Справа № 810/2419/16
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2016-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2016 року № 810/2419/16

Суддя Київського окружного адміністративного суду Брагіна О.Є., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ірпінської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 26.05.2016 № 58577-17. В обґрунтування своїх вимог вказав, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права та суперечить вимогам чинного законодавства України у зв'язку з чим підлягає скасуванню.

В призначений для розгляду справи час, у судове засідання з'явився представник позивача. Представник відповідача до суду не прибув, надавши клопотання про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАСУ, суд розглянув справу в порядку письмового провадження.

Дослідивши подані сторонами документи та матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на таке:

згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 КАСУ, справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 2 ст. 17 КАСУ передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником автомобіля Honda Crosstour, номерний знак НОМЕР_1, 2011 року випуску, з об'ємом циліндрів двигуна 3 471 куб. см., що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а.с. 10, зворот). Ірпінською ОДПІ ГУ ДФС у Київській області 26.05.2016 було винесено податкове повідомлення-рішення № 58577-17 за платежем: транспортний податок з фізичних осіб на суму податкового зобов'язання в розмірі 25000, 00 грн. на підставі пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 ПКУ.

Вважаючи оскаржуване рішення протиправним, позивач оскаржив його в суді.

Надаючи правової оцінки відносинам, що виникли між сторонами, застосовуючи нормативно-правові акти, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, суд виходить з такого:

в силу вимог ст. 67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані положеннями Податкового кодексу України (далі - ПКУ).

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В свою чергу, положеннями ст. 21 ПКУ, зокрема перед усім іншим, врегульовано, що посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами (пп. 21.1.1 п. 21.1 ст. 21 ПКУ).

ПКУ визначаються функції та правові основи діяльності контролюючих органів, передбачених п. 41.1 ст. 41 цього Кодексу (п. 1.1 ст. 1 ПКУ).

Згідно з п. 41.1 ст. 41 ПКУ контролюючими органами є органи доходів і зборів-центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізує державну податкову, державну митну політику, забезпечує формування та реалізацію державної політики з адміністрування єдиного внеску, забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску його територіальні органи.

Підпунктом 20.1.18 п. 20.1 ст. 20 ПКУ встановлено, що контролюючі органи мають право визначати у порядку, встановленому цим Кодексом, суми податкових та грошових зобов'язань платників податків.

Відповідно до пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 ПКУ контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Пунктом 58.1 ст. 58 ПКУ визначено, що контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов'язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу.

Відповідно до п. 6.3 ст. 6 ПКУ, сукупність загальнодержавних та місцевих податків та зборів, що справляються в установленому цим Кодексом порядку, становить податкову систему України.

Загальні засади встановлення податків і зборів закріплені положеннями ст. 7 ПКУ. Згідно з п. 7.1 ст. 7 ПКУ, під час встановлення податку обов'язково визначаються такі елементи: платники податку; об'єкт оподаткування; база оподаткування; ставка податку; порядок обчислення податку; податковий період; строк та порядок сплати податку; строк та порядок подання звітності про обчислення і сплату податку.

Статтею 265 ПКУ передбачено, що податок на майно складається з транспортного податку (пп. 265.1.2 п. 265.1 ст. 265 ПКУ).

Суд звертає увагу на те, що 01.01.2015 набрав чинності Закон України від 28.12.2014 № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким шляхом викладення в новій редакції ст. 267 ПКУ, було введено транспортний податок.

Відповідно до пп. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 ПКУ, платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до пп. 267.2.1 п. 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Згідно з пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 ПКУ (у редакції Закону України від 28.12.2014 № 71-VIII станом на 01.01.2015), об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см. Базою оподаткування є легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування (пп. 267.3.1 п. 267.3 ст. 267 ПКУ).

Як слідує із матеріалів справи, автомобіль Honda Crosstour, номерний знак НОМЕР_1, 2011 року випуску, має об'єм циліндрів двигуна 3 471 куб. см., що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3, тому є об'єктом оподаткування у 2015 році відповідно до вимог пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 ПКУ, а ОСОБА_1 його власником, що в розумінні пп. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 ПКУ створює підстави для сплати транспортного податку.

В наданих суду письмових запереченнях відповідач зазначив, що періодом, за який здійснено нарахування транспортного податку є 2015 рік.

Пунктом 267.4 ст. 267 ПКУ передбачено, що ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до пп. 267.2.1 п. 267.2 цієї статті. Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (пп. 267.5.1 п. 267.5 ст. 267 ПКУ). Відповідно до пп. 267.6.1 п. 267.6 ст. 267 ПКУ, обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку. При цьому, календарний рік це проміжок часу з 1 січня по 31 грудня, який триває 365 або 366 (у високосному році) календарних днів. Річний обсяг повинен обчислюватись за календарний рік, а не за будь-які 12 місяців за вибором податкового органу.

Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року). Щодо об'єктів оподаткування, придбаних протягом року, податок сплачується фізичною особою-платником починаючи з місяця, в якому виникло право власності на такий об'єкт. Контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності (пп. 267.6.2 п. 267.6 ст. 267 ПКУ).

Автомобіль позивача 2011 року випуску, зареєстровано 07.07.2015. Відповідно пп. 267.6.5 п. 267.5 ст. 267 ПКУ у разі переходу права власності на об'єкт оподаткування від одного власника до іншого протягом звітного року податок обчислюється попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому він втратив право власності на зазначений об'єкт оподаткування, а новим власником - починаючи з місяця, в якому він набув право власності на цей об'єкт.

Таким чином, враховуючи, що об'єктами оподаткування є легкові автомобілі, які використовуються до 5 років, та факт того, що право власності на автомобіль Honda Crosstour, номерний знак НОМЕР_1, 2011 року випуску, з об'ємом циліндрів двигуна 3 471 куб. см. позивач набув у липні 2015 року відповідно до інформації розділу « 5», яка міститься у свідоцтві про державну реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3, суд дійшов висновку, що з 07.07.2015 (з дати реєстрації) по 31.12.2015 автомобіль позивача підлягав оподаткуванню за правилами ст. 267 ПКУ.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідачем невірно було розраховано суму транспортного податку Honda Crosstour, номерний знак НОМЕР_1 без врахування факту набуття позивачем права власності на вказаний автомобіль у липні 2015 року, а тому податок мав розраховуватись за період перебування об'єкта оподаткування у власності ОСОБА_1 та складати 10416, 67 грн. (25000 грн. /12 міс.*5 міс.).

Враховуючи наведене, суд вважає, що податкове повідомлення-рішення від 26.05.2016 № 58577-17, яким відповідач визначив позивачу податкове зобов'язання за платежем: транспортний податок з фізичних осіб в сумі 25000 грн., необхідно визнати протиправним та скасувати в частині нарахованого транспортного податку з фізичних осіб за період з січня 2015 року по липень 2015 року в сумі 14583, 33 грн.

Згідно з пп. 267.8.1 п. 267.8 ст. 267 ПКУ, транспортний податок сплачується фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

Як вбачається з позовної заяви, мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначив про те, що транспортний податок не може нараховуватися у 2016 році, оскільки рішення Бучанської міської ради Київської області «Про встановлення ставки транспортного податку на території міста Буча» № 107-05-VIІ було прийнято 19.01.2016 та те, що вказане рішення місцевої ради, яким змінено редакцію рішення про встановлення на території міста цього податку було оприлюднене лише в лютому 2016 року, не відповідає положенням ПКУ та є на думку позивача протиправним. Отже, позивач вважає, що рішення міської ради, на підставі якого відповідачем було прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення, набирає законної сили та застосовується з початку бюджетного періоду, що настає після його оприлюднення, що відбулось 26.02.2016, таким чином, ставить під сумнів правомірність винесення оскаржуваного рішення.

На думку позивача транспортний податок має нараховуватись з 01.01.2017, з приводу чого суд зазначає таке: ст. 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у рішення за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 № 1-рп/99 зазначив про те, що вказаний принцип слід розуміти так, що дія закону починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Пунктом 1 Указу Президента України «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» від 10.06.1997 № 503/97 (далі - Указ № 503/97) встановлено, що закони України, інші акти Верховної Ради України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України не пізніш як у п'ятнадцятиденний строк після їх прийняття у встановленому порядку і підписання підлягають оприлюдненню державною мовою в офіційних друкованих виданнях.

Офіційними друкованими виданнями є: «Офіційний вісник України»; газета «Урядовий кур'єр». Офіційними друкованими виданнями, в яких здійснюється офіційне оприлюднення законів та інших актів Верховної Ради України, є також газета «Голос України», «Відомості Верховної Ради України».

Офіційним друкованим виданням, в якому здійснюється офіційне оприлюднення законів, актів Президента України, є також інформаційний бюлетень «Офіційний вісник Президента України».

Згідно з п. 3, 4 Указу № 503/97 громадяни, державні органи, підприємства, установи, організації під час здійснення своїх прав і обов'язків повинні застосовувати закони України, інші акти Верховної Ради України, акти Президента України і Кабінету Міністрів України, опубліковані в офіційних друкованих виданнях або одержані у встановленому порядку від органу, який їх видав.

