Справа № 815/5964/16
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2017-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

815/5964/16

Справа № 815/5964/16

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Марина П.П.

секретар судового засідання Станкова О.Ф.

В С Т А Н О В И В:

Представник відповідача - Одеської митниці надав до суду заперечення (а.с. 30-36), відповідно до яких проти задоволення адміністративного позову заперечував у повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог та зазначив, що до компетенції митного органу відноситься проведення контролю за правильністю визначення митної вартості товару, у тому числі за правильністю обрання та застосування методу такого визначення, повнотою поданих документів. У разі неможливості підтвердження декларантом заявленої митної вартості, або коли у митному органу виникають обґрунтовані сумніви щодо достовірності поданих ним відомостей, митному органу надано право коригування митної вартості товару. Митний орган має право приймати рішення про правильність заявленої декларантом митної вартості товару, отже оскільки митний орган під час митного оформлення та при визначені митної вартості товару діяв в межах своїх повноважень та у відповідності до чинного законодавства та в процесі консультацій з декларантом посадовою особою митниці були поставлені вимоги про подання додаткових документів для підтвердження заявленої митної вартості, які мали розбіжності та у зв’язку зі спрацюванням профілю ризику автоматизованої системи аналізу та управління ризиками щодо можливого заниження митної вартості, а також наявністю інформації, яка використовується митним органом для визначення митної вартості у спеціалізованому програмно-інформаційному комплексі Єдиної автоматизованої інформаційної системи ДФС, отримана за результатами здійснення митного контролю за МД від 05.09.2016 року №500060006/2016/015775, відповідачем правомірно прийнято рішення про коригування митної вартості заявленого товару за найнижчим наявним у базі даних цінової інформації рівнем митної вартості ідентичних товарів, митне оформлення яких вже здійснено, на підставі якого видано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення, тому вимоги позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Справу вирішено розглянути в порядку письмового провадження відповідно до ч.6 ст.128 КАС України.

Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши положення чинного законодавства, встановив наступні факти та обставини.

01.09.2015 року, між ТОВ «НАЛ-ФРУТ» (покупцем) та Компанією “ASTERA DIS TIC.LOJ.KUYUMCULUK.ve SAN.TIC.LTD.STI.”, Туреччина (продавець) укладено зовнішньо – економічний Контракт №2, відповідно до умов якого, Компанія “ASTERA DIS TIC.LOJ.KUYUMCULUK.ve SAN.TIC.LTD.STI.” зобов’язалась продати та поставити на адресу позивача товар в асортименті, кількості та за цінами, вказаними у товаросупровідних Інвойсах, а покупець зобов’язався прийняти та оплатити товари на визначених Контрактом умовах. Pагальна вартість контракту складає 1 000 000,00 доларів США (а.с. 8-9)

З метою проведення митного оформлення зазначеного товару декларант ПП “СВК КОМПАНІ” подало до м/п “Одеса-порт” Одеської митниці ДФС митну декларацію № 500040605/2016/000681 з визначенням митної вартості товару, що імпортується за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, надавши для підтвердження заявленої митної вартості всі необхідні документи, а саме: контракт №2 від 01.09.2016 року, торгівельний рахунок-фактуру (інвойс) №099745 від 27.09.2016 року, міжнародну автомобільну накладну від 27.09.2016 року, інформацію про позитивні результати здійснення санітарно-епідеміологічного контролю товару №2730 від 27.09.2016 року, інформація про позитивні результати здійснення фітосанітарного контролю товару, Сертифікат походження товару форми А №С0367947 від 27.09.2016 року, копія митної декларації країни відправлення від 27.09.2016 року, інформаційний код результатів митного огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу №1/1-1-0-1/1/00/1/3/1 від 03.10.2016 року (а.с.8-13, 16).

