Справа № 806/2436/16
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2017-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 року м.Житомир справа № 806/2436/16

категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гуріна Д.М., суддів Нагірняка М.Ф., Романченка Є.Ю.,

секретар судового засідання Коваль О.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника Державної судової адміністрації України Петренко С.В.,

решта осіб, які беруть участь у справі у судове засідання не з'явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Житомирської області, Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України, Міністерства фінансів України, про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення заборгованості з суддівської винагороди та середньомісячного заробітку за час затримки остаточного розрахунку

встановив:

17 листопада 2016 року до Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Апеляційного суду Житомирської області, Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України, Міністерства фінансів України про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення заборгованості з суддівської винагороди та середньомісячного заробітку за час затримки остаточного розрахунку.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказав, що у період з 2 січня 2003 року до 21 вересня 2016 року працював на посаді судді Апеляційного суду Житомирської області. Постановою Верховної Ради України від 8 вересня 2016 року №1515-VIII "Про звільнення суддів" позивача звільнено із займаної посади у зв'язку з поданням заяви про відставку. Наказом Апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2016 року №192-к позивача відраховано зі штату Апеляційного суду Житомирської області. У день звільнення з позивачем не у повній мірі був проведений розрахунок, так, позивачу було виплачено заробітну плату за період з 1 до 21 вересня 2016 року та компенсацію за 25 календарних днів невикористаної відпустки, однак невиплаченою залишилась заборгованість із суддівської винагороди за період з серпня 2014 року до березня 2015 року у розмірі 42958 грн 28 коп. Просить визнати неправомірними дії Апеляційного суду Житомирської області, Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України та Міністерства фінансів України щодо неприйняття заходів з фінансування та виплати ОСОБА_1 щомісячної суддівської винагороди в повному обсязі у період з 3 серпня 2014 року до 31 березня 2015 року. Зобов'язати Міністерство фінансів України через Державну Казначейську службу України профінансувати Державну судову адміністрацію України для виплати ОСОБА_1 Апеляційним судом Житомирської області заборгованості з суддівської винагороди у сумі 42958 грн 28 коп. Стягнути з Апеляційного суду Житомирської області на користь ОСОБА_1 заборгованість з суддівської винагороди за період з 3 серпня 2014 року до 31 березня 2015 року у розмірі 42958 грн 28 коп. Стягнути з Апеляційного суду Житомирської області на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час затримки остаточного розрахунку з 22 вересня 2016 року по день ухвалення судом рішення у даній справі.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві. В обґрунтування позовних вимог пояснив, що заборгованість виникла у зв'язку із невиконанням відповідачами вимог статті 129 Закону України «Про судоустрій та статус суддів»; частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, статті 129 та частини 1 статті 130 Конституції України та рішень Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 та від 3 червня 2013 року №3-рп-2013. Так, відповідно до положень частини 1 статті 129 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатись іншими нормативно-правовими актами. Однак всупереч наведеному положенню Закону та рішенню Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 (Конституція України не надає закону про Державний бюджет України на відповідний рік вищої юридичної сили стосовно інших законів). Відповідачі обмежили його право на отримання суддівської винагороди у повному розмірі протягом серпня-грудня 2014 року, керуючись положенням Закону України №1622-VII від 31 липня 2014 року «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», яким було незаконно обмежено місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати. Загальновідомим є той факт, що Закон України про державний бюджет України на відповідний рік діє протягом календарного року на який його прийнято. Проте, відповідачі без законних підстав обмежували право позивача на отримання суддівської винагороди у повному розмірі, визначеному статтею 129 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ще протягом січня-березня 2015 року.

Представник відповідача - Апеляційного суду Житомирської області у судове засідання не з'явився. 11 січня 2017 року надіслав клопотання про розгляд справи без його участі (а.с.49). Крім того, 14 грудня 2016 року до суду надійшли заперечення на позовну заяву (а.с.24-25), у яких відповідач проти заявлених вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні. В обґрунтування заперечень зазначив, що посилання позивача на те, що йому не донарахована суддівська винагорода за період з серпня 2014 року до березня 2015 року є безпідставними, оскільки нарахування та виплата суддівської винагороди суддям апеляційних судів, у зазначений період, проводились відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» та відповідно до листа-роз'яснення Державної судової адміністрації України від 13 серпня 2014 року №12-4002/14 (щодо обмеження нарахування та виплати суддівської винагороди у 2014 році відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік».