Нормативно-правові акти Верховної Ради України і Президента України набирають чинності через десять днів з дня їх офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самими актами, але не раніше дня їх опублікування в офіційному друкованому виданні.

Судом встановлено, що Закон України від 28.12.2014 № 71-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» був опублікований в газеті «Голос України» № 254 від 31.12.2014, при цьому у самому законі визначений особливий порядок набрання ним чинності - з 01.01.2015, що в повній мірі узгоджується з положеннями вищевказаного Указу № 503 та свідчить про те, що обов'язок власників транспортних засобів, які підпадають під об'єкт оподаткування, визначений в пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 ПКУ по сплаті транспортного податку, виник у них саме з 01.01.2015.

Тобто, із набранням чинності вказаними положеннями ПКУ 01.01.2015, власники транспортних засобів віком до 5 років та об'ємом циліндрів двигуна більше 3000 куб. см. є платниками транспортного податку.

Так, відповідно до п. 8.1 ст. 8 ПКУ в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

У ст. 10 ПКУ, якою встановлено перелік місцевих податків, транспортний податок прямо не вказаний. Натомість є податок на майно (пп. 10.1.1), який складається із 3 (трьох) різних податків, кожен із різними елементами податку, як їх визначено п. 7.1 ст. 7 ПКУ.

Положеннями п. 10.2 ст. 10 ПКУ передбачено, що місцеві ради обов'язково установлюють податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Поряд з цим, відповідно до ст. 265 ПКУ (у редакції Закону України від 28.12.2014 № 71-VIII, що діє з 01.01.2015), податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Отже, транспортний податок згідно з ПКУ є місцевим податком.

Особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України. Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне, встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Так, відповідно до п. 8.3 ст. 8 ПКУ (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно з п. 4.4 ст. 4 ПКУ, установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Тобто безпосереднє встановлення місцевих податків (а, отже, і транспортного податку) віднесено ПКУ до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також п. 24 ч. 1 ст. 26 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 143 Конституції України.

Отже, Верховна Рада України не може безпосередньо своїм рішенням запровадити такі податки як місцеві на відповідних територіях.

Зокрема, відповідно до п. 10.3 ст. 10 ПКУ місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Згідно п. 12.3 ст. 12 ПКУ сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (пп. 12.3.1 ПКУ).

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні ст. 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (пп. 12.3.2 ПКУ).

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (пп. 12.3.3 ПКУ).

При цьому згідно з п. 12.5 ст. 12 ПКУ офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених пп. 12.3.4 ст. 12 цього кодексу.

Відповідно пп. 12.3.4 ст. 12 ПКУ рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Ці норми також узгоджуються з принципом стабільності податкового законодавства, передбаченого пп. 4.1.9 п. 4.1 ст. 4 ПКУ, відповідно до якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що в разі прийняття органом місцевого самоврядування у період з 01.01.2015 до 15.07.2015 рішення про запровадження місцевого податку, положення такого рішення могли набрати чинності не раніше 01.01.2015 і регулювати питання сплати податку з 2015 року. Якщо ж таке рішення прийнято органом місцевого самоврядування після 15.07.2015, його положення можуть набрати чинності і застосовуватися не раніше 01.01.2016.

Положеннями пп. 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 ПКУ визначено, що в разі, якщо сільська, селищна, міська рада або рада об'єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.

Таким чином, положеннями ПКУ передбачено, що місцеві ради зобов'язані до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів, обов'язково встановити (відповідним рішенням місцевої ради) транспортний податок і вирішити питання (на власний розсуд), чи запроваджувати податок (і в яких розмірах) на майно, відмінне від земельної ділянки. В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Згідно зі ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

В ході розгляду справи судом встановлено, що транспортний податок у м. Буча встановлено рішенням Бучанської міської ради від 29.01.2015 № 2056-65-VI «Про встановлення ставки транспортного податку на території міста Буча», а тому в силу положень пп. 12.3.4 ст. 12 ПКУ норми вказаного рішення БМР підлягають застосуванню з метою оподаткування не раніше наступного бюджетного періоду, який настав за плановим (2015 роком), тобто не раніше 2016 року. Аналогічна ситуація стосується і рішення від 19.01.2016 № 107-05-VII, яким внесені зміни до рішення від 29.01.2015 № 2056-65-VI на наступний бюджетний період, у зв'язку з чим суд при вирішення справи не бере до уваги даний доказ, оскільки наявність чи відсутність прийнятого рішення органу місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків та зборів не впливає на обов'язок контролюючого органу самостійно обчислити суму грошових зобов'язань платника податків з транспортного податку і направити (вручити) йому податкове повідомлення-рішення, оскільки такий обов'язок прямо встановлений нормами ст.ст. 54, 267 ПКУ.