Під час митного оформлення, у зв’язку зі спрацюванням профілю ризику автоматизованої системи аналізу та управління ризиками щодо можливого заниження митної вартості та наявністю розбіжностей у поданих позивачем документах, які підтверджують заявлену декларантом митну вартість, зокрема: 1) в зовнішньоекономічному контракті №2 від 01.09.2016 року не визначено чи включені до вартості товару витрати на упаковку; 2) в наданому до митного оформлення Інвойсі (рахунку-фактурі) №099745 від 27.09.2016 року відсутнє посилання на зовнішньоекономічний контракт №2 від 01.09.2016 року, що унеможливлює ідентифікувати дану поставку з даним зовнішньоекономічним контрактом; 3) згідно п.5.1 контракту від 01.09.2016 року №2 оплата за товар здійснюється покупцем шляхом безготівкової сплати грошових коштів на поточний рахунок продавця у 90-денний термін з моменту продажу товару чи у вигляді передплати, але конкретні умови оплати не вказані у жодному документі, наданому до митного оформлення, на підставі положень ч. 3 ст. 53 Митного кодексу України, Одеською митницею декларанту було запропоновано надати протягом 10 календарних днів додаткові документи для підтвердження заявленої митної вартості, а саме: виписки з бухгалтерської документації; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини; каталоги, специфікації, прас-листи виробника товару.

Листом від 03.10.2016 року декларантом повідомлено про відмову у наданні запитуваних документів, у зв’язку з чим митним органом прийнято рішення про коригування митної вартості товарів №500060006/2016/000115/2 від 03.10.2016 року (а.с. 15-15з/б).

Згідно з графою 33 рішення, причинами коригування митної вартості задекларованого товару слугували вищевиявлені розбіжності.

В обґрунтування застосування другорядних методів визначення митної вартості, митний орган зазначив, що з метою забезпечення повноти оподаткування проведено аналіз баз даних ЄАІС та встановлено, що по товару № 1 рівень митної вартості товарів, митне оформлення яких вже здійснено за митною декларацією №500060006/2016/015775 від 05.09.2016 року є більшім – 0,70 доларів США за 1 кг нетто, ніж заявлено декларантом - 0,58 доларів США за 1 кг нетто.

З урахуванням викладеного, при розмитненні імпортованого товару, митним органом застосовано резервний метод визначення митної вартості товару.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням про коригування митної вартості товару та складеною карткою відмови, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Митний Кодекс України (далі - Кодекс) визначає засади організації та здійснення митної справи в Україні, регулює економічні, організаційні, правові, кадрові та соціальні аспекти діяльності митної служби України, спрямований на забезпечення захисту економічних інтересів України, створення сприятливих умов для розвитку її економіки, захисту прав та інтересів суб'єктів підприємницької діяльності та громадян, а також забезпечення додержання законодавства України з питань митної справи.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2, 3 ст. 58 МК України метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо:

1) немає жодних обмежень щодо прав покупця (імпортера) на використання оцінюваних товарів, за винятком тих, що:

а) встановлюються законом чи запроваджуються органами державної влади в Україні;

б) обмежують географічний регіон, у якому товари можуть бути перепродані (відчужені повторно);

в) не впливають значною мірою на вартість товару;

2) щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів;

3) жодна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу, розпорядження або використання товарів покупцем не надійде прямо чи опосередковано продавцеві, якщо тільки не буде зроблено відповідне коригування з урахуванням положень частини десятої цієї статті;

4) покупець і продавець не пов’язані між собою особи або хоч і пов’язані між собою особи, однак ці відносини не вплинули на ціну товарів.

Метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов’язковою при її обчисленні.

У разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи, зазначені у пункті 2 частини першої статті 57 цього Кодексу.

Як убачається з ч. 1 ст. 57 МК України, визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами:

1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції);

2) другорядні:

а) за ціною договору щодо ідентичних товарів;

б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів;

в) на основі віднімання вартості;

г) на основі додавання вартості (обчислена вартість);

ґ) резервний.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 57 МК України кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Визначення основного методу наведено в ст. 58 МК України.

Визначення другорядних методів дано у ст. 59-64 МК України.

Як вбачається з ч.ч. 4, 5 ст. 58 МК України, митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті.

Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов’язаних із продавцем осіб для виконання зобов’язань продавця.

Згідно з вимогами ст. 51 МК України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 52 МК України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.

Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов’язані:

1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів;

2) подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об’єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню;

3) нести всі додаткові витрати, пов’язані з коригуванням митної вартості або наданням органу доходів і зборів додаткової інформації.