Представник відповідача - Державної судової адміністрації України у судовому засіданні проти заявлених вимог заперечувала та просила відмовити у їх задоволенні з підстав, що викладені у запереченнях на адміністративний позов (а.с.26-31). В обґрунтування заперечень пояснила, що обмеження соціально-економічних прав працівників державних органів та працівників інших бюджетних установ, що мали місце у 2014 та 2015 роках згідно Законів України №1622-VII від 31 липня 2014 року «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік"», №76-VІІІ від 28 грудня 2014 року «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», у тому числі щодо обмеження виплати суддівської винагороди, правомірність якого оспорює позивач, було зумовлене необхідністю захисту національної безпеки та територіальної цілісності держави, а отже, відповідає цінностям правової держави, що охороняється Конституцією та Законами України.

Представник відповідача - Державної казначейської служби України у судове засідання не з'явився, про причини неявки у судове засідання не повідомив, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином (а.с.53).

Представник відповідача - Міністерства фінансів України у судове засідання не з'явився. 22 грудня 2016 року надіслав на адресу суду заперечення на позовну заяву (а.с.34-37), у яких проти заявлених вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні з підстав, що викладені у запереченнях на адміністративний позов, у пункті 2 прохальної частини заперечень просив справу розглядати без його участі (а.с.37). В обґрунтування заперечень зазначив, що аналіз норм Бюджетного кодексу України, зокрема статей 7, 23, 35, 51 свідчить, що Міністерство фінансів України, як учасник бюджетного процесу не несе відповідальності за нарахування та виплату суддівської винагороди. Враховуючи зазначене представник відповідача вважає, що вимоги позивача стосовно фінансування Державної судової адміністрації України шляхом списання коштів через Державну казначейську службу України недоплаченої суддівської винагороди є безпідставними, оскільки Міністерство фінансів України у правовідносинах з позивачем не перебуває та зобов'язань щодо такого нарахування та виплати перед ним не має. Головні розпорядники бюджетних коштів у межах доведених обсягів асигнувань самостійно визначають пріоритетні напрями використання бюджетних коштів та розподіляють їх за бюджетними програмами між регіонами, розпорядниками нижчого рівня та одержувачами бюджетних коштів. Державна казначейська служба України та її територіальні органи здійснюють розрахунково-касове обслуговування розпорядників бюджетних коштів та проводить платежі лише за дорученням відповідного розпорядника коштів.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, з'ясувавши обставини у справі та перевіривши їх доказами, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 2 січня 2003 року до 21 вересня 2016 року працював на посаді судді Апеляційного суду Житомирської області.

Постановою Верховної Ради України від 8 вересня 2016 року №1515-VIII «Про звільнення суддів» ОСОБА_1 звільнено із займаної посади у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови Апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2016 року №192-к ОСОБА_1 відраховано зі штату Апеляційного суду Житомирської області (а.с.9).

Апеляційним судом Житомирської області було проведено розрахунок з ОСОБА_1 у день звільнення.

Позивач, вважаючи, що з ним проведений розрахунок не у повному обсязі, звернувся із заявою до Апеляційного суду Житомирської області з проханням нарахувати та виплатити йому не донараховані при звільненні грошові кошти за період з серпня 2014 року до березня 2015 року.

18 жовтня 2016 року на адресу позивача від Апеляційного суду Житомирської області направлена відповідь №3-668/1169/16, якою у задоволенні заяви позивача було відмовлено та роз'яснено, що у зв'язку з прийняттям Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік"", що набрав чинності 03 серпня 2014 року, абзацу 5 пункту 6-4 Прикінцевих положень зазначеного Закону та листа ДСА України від 13 серпня 2014 року №12-4002/14 було встановлено обмеження максимального місячного розміру суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати до кінця 2014 року. З 1 січня 2015 року вступив в дію Закон України від 28 грудня 2014року №76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України", який обмежував розмір суддівської винагороди. Обмеження діяло до 31 березня 2015 року, а з 1 квітня 2015 року суддівська винагорода нараховується та виплачується відповідно до статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року №192-УІІІ). Лист ДСА України від 26 березня 2015 року №11- 5615/15 Щодо суддівської винагороди (а.с.15).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходив із наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями пункту 14 статті 92 Конституції України визначено, що судоустрій, судочинство і статус суддів визначаються виключно законами України.

Відповідно до чинної у 2014 році частини 1 статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Однак, 31 липня 2014 року прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (далі - Закон України №1622-VII).

