Справа № 826/15484/16
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2017-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

14 лютого 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мацедонської В.Е.,

суддів Лічевецького І.О., Мельничука В.П.,

при секретарі Горяіновій Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 29 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправною бездіяльності та стягнення збитків,-

в с т а н о в и в:

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 29 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправною бездіяльності та стягнення збитків відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції з мотивів неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального права, та прийняти нове рішення у справі, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що суд неправильно оцінив правову природу договору, укладеного між позивачем і ПАТ «КБ «Хрещатик», дійшовши помилкового висновку про те, що такий договір є договором банківського вкладу в банківських металах, за яким Фонд гарантування вкладів фізичних осіб відповідно до п.10 ч.4 ст.26 «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кошти не відшкодовує.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 вересня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик» та ОСОБА_2 було укладено договір №153D-1838 банківського вкладу «Золотий стандарт» у банківських металах.

За умовами договору банк прийняв від позивача зливки банківських металів (золота) на вкладний (депозитний) рахунок НОМЕР_1 у сумі 13,004977 (тринадцять цілих 004977 сотих унцій) (404,5 грам) на термін з 25 вересня 2014 року по 23 вересня 2016 року.

Пунктом 1.2 договору передбачено нарахування процентної ставки на вклад у розмірі 3,5% річних, сплата яких повинна здійснюватись одночасно з поверненням основної суми вкладу в кінці терміну дії Договору.

28 березня 2016 року позивач достроково розірвав договір.

Згідно п.4.5 договору у випадку дострокового розірвання договору банківського вкладу повернення вкладу здійснюється шляхом перерахування суми вкладу на власний поточний металевий рахунок вкладника, відкритий в установі банку або в іншому уповноваженому банку.

ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» частково повернув позивачу мірні зливки золота у сумі 84,5 грам (2 цілих 716738 сотих тройських унцій), що останнім не заперечується. При цьому, інша частина мірних зливків золота в розмірі 320 грам (10 цілих 288238 сотих тройських унцій) залишилась не повернутою.

05 квітня 2016 року на підставі постанови Правління Національного банку України від №234 ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» було віднесено до категорії неплатоспроможних.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду від 05 квітня 2016 року №463 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» було розпочато процедуру виведення ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 05 квітня 2016 року до 04 травня 2016 року включно та призначено Костенка І.І. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «КБ «Хрещатик» строком на 1 місяць з 05 квітня 2016 року до 04 травня 2016 року.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02 червня 2016 року №46-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 03 червня 2016 року №913 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик», призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора, визначені ст.ст.37, 38, 47-52, 52-1, 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Костенку І.І. на два роки з 06 червня 2016 року до 05 червня 2018 року.

Позивач неодноразово звертався до ПАТ «КБ «Хрещатик» із заявами від 28 березня 2016 року, 01 квітня 2016 року, 04 квітня 2016 року про повернення вкладу. Також із заявою від 19 квітня 2016 року позивач звернувся до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «КБ «Хрещатик».

У відповідь на заяву від 19 квітня 2016 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «КБ «Хрещатик» у своєму листі №4117-10/1835 від 13 травня 2016 року повідомила позивача з посиланням на положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що Фонд не відшкодовує кошти, розміщені у банківських металах. Одночасно, позивачу було роз'яснено процедуру отримання вкладу, що не гарантується Фондом.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, стверджував, що договір банківського вкладу «Золотий стандарт» у банківських металах є одночасно договором зберігання, а тому правочин, вчинений між ним та банком, є змішаним, і на нього поширюються положення Цивільного кодексу України щодо відшкодування збитків, завданих поклажодавцю за неповернення майна, переданого на зберігання.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що позивач помилково вказує на змішану природу правочину, укладеного між ним та банком. Крім того, суд зазначив, що до даних правовідносин застосуванню підлягає спеціальна норма права, якою в даному випадку є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст.936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Договором може бути передбачено безоплатне зберігання речі (ст.946 ЦК України).

Водночас, договір зберігання не передбачає здійснення плати за зберігання майна зберігачем на користь поклажодавця, а отже, відплатний договір, який передбачає такі умови, не може вважатись договором зберігання.

Разом з тим, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ст.1058 ЦК України).

Таким чином, основною відмінністю між договором зберігання і договором банківського вкладу є те, що набувачем вигоди від зберігання майна в одному випадку є зберігач, а в іншому- вкладник.

Оскільки договором банківського вкладу «Золотий стандарт» у банківських металах передбачено нарахування процентної ставки на вклад у розмірі 3,5% річних на користь позивача і в той же час не передбачена плата за зберігання металів або умова про її безоплатність, цей договір не може вважатись договором зберігання.

Крім того, згідно ст.944 ЦК України зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

Натомість, згідно п.2.4 договору №153D-1838 банківського вкладу «Золотий стандарт» у банківських металах, банківські метали, які прийняті від вкладника, є залученими банківськими металами і банк має право використовувати їх протягом терміну дії договору на проведення статутної діяльності, передбаченою ліцензією Національного банку України.

Можливість користуватись вкладом без отримання попередньої згоди на це від позивача суперечить вимогам, встановленим до договору зберігання, і в той же час повністю відповідає природі банківського вкладу.

Колегія суддів критично ставиться до тверджень апелянта про те, що оскільки мірні зливки у банківському золоті є металом, майном, матеріальною цінністю та не є грошовими коштами, то такий договір не містить усіх ознак банківського вкладу та є договором зберігання.

Так, згідно ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» до банківських послуг належать, серед іншого, залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб.

Порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами врегульовано Положенням про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженим постановою Правління Національного банку України №516 від 03 грудня 2003 року, згідно п.1.1 якого вклад (депозит) - це грошові кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті або банківські метали, які банк прийняв від вкладника або які надійшли для вкладника на договірних засадах на визначений строк зберігання чи без зазначення такого строку (під процент або дохід в іншій формі) і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Цей же пункт передбачає, що вкладник - юридична чи фізична особа, яка здійснила розміщення готівкових (безготівкових) грошових коштів або банківських металів на рахунок у банку чи придбала ощадний (депозитний) сертифікат банку на договірних умовах.

Згідно п.1.6 Положення банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти у банківських металах, якщо вкладний (депозитний) рахунок відкритий у банківських металах, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - у національній валюті.

Таким чином, укладення договору банківського вкладу не у грошових коштах, а в банківських металах не тільки прямо не заборонено ЦК України, а навпаки передбачено в інших нормативно-правових актах, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що правочин, укладений між позивачем та ПАТ «КБ «Хрещатик», за своєю правовою природою є договором банківського вкладу.

Водночас, необґрунтованими є посилання апелянта на ст.49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яка передбачає обов'язок Фонду повернути законним власникам їх цінності, які не були вилученні останніми протягом місяця з дня отримання відповідного повідомлення, оскільки ця стаття регулює відносини, які виникають між Фондом та клієнтами, що користуються послугами відповідального зберігання.

Наведене позивачем в обґрунтування своєї апеляційної скарги посилання на п.3.1.1 договору, згідно якого банк несе повну відповідальність за збереження банківських металів, також не приймається судом до уваги, оскільки не змінює природу такого договору, а лише входить до обов'язків банку і не може вважатись безпосереднім предметом договору.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що позивач користується послугами відповідального зберігання, оскільки умови, на яких було розміщено банківські метали на депозитному рахунку в банку, не відповідають суті, змісту і правовій природі послуг з відповідального зберігання. При цьому, вірним є висновок суду першої інстанції, що ненарахування та невиплата відсотків за договором банківського вкладу має ознаки приватно-цивільного спору та не впливає на визначення виду договору.

Колегія суддів критично ставиться до посилань апелянта на роз'яснення Уповноваженої особи Фонду щодо порядку визнання вимог кредиторів, які були надані ще до початку процедури ліквідації банку, як на підставу для відшкодування збитків, оскільки тимчасова адміністрація запроваджується з метою виведення неплатоспроможного банку з ринку та наділяє Уповноважену особу спеціальними функціями для його підготовки до такого виведення. Ліквідація банку не позбавляє права власності позивача на його вклад, а лише змінює процедуру та можливі строки його повернення, з урахуванням вимог інших клієнтів банку у порядку, передбаченому Законом.

Повноваження та функції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Частиною 1 ст.3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Відповідно до ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Згідно ч.1 ст.26 вищезазначеного Закону гарантії Фонду не поширюються на відшкодування коштів за вкладами у випадках, передбачених цим Законом.

Пунктом 10 ч.4 ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що Фонд не відшкодовує кошти за вкладами у банківських металах.

У своїх поясненнях відповідач зазначив, що вимоги позивача, як кредитора банку, були акцептовані уповноваженою особою Фонду та затверджені виконавчою дирекцією Фонду у сумі 319603,67 грн., які будуть задоволені в сьому чергу.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності застосування до спірних правовідносин норм спеціального закону, яким є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відсутності протиправної бездіяльності відповідача щодо неповернення позивачу належного йому майна, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльності Фонду та стягнення збитків є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її зміни або скасування.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 29 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 20 лютого 2017 року.

Головуючий суддя В.Е.Мацедонська

Судді І.О.Лічевецький

В.П.Мельничук

Головуючий суддя Мацедонська В.Е.

Судді: Мельничук В.П.

Лічевецький І.О.