Згідно з вимогами ч. 1-2 ст. 53 МК України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є:

1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п’ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості;

2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності;

3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об’єктом купівлі-продажу);

4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;

5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;

6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;

7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню;

8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 53 МК України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Дана норма кореспондується з положеннями ч. 3 ст. 318 МК України, якою встановлено, що митний контроль передбачає виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Це також відповідає стандартним правилам, встановленим п. 3.16 та 6.2 Загального додатку до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур, до якої Україна приєдналась згідно із Законом України від 15 лютого 2011 р. № 3018-VI "Про внесення змін до Закону України "Про приєднання України до Протоколу про внесення змін до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур", якими запроваджено стандартні правила: на підтвердження декларації на товари митна служба вимагає тільки ті документи, які є необхідними для проведення контролю за даною операцією та забезпечення виконання усіх вимог щодо застосування митного законодавства; митний контроль обмежується мінімумом, необхідним для забезпечення дотримання митного законодавства.

Крім того, вказане узгоджується з проголошеними у ст. 8 МК України принципами здійснення державної митної справи на засадах виключної юрисдикції України на її митній території; виключних повноважень органів доходів і зборів України щодо здійснення державної митної справи; законності та презумпції невинуватості; єдиного порядку переміщення товарів, транспортних засобів через митний кордон України; спрощення законної торгівлі; визнання рівності та правомірності інтересів усіх суб’єктів господарювання незалежно від форми власності; додержання прав та охоронюваних законом інтересів осіб; заохочення доброчесності; гласності та прозорості; відповідальності всіх учасників відносин, що регулюються цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 53 МК України у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов’язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи:1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов’язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов’язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.

Судом встановлено, що при зверненні до Одеської митниці для митного оформлення товарів позивачем надано відповідний пакет документів, проте, зокрема, інвойс не містив посилання на договір, за яким відбувається поставка товару позивачу, що визначено відповідачем як наявність розбіжностей в документах.

Суд зауважує, що інвойс є наслідком Договору та є розрахунково-платіжним документом, в якому виставляються суми до сплати покупцю, але, в інвойсі не міститься вся необхідна інформація для визначення митної вартості товару за ціною договору, оскільки відсутність посилання на договір унеможливлює встановлення факту ідентифікації поставки заявленого до розмитнення товару, який не визначено у самому договорі.

Так, документами, які підтверджують митну вартість товарів, є, зокрема, рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об’єктом купівлі-продажу);

У зв’язку з наведеним, на виконання ч.3 ст.53 МКУ, під час консультації з митним органом, відповідачем витребувано у позивача наступні документи: виписки з бухгалтерської документації; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини; каталоги, специфікації, прайс-листи виробника товару.

Позивачем відмовлено у наданні таких документів.

Згідно ст.6 Закону України “Про зовнішньоекономічну діяльність” зовнішньоекономічний договір (контракт) складається відповідно до цього та інших законів України з урахуванням міжнародних договорів України. Суб'єкти зовнішньоекономічної діяльності мають право укладати будь-які види зовнішньоекономічних договорів (контрактів), крім тих, які прямо та у виключній формі заборонені законами України.

Згідно ст. 6 Господарського кодексу України, загальними принципами господарювання в Україні є свобода підприємницької діяльності, заборона незаконного втручання органів державної влади у господарські відносини. У відповідності з ст.ст. 179, 189, 190 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі вільного волевиявлення, суб'єкти господарювання можуть використовувати у господарській діяльності вільні ціни. При здійсненні експортних та імпортних операцій у розрахунках з іноземними контрагентами застосовуються контрактні (зовнішньоторговельні) ціни. Вільні ціни визначаються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі види продукції, за винятком тих, на які встановлено державні ціни.

Поряд з цим, щодо посилань відповідача в рішення про розбіжності щодо не визначення в зовнішньоекономічному контракті №2 від 01.09.2016 року чи включені до вартості товару витрати на упаковку та щодо не визначення конкретних умов оплати у вказаному контракті, суд вважає, оскільки умови контракту взагалі не містять складових вартості товару, а такі відомості згідно контракту визначаються в інвойсі, та оскільки умови оплати товару не є ціноутворюючим фактором, відсутність цієї інформації в договорі не може свідчити про заниження митної вартості товару, у зв’язку з чим дані твердження відповідача є хибними, однак не є підставою для скасування вказаного рішення, оскільки відсутність посилання на договір у інвойсі унеможливило ідентифікувати поставку заявленого до розмитнення товару, який не визначено у самому договорі.