З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку, що справляння транспортного податку з власників легкових автомобілів, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см., можливо було з урахуванням особливостей, пов'язаних, зокрема, з датою виникнення (набуття) права власності на такий об'єкт.

Також суд зазначає, що нормами пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 ПКУ, об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см. Однак, як вбачається із свідоцтва НОМЕР_3 про реєстрацію транспортного засобу Honda Crosstour, номерний знак НОМЕР_1, 2011 року випуску, об'єм циліндрів двигуна автомобіля позивача складає 3 471 куб. см., що є більше, ніж встановлено в пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 ПКУ (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Посилання позивача на середню ринкову вартість автомобіля, розраховану з офіційного веб-сайту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України суд відхиляє, оскільки зміни в пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 ПКУ, внесені Законом України від 24.12.2015 № 909-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», почали діяти з 01.01.2016 та стосуються базового податкового (звітного) періоду 2016 року.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, беручи до уваги ту обставину, що податкове повідомлення-рішення від 26.05.2016 № 58577-17, яким відповідач визначив позивачу податкове зобов'язання за платежем: транспортний податок з фізичних осіб в сумі 25000 грн. в частині нарахованого транспортного податку з фізичних осіб за період з 01.01.2015 по 30.06.2015 включно в сумі 14583, 33 грн., суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, оскільки відповідачем невірно обчислено суму податку.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на правову допомогу, суд зазначає таке: відповідно до ч. 1 ст. 87 КАСУ судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Частиною 3 ст. 87 КАСУ встановлено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать: 1) витрати на правову допомогу; 2) витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; 3) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 4) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи.

Відповідно до ст. 90 КАСУ, витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України від 20.12.2011 № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно зі ст. 8 Закону України від 25.12.2015 № 928-VIII «Про Державний бюджет на 2016 рік» мінімальна заробітна плата в місячному розмірі становить з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1550 гривень.

Відтак, розмір компенсації витрат на правову допомогу в адміністративних справах за годину роботи адвоката, починаючи з 01 травня 2016 року, не може перевищувати 580, 00 грн.

Суд зазначає, що представник позивача приймав участь у наступному судовому засіданні по справі № 810/2419/16, що підтверджується відповідним журналом судового засідання, а саме: 30.09.2016 з 14:20 год. по 14:33 год. Отже, загальний час участі представника позивача у судовому засіданні у 2016 році склав 0 год. 33 хв. Таким чином, судові витрати на правову допомогу підлягають відшкодуванню на користь позивача у загальному розмірі 319 грн. 00 коп. (580, 00 х 60год./0,33 год.).

Інша частина вартості правової допомоги підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг від 28.07.2016 в межах договору про надання правової допомоги № 27/07/16-1 від 27.07.2016, копія якого наявна в матеріалах справи, згідно з яким адвокатом були надані позивачу наступні послуги: складання та підготовка до подачі до КОАС позовної заяви (разом з документами, що додаються до неї) про визнання протиправним та скасувати податкового повідомлення-рішення Ірпінської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від 26.05.2016 № 58577-17. Кількість годин надання послуг - 4 (одна година складає 500, 00 грн.). Загальна вартість наданих послуг - 2000, 00 грн. Факт оплати позивачем витрат на правову допомогу за вищевказаним актом приймання-передачі підтверджено квитанцією № 91 від 29.07.2016 на суму 2000, 00 грн., оригінал якої наявний в матеріалах справи.

Таким чином, витрати позивача, пов'язані з оплатою допомоги адвоката складають 2319, 00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАСУ, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки суд позов задовольнив частково, судові витрати на правову допомогу підлягають присудженню на користь позивача в розмірі 1159, 50 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для присудження на користь позивача понесених ним судових витрат в загальному розмірі 1710, 71 грн., з яких: судовий збір в розмірі 551, 21 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 1159, 50 грн.

Керуючись ст.ст. 11, 14, 70, 71, 72, 86, 87, 90, 94, 128, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в::

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 26.05.2016 № 58577-17 в частині нарахування транспортного податку з фізичних осіб за період: січень-червень 2015 року в сумі 14583 (чотирнадцять тисяч п'ятсот вісімдесят три) грн. 33 коп. В решті податкове повідомлення-рішення Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 26.05.2016 № 58577-17 залишити без змін.

У задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2) за рахунок бюджетних асигнувань Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області сплачений згідно з квитанцією № 8 від 06.09.2016 судовий збір в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 21 коп.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2) за рахунок бюджетних асигнувань Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області витрати на правову допомогу в сумі 1159 (одна тисяча сто п'ятдесят дев'ять) грн. 50 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Брагіна О.Є.