Справа № 826/23058/15
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2017-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

14 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Губської Л.В., Федотова І.В.,

при секретарі - Пономаренко О.В.,

за участю представника позивача - ОСОБА_2, представника відповідача - Сергеєвої Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу громадянки Російської Федерації ОСОБА_5 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року по справі за позовом громадянки Російської Федерації ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

Громадянка Російської Федерації ОСОБА_5 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 643-15 від 07.09.2015 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання повторно розглянути заяву громадянка Російської Федерації ОСОБА_5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати незаконну, на її думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про задоволення позову в повному обсязі. При цьому посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність оскаржуваного рішення, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка Російської Федерації, народилася у м. Грозний, одружена, має 5 неповнолітніх дітей, за віросповіданням мусульманка. До України прибула 28.11.2011 легально залізним транспортом з Російської Федерації.

У анкеті позивач повідомила, що залишила Російську Федерацію по політичним причинам, оскільки зазнала переслідувань через свого чоловіка, який приймав участь в російсько-чеченській війні в 1994-1996 роках.

З матеріалів справи вбачається, що в 2000 році позивач разом із чоловіком та дітьми виїхала до Азербайджану, де проживала до 2009 року. В 2009 році родина заявниці разом із нею переїхала до Польщі (м. Замбров), де проживали до 2011 року. Зі слів заявника вони зверталися за захистом до влади цієї країни, але двічі їм відмовляли і коли рішення про відмову вже не підлягало оскарженню, її з дітьми депортували до Російської Федерації. В Чеченській Республіці позивач народила п'яту дитину, і вирішивши, що проживати там небезпечно переїхала до України. Заявниці потрапила до України легально, залізничним сполученням в 2011 році.

До органів міграційної служби звернулася 24.01.2012. За результатами розгляду її заяви ДМС України прийнято рішення № 343-12 від 10.08.2012 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказане рішення було оскаржено позивачем в судовому порядку.

Так, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.10.2012, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2013 громадянці Російської Федерації відмовлено в задоволенні позовних вимог. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.01.2014 було відмовлено у відкритті касаційного провадження.

07.10.2014 позивач повторно звернулася до управління державної міграційної служби України в Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи позивача, 04.08.2015 управлінням державної міграційної служби України в Київській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно зазначеного висновку відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо його загрози, безпеці чи свободи в країні походження через побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Рішенням відповідача № 643-15 від 07.09.2015 зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу 4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Повідомленням управління державної міграційної служби України в Київській області від 21.09.2015 № 46 позивача повідомлено про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вирішуючи питання щодо правомірності спірного рішення, судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 (далі - Конвенція) та п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За ст. 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Саме на зазначеній підставі позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що задокументовані докази наявності переслідувань у країні громадянської належності ОСОБА_5 відсутні, а інформація, отримана органом міграційної служби, ґрунтується виключно на твердженнях самого позивача, на якого чинним законодавством покладається обов'язок доказування у даній категорії справ.

Так, в силу приписів п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Як вбачається із протоколу співбесіди від 21.10.2014 та вірно встановлено судом першої інстанції, позивач залишила країну постійного проживання у вересні 1999 року, виїхала із Чечні в Інгушетію на автобусі, з Інгушетії в Баку автобусом, з Баку через Україну в Польщу літаком, з Польщі останню депортували і відправили у Чечню (м. Грозний), і з Чечні позивач приїхала до України автобусом.

Позивач вказує, що у випадку повернення до країни громадської належності їй може загрожувати небезпека у формі ув'язнення або фізичної смерті.

В свою чергу, інформація щодо побоювань позивача стати жертвою переслідувань ґрунтується виключно на її особистих твердженнях і жодним іншим чином не підтверджена.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, до приїзду в Україну позивач перебувала на території третіх безпечних країн, а саме: Азейбарджану (протягом 9 років, Польщі (протягом 2 років), і мала нагоду звернутися з приводу отримання відповідного статусу до органів державної влади цих країн.

Частина 22 статті 1 Закону дає визначення цього терміну «третя безпечна країна» - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, за винятком транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Окрім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону статус біженця або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набути статус біженця перебувала в третій безпечній країні.

Так, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач мала нагоду звернутися за захистом у Азейбарджані, де проживала 9 років, однак не скористалася своїм правом, що ставить під сумнів її можливе переслідування чи погрози на її адресу в країні постійного проживання.

За таких обставин, позивачем не надано достовірних чи правдивих відомостей її особистого переслідування в країні своєї громадянської належності, а також не наведено фактів, які б свідчили про загрозу її життю, безпеці чи свободі в країні походження.

Необґрунтованою є також вимога апелянта про зобов'язання повторно розглянути заяву щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відповідачем повністю дотримано процедуру прийняття спірного рішення у відповідності до законодавчо визначених норм, а інших підстави для скасування спірного рішення судом апеляційної інстанції встановлено не було.

За ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та не спростували висновків суду першої інстанції.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зміни або скасування постанови суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу громадянки Російської Федерації ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Ухвалу в повному тексті виготовлено 20 лютого 2017 року.

Головуючий суддя Оксененко О.М.

Судді: Губська Л.В.

Федотов І.В.