Отже, щодо відсутності у інвойсі даних, які повинні бути вказані за умовами Контракту, суд зазначає, що інвойс є наслідком контракту та складається на підставі домовленості сторін, зазначених саме у контракті та додатків до нього, де вказана вартість Товару, умови розрахунків.

Проте, з наданого до суду контракту не вбачається ані категорія товарів, які мають бути поставлені на адресу позивача, ані їх вартість, а тому оскільки саме в інвойсі має міститись така інформація, посилання в ньому на вказаний контракт є обов’язковим реквізитом такого документу, оскільки належність його до зовнішньоекономічного контракту, який не містить вищенаведених даних, можливо оцінити лише за такої умови, у зв’язку з чим відповідачем правомірно затребувано у позивача додаткові документи для встановлення відповідності заявленої вартості товару наявним товаросупровідним документам.

Отже, інвойс - це по суті рахунок на оплату та є вторинним документом по відношенню до Контракту в разі визначення в останньому всіх необхідних складових, які б надали змогу ідентифікувати товар та встановити його ціну та її складові, проте в даному випадку, інвойс є невідємною частиною договору та впливає на ціноутворення, а тому суд приходить до висновку, що позивачем на підтвердження вартості товару не надано всі необхідні документи.

Відповідачем вказано, які саме підстави дають обґрунтовану можливість вважати, що позивачем заявлено неповні чи/або недостовірні відомості щодо митної вартості заявленого до декларування товару, зокрема, вказано, що складові митної вартості є непідтвердженими.

Зі змісту ч.3 ст. 53 МК України слідує, що у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов'язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи.

Суд звертає увагу, що згідно з наведеною нормою, наявність розбіжностей в документах та відсутність всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів - це дві різних самостійних підстави для пред'явлення митницею вимоги декларанту про надання додаткових документів. Відповідно, якщо вказані підстави існують одночасно, то орган доходів і зборів зобов'язаний обґрунтувати наявність кожної з них.

Отже, в наданих декларантом документах існують розбіжності, оскільки вони не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару та щодо ціни, що підлягала сплаті за цей товар.

Суд зазначає, що аналіз законодавчих положень щодо визначення митної вартості товарів дає підстави вважати, що митні органи мають виключну компетенцію в питаннях перевірки та контролю правильності обчислення декларантом митної вартості.

Разом із тим, питання контролю правильності обчислення декларантом митної вартості, як і визначення методу її обчислення у встановленому законом порядку в разі виникнення обґрунтованого сумніву, відносяться до виключної компетенції митних органів. Тому суди, встановивши протиправність рішень митного органу про визначення митної вартості товару за тим чи іншим методом, не вправі підміняти митний орган, стягуючи з державного бюджету надмірно сплачену з такої вартості суму ПДВ, фактично визначаючи при цьому інший метод обчислення митної вартості.

Вказана позиція узгоджується з рішеннями Верховного Суду України, зокрема, з постановою від 17.12.2013 року у справі №21-439а13.

Відповідно до частини 1 статті 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України.

Виходячи із вищенаведеного вбачається, що, оскільки документи, надані позивачем, містили розбіжності, а в процесі проведеної консультації виявлені розбіжності декларантом не спростовані та позивачем не надано витребувані відповідачем додаткові документи, Одеська митниця, за наявністю інформації у спеціалізованому програмно-інформаційному комплексі Єдиної автоматизованої інформаційної системи ДФС України щодо рівня митної вартості товарів, митне оформлення яких вже здійснено, зокрема, за МД від 06.09.2016 року №500060006/2016/015775 щодо заявленого до декларування товару з 0,58 дол. США/кг до 0,70 дол. США/кг, та у зв’язку з неможливістю визначення митної вартості шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58 - 63 цього Кодексу, прийнято рішення про можливість застосування митної вартості товарів за резервним методом визначення митної вартості, в силу вимог ст.64 МК України.

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України: з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати розподілити відповідно до ст.94 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 9, 11, 69-72, 86, 158-163, 167, 254 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя П.П.Марин