У пояснювальній записці до проекту Закону України №1622-VII було зазначено, що задля зміцнення боєздатності країни, забезпечення відновлення зруйнованої інфраструктури Донецької і Луганської областей та відповідно до проекту Меморандуму про економічну та фінансову політику між Україною та Міжнародним валютним фондом, де як попередній захід для отримання наступного траншу від МВФ є ухвалення нових змін до бюджету, Міністерство фінансів України розробило і подає на розгляд Кабінету Міністрів України проект Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік". Економіка України у поточному році знаходиться у надзвичайно складному становищі. Анексія АР Криму, військовий конфлікт у провідних промислових регіонах країни, розбалансування фінансової системи, торгівельні обмеження з боку РФ створюють надзвичайно негативний фон для розвитку. У проекті було заплановано скорочення на 400,1 млн. грн видатків на забезпечення діяльності інших центральних органів виконавчої влади та державних органів, включаючи, зокрема, органи судової влади та прокуратури (близько 7 відсотків п'ятимісячного обсягу поточних видатків на утримання органів, крім видатків на опалення приміщень), що потребуватиме зменшення необов'язкових виплат працівникам.

З метою вирішення ряду найнагальніших проблемних питань, зокрема пов'язаних з боєздатністю держави, Кабінет Міністрів подав на розгляд Верховної Ради проект Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік"".

Отже, з метою стабілізації економічної ситуації в державі та економного і раціонального використання державних коштів 31 липня 2014 року Верховною Радою України прийнятий Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (далі - Закон України №1622-VII).

Законом №1622-VII Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» доповнено пунктом 6-4, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати.

Законом України від 28 грудня 2014 року №76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" (далі - Закон України №76-VIII) внесені зміни до Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", а саме: у статті 129 у частині першій слова "та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами" виключено.

У пояснювальній записці до проетку Закону України №76-VIII зазначено, що його прийняття обумовлено необхідністю реалізації заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів та приведення до фінансових можливостей дії положень окремих Законів України.

З 1 січня 2015 року частина 1 статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" діяла у наступній редакції: суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України".

Отже, Законом України №76-VIII з 1 січня 2015 року були зняті обмеження, встановлені частиною 1 статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", щодо неможливості визначення іншими нормативно-правовими актами суддівської винагороди, з метою реалізації заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів та приведення до фінансових можливостей дії положень ряду нормативних актів України, у тому числі положень статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів".

Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" встановлено, що ряд нормативних актів України, у тому числі положення частини третьої статті 69, статті 129, частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

З 1 квітня 2015 року Закон України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" почав діяти у новій редакції, викладеній відповідно до Закону України від 12 лютого 2015 року №192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд".

Виплата суддівської винагороди з 1 квітня 2015 року здійснювалася відповідно до статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів".

Аналізуючи наведені правові норми суд погоджується з доводами Державної судової адміністрації України, що зміни у законодавстві України, що були спрямовані на врегулювання виплати суддівської винагороди у період з 3 серпня 2014 року до 31 березня 2015 року, зумовлені економічним становищем держави та спрямовані на досягнення фінансової стабілізації та відновлення боєздатності держави під час проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Судом враховані положення інших міжнародних документів, яким оскаржувані дії відповідачів відповідають у повній мірі, зокрема рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яким було визнано неприйнятними заяви литовських суддів, пов'язані зі скороченням їм заробітної плати. Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі «Савіцкас та інші проти Литви» зазначив: «Вислів «коли економічна і фінансова ситуація в державі значно погіршується», що міститься в пункті 3 статті 11 Закону про суди, повинен бути витлумачений так, що у зв'язку з фундаментальними змінами економічної та фінансової ситуації в державі через особливі обставини (економічна криза, стихійні лиха тощо) в державі виникає надзвичайно складна економічна і фінансова ситуація. У такому разі з об'єктивних причин може бути нестача ресурсів для здійснення функцій держави та задоволення суспільних потреб, у тому числі гарантування матеріально-фінансових потреб судів. За таких обставин законодавець може змінити правове регулювання, що встановлює рівень заробітної плати для різних осіб, і ввести правове регулювання по заробітній платі, яка є менш сприятливою, якщо це необхідно для забезпечення життєво важливих інтересів суспільства і держави, а також захисту інших конституційних цінностей. Проте навіть у такому разі законодавець повинен підтримувати баланс між правами і законними інтересами тих осіб, до яких застосовуються менш сприятливі законодавчі акти, й інтересами суспільства та держави, тобто влада повинна звернути увагу на вