 року).

Відповідно до інтерв'ю лідера політичної партії «ТТЛ» ОСОБА_7, яке було опубліковано на сайті «aminata.com», під час президентських виборів 11 жовтня 2015 року відповідно до політичної угоди, діючої з вересня 2015, політична партія «UFD» надавала підтримку політичній партії «RPG», приймала активну участь у передвиборчій кампанії, яка дозволила переобрання президента ОСОБА_4 в першому раунді. Вказане свідчить про відсутність загострення між «UFD» та «RPG» та ставить під сумнів побоювання шукача захисту зазнати переслідувань з боку представників політичної партії «RPG»:

«Aminata.com: Quelle relation existe aujourd'hui entre l'»UFD» et le «RPG»-Arc- en-ciel que vous aviez soutenu lors de la presidentielle du 11 octobre 2015?

Неофіційний переклад: Aminata.com: Які відносини існують сьогодні між «UFD» та «RPG», що ви підтримали під час президентських виборів 11 жовтня 2015 року?

ОСОБА_7: Nos deux partis sont lies par un accord politique depuis septembre 2015. Pour notre part, nous nous sommes efforces de remplir nos obligations. C'est ainsi que nous avons activement participe a la campagne electorale ayant permis la reeelection du President ОСОБА_4 des le premier tour.

ОСОБА_7: Обидві сторони пов'язані політичною угодою з вересня 2015 року. Зі свого боку, ми намагалися виконати свої зобов'язання. Таким чином, ми активно брали участь в кампанії, яка дозволила переобрання президента ОСОБА_4 в першому раунді. »

Назва статті: «ІНФОРМАЦІЯ_1.

Дата публікації: 03.08.2016року

Джерело: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Судом також встановлено, що під час співбесід ОСОБА_6 неодноразово плутався у власних поясненнях, що вказує на необґрунтованість та вигаданість загальної легенди переслідування, з урахуванням виявлених відмінностей.

В регіоні постійного проживання позивача та членів його родини (м. Конакрі) відсутні будь-які збройні конфлікти. Близькі члени родини шукача захисту, а саме: матір, дві сестри, три брати, донька та син на момент проведення процедурної частини набуття міжнародного захисту проживали у м. Конакрі, інформація стосовно їхнього переслідування відсутня (арк. 10 протоколу співбесіди від 20.05.2016 року). Ані позивач, ані його близькі родичі не зазнавали свавільних арештів, катування або інших форм жорстокого поводження.

Також, судом встановлено, що на сервісі он-лайн бронювання авіаквитків міститься інформація про регулярні авіа перельоти Позивача з України (м. Київ) до Гвінеї (м. Конакрі), приймаючи до уваги той факт, що строк дії паспортного документу шукача захисту - 22.12.2018 року, не вбачається жодних перешкод для його повернення на Батьківщину.

Згідно з п. 22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів пов'язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні» зазначено, що судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Під час проведення процедурної частини набуття міжнародного захисту позивач повідомив, що мав намір потрапити в країни Західної Європи у пошуках кращих умов життя, наміру здійснювати звернення з приводу набуття міжнародного захисту у першій країні потрапляння (РФ) не мав, надавши перевагу потраплянню до країн Європи.

Відповідно до п.62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, рухома бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачені у статті 6 Закону.

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте з огляду на імперативні приписи, сформульовані у статті 6 Закону, суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус не надається.

Разом з тим необхідно зазначити, що ситуація у країні походження не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що ані позивач особисто, ані члени його сім'ї за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувались, побоювання переслідування достовірними доказами не підтверджуються.

Отже, з аналізу особової справи, суд дійшов висновку, що під час перебування на Батьківщині, або перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З урахуванням вказаного, дослідивши матеріали справи та надані сторонами пояснення, суд погоджується з доводами відповідача, що заява позивача є очевидно необґрунтованою та вважає правомірним рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки під час проведення співбесіди та під час судового розгляду справи позивачем не було доведено наявності передбачених законом підстав (обставин), які б свідчили про наявність реальної загрози життю та здоров'ю позивача у разі його повернення до країни походження, тому рішення відповідача від 05.10.2016 року № 496-16, є законним та обґрунтованим, а у задоволенні позову слід відмовити.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 69, 71, 72, 86, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_6 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення від 05.10.2016 року № 496-16, зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 20.02.2017 року.

Головуючий суддя Бутенко А.В.

Суддя Бойко О.Я.

Суддя Харченко Ю.В.

.