Справа № 826/22334/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2017-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

17 лютого 2017 року письмове провадження № 826/22334/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії головуючого судді Арсірія Р.О. вирішив у письмовому провадженні адміністративну справу

За позовомМоторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ)
до Територіальної державної інспекції з питань праці у м. Києві
провизнання протиправним та скасування припису від 17.07.2015 № 26-04-07/60-26

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі також позивач або МТСБУ) з позовом до Територіальної державної інспекції з питань праці у м. Києві (далі також відповідач або інспекція) про визнання протиправним та скасування припису від 17.07.2015 № 26-04-07/60-26 про усунення виявлених порушень законодавства про працю.

Обґрунтовуючи заявлений адміністративний позов позивач зазначив, що оскаржуваний припис підлягає скасуванню, оскільки він винесений з порушенням чинного законодавства, без врахування дійсних обставин.

Відповідач в жодне судове засідання не з`явився, письмових заперечень або пояснень по суті спору суду не надав, у зв`язку з чим, керуючись частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, судом встановлено наступне.

З матеріалів справи вбачається, що наказом МТСБУ від 11.03.2013 № 22/1-0 з 02.04.2013 на посаду заступника начальника департаменту інформаційного забезпечення, аналізу та методології страхування прийнято ОСОБА_1 .

Наказом військового комісару Дарницького районного військового комісаріату (по стройовій частині) від 25.04.2014 № 15, відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 № 303/2014» підполковник ОСОБА_1 був призваний та направлений до 13 БТрО м. Чернігів.

На підставі зазначеного наказу, наказом МТСБУ від 25.04.2014 № 31-о ОСОБА_1 було звільнено від виконання обов`язків на 45 діб з 25.04.2014 по 08.06.2014 на період проходження військової служби у зв`язку з частковою мобілізацією, гарантуючи збереження на зазначений час але не довше ніж на один рік, робочого місця і середньої заробітної плати відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України (в редакції статті відповідно до Закону України від 27.03.2014 № 1169-VII).

Згідно довідки військової частини-польової пошти НОМЕР_1 від 22.06.2014 № 86, ОСОБА_1 з 28.04.2015 перебував на військовій службі в військовій частині ПП НОМЕР_1 .

Враховуючи подальше перебування ОСОБА_1 на військовій службі, наказом МТСБУ від 24.06.2014 № 74-о продовжено його звільнення від виконання обов`язків у зв`язку з мобілізацією з 09.06.2014 на період проходження військової служби, гарантуючи збереження на час проходження військової служби, але не довше ніж на один рік, робочого місця і середньої заробітної плати відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України (в редакції відповідно до Закону України від 20.05.2014 № 1275-VII).

Згідно листа головного управління військової служби правопорядку Збройних Сил України від 25.06.2014 № 306/ППС/3867 наказом командира 13 БТрО від 28.04.2014 № 11 ОСОБА_1 призначений на посаду заступника командира батальйону по роботі з особовим складом та зарахований до списків особового складу 13 БТрО, де і проходить військову службу.

На звернення щодо порядку виплати середньої заробітної плати особам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, позивач отримав від департаменту фінансів Міністерства оборони України відповідь від 29.12.2014 № 248/3/9/3/304, якою повідомлено, що виходячи зі змісту частини 3 статті 119 КЗпП України працівнику, призваному на військову службу за призовом під час мобілізації, на весь час такої служби, але не більше ніж до 25 квітня 2015 року, Моторне (транспортне) страхове бюро України зобов`язане виплачувати середній заробіток згідно з вимогами статті 119 Кодексу законів про працю України. Для виплати середнього заробітку такому працівнику необхідно видати наказ про звільнення його від виконання обов`язків на період проходження військової служби у зв`язку з частковою мобілізацією із збереженням його посади і середньої заробітної плати, але не більше одного року.

У зв`язку з надходженням на адресу МТСБУ документу, який має ознаки незасвідченої фотокопії довідки про обставини травми ОСОБА_1 від 10.10.2014 № 1236, виданої ВЧ ПП НОМЕР_1 , листом від 12.12.2014 № 6/1-35/34694 позивач звертався до командира ВЧ ПП НОМЕР_1 з проханням повідомити про строки лікування ОСОБА_1 та зазначити медичну установу, де буде здійснюватися його лікування.

Також, позивач звертався до Головного військового клінічного госпіталю з листом від 20.04.2015 № 6/1-35/11509, в якому просив надати підтверджуючі документи про проходження, починаючи з 01.08.2014, лікування у Госпіталі підполковника ОСОБА_1 , який є працівником МТСБУ та був мобілізований і перебуває з 28.04.2014 на військовій службі у військовій частині ПП НОМЕР_1 .

Згідно даних Головного військово-медичного клінічного ордена Червоної зірки центру «Головний військовий клінічний госпіталь» (лист від 27.04.2015 № 4/2199) підполковник ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в госпіталі: з 07.10.2014 по 24.10.2014 (історія хвороби №23321); з 12.11.2014 по 06.12.2014 (історія хвороби №26780); з 26.12.2014 по 01.04.2015 (історія хвороби №30839).

20.04.2015 позивач повторно звертався з листом № 6/1-35/11507 до ВЧ ПП НОМЕР_1 з проханням надати засвідчену в установленому порядку копію довідки від 10.10.2014 №1236; підтвердити продовження перебування ОСОБА_1 на військовій службі як мобілізованого; надати документи про проходження ОСОБА_1 лікування, починаючи з 01.08.2014.

Також, позивач звертався до Головного управління по роботи з особовим складом Міноборони України з листом від 29.04.2015 з проханням підтвердити продовження перебування ОСОБА_1 на військовій службі як мобілізованого.

Згідно довідки Головного управління персоналу Генерального штабу Збройних Сил України від 13.05.2015 № 321/к/66 ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у розпорядженні командувача Сухопутних військ Збройних Сил України та на забезпеченні у ВЧ ПП НОМЕР_1 відповідно до наказу від 12.12.2014 № 801.

Листом від 03.06.2015 № 321/2/4765 Головне управління персоналу Генерального штабу Збройних Сил України повідомило позивача, що наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 19.04.2015 № 303, підполковник ОСОБА_1 був звільнений з військової служби.

Згідно відповіді Кадрового центру Збройних Сил України від 06.11.2015 № 3607/321/кц на судовий запит від 27.10.2015, підполковник ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , о/н НОМЕР_2 (А-019245)), призваний 28.04.2014 Дарницьким РВК міста Києва на військову службу із запасу у зв`язку з проведенням часткової мобілізації та призначений на посаду заступника командира військової частини НОМЕР_1 по роботі з особовим складом. З 12.12.2014 підполковник ОСОБА_1 був увільнений від займаної посади та зарахований у розпорядження Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (наказ Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 12.12.2014 № 801). Відповідно до наказу Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 10.10.2015 № 303 означений військовослужбовець звільнений з військової служби у запас, але за повідомленням військової частини НОМЕР_1 (станом на 06.11.2015) підполковник ОСОБА_1 вважається таким, що перебуває на лікуванні та зі списків особового складу військової частини буде виключений після повернення з лікування.

Таким чином, фактично, до виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини його неможливо вважати звільненим з військової служби.

Згідно наданої позивачем довідки від 15.07.2015 № 5-41/20068 ОСОБА_1 виплачувалась середня заробітна плата у період проходження ним військової служби з квітня 2014 року по квітень 2015 року.

Відповідачем проведена перевірка позивача з питань дотримання законодавства про працю, за результатами якої складено акт (копію акту сторонами до справи не надано) та припис від 17.07.2015 № 26-04-07/60-26.

Зі змісту спірного припису вбачається, що перевіркою встановлено порушення позивачем вимог частини 3 статті 199 КЗпП України відносно заступника начальника департаменту інформаційного забезпечення МТСБУ ОСОБА_1 мобілізованого та призваного на військову службу (безпідставно не виплачується середній заробіток з травня 2015 року) і приписано виконати зазначені вимоги у строк до 23.07.2015, про що повідомити інспектора з праці надавши підтверджуючи матеріали щодо його виконання.

Не погоджуючись зі спірним приписом, позивач звертався до відповідача зі скаргою про його скасування, за результатом розгляду якої позивачу було відмовлено у зв`язку з відсутністю законних підстав для його скасування.

Вважаючи протиправним припис від 17.07.2015 № 26-04-07/60-26 про усунення виявлених порушень законодавства про працю, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду про його скасування.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно пункту 1 Положення про Державну інспекцію України з питань праці, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 № 386/2011 (далі також - Положення), Держпраці України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує, окрім іншого, реалізацію державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.

Одним із основних завдань Держпраці України є реалізація державної політики з питань державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства про працю (пункт 3 Положення).

Держпраці України відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, здійснює державний нагляд та контроль за додержанням підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування (далі - роботодавці) законодавства про працю з питань трудових відносин, робочого часу та часу відпочинку, нормування праці, оплати праці, надання гарантій і компенсацій, пільг для працівників, які поєднують роботу з навчанням, дотримання трудової дисципліни, умов праці жінок, молоді, інвалідів, надання пільг і компенсацій за важкі та шкідливі умови праці, забезпечення спеціальним одягом і спеціальним взуттям, засобами індивідуального захисту, мийними та знешкоджувальними засобами, молоком і лікувально-профілактичним харчуванням; проведення обов`язкових медичних оглядів працівників певних категорій; дотримання режимів праці та інших норм законодавства (підпункт 1 пункту 4 Положення).

Держпраці України для виконання покладених на неї завдань має право, крім іншого, видавати в установленому порядку роботодавцям, суб`єктам господарювання, які надають послуги з посередництва у працевлаштуванні в Україні, здійснюють наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця, а також фондам загальнообов`язкового державного страхування, обов`язкові до виконання приписи щодо усунення порушень законодавства про працю, законодавства про зайнятість населення, законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування щодо призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб (підпункт 7 пункту 6 Положення).

Держпраці України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (пункту 6 Положення).

Процедуру проведення Державною інспекцією України з питань праці та її територіальними органами перевірок додержання законодавства з питань праці у межах повноважень, визначених Конвенціями Міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованою Законом України від 08 вересня 2004 року № 1985-IV, та № 129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, ратифікованою Законом України від 08 вересня 2004 року № 1986-IV, Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», постановою Кабінету Міністрів України від 17 листопада 2010 року № 1059 «Про затвердження критеріїв, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності суб`єктами господарювання у частині додержання вимог законодавства про працю та визначається періодичність здійснення планових заходів державного нагляду (контролю)», Положенням про Державну інспекцію України з питань праці, затвердженим Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 386 встановлює Порядок проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, затверджений Наказом Міністерства соціальної політики України від 02.07.2012 № 390 (далі також - Порядок).

Інспектор може проводити планові та позапланові перевірки, які можуть здійснюватися за місцем провадження господарської діяльності суб`єкта господарювання або його відокремлених підрозділів або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (пункт 3 Порядку).

Позапланові перевірки за зверненнями фізичних та юридичних осіб про порушення суб`єктами господарювання вимог законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування здійснюються за наявності згоди Держпраці України на їх проведення. Інспекторам забороняється виступати посередниками, арбітрами чи експертами під час розгляду трудових спорів.

За результатами перевірки складається акт перевірки. У разі виявлення порушень законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування вносяться приписи про усунення виявлених порушень, вживаються заходи щодо притягнення до відповідальності винних осіб згідно із вимогами чинного законодавства (пункт 7 Порядку).

Таким чином, відповідач наділений відповідними повноваженнями щодо проведення перевірок за дотриманням законодавства про працю та видання обов`язкових до виконання приписів щодо усунення порушень законодавства про працю.

Судом встановлено, що на момент призову ОСОБА_1 на військову службу та видання позивачем наказів про звільнення ОСОБА_1 від виконання обов`язків у зв`язку з мобілізацією від 25.04.2014 № 31-о та про продовження звільнення ОСОБА_1 від виконання обов`язків у зв`язку з мобілізацією від 24.06.2014 № 74-о, діяла редакція частини 3 статті 119 КЗпП України у наступному вигляді: за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

В той же час, стаття 119 КЗпП у редакції Законів України від 15.01.2015 № 116-VIII та від 18.03.2015 № 259-VIII, яка була чинна на момент закінчення строку дії наказу МТСБУ від 24.06.2014 № 74-о про продовження звільнення ОСОБА_1 від виконання обов`язків у зв`язку з мобілізацією закріпила наступне.

За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (частина 3).

За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, більше ніж на один рік (частина 4).

Гарантії, визначені у частинах третій та четвертій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими (частина 5).

На момент проведення відповідачем перевірки позивача, частина 3 статті 119 КЗпП України діяла у редакції Закону України від 14.05.2015 № 433-VIII та визначала, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Виходячи з положень частини 1 статі 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно рішення Конституційного суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Позивачем не надано суду доказів звільнення ОСОБА_1 після закінчення строку дії наказу МТСБУ від 24.06.2014 № 74-о, як і під час проведення відповідачем перевірки, тобто є підстави вважати, що за ним зберігалось місце роботи, проте середній заробіток не виплачувався з незрозумілих суду причин, зважаючи на те, що такі виплати проводяться за рахунок коштів Державного бюджету України, тобто не завдаючи позивачу додаткових витрат. А також, не було вирішено питання продовження ОСОБА_1 звільнення від виконання обов`язків у зв`язку з мобілізацією враховуючи зміни у редакції статті 119 КЗпП України.

Доводи позивача про припинення виплат ОСОБА_1 середнього заробітку з травня 2015 року у зв`язку з відсутністю документів, які б підтвердили наявність визначених статтею 119 КЗпП України підстав для збереження за ОСОБА_1 середнього заробітку більше ніж на один рік, у тому числі, у зв`язку з відсутністю інформації щодо продовження ОСОБА_1 військової служби за контрактом, що дає гарантії щодо збереження місця роботи, посади і компенсації середнього заробітку за ним більше ніж на один рік, судом до уваги не приймаються, оскільки позивач був освідомлений, що ОСОБА_1 не виключений зі списків особового складу військової частини (фактично, не можна вважати звільненим з військової служби).

Оцінюючи спірне рішення (припис) відповідача, суд виходить з критеріїв оцінки рішення суб`єкта владних повноважень, встановлених частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, до яких, зокрема, відносяться прийняття рішень на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Враховуючи встановлене судом вище, вбачається висновок, що спірний припис від 17.07.2015 № 26-04-07/60-26 виданий відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений Законом і Конституцією України, отже є правомірним і скасуванню не підлягає.

Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У свою чергу, відповідачем виконаний обов`язок щодо доказування правомірності виданого ним спірного припису з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючий до уваги викладене у сукупності та керуючись статтями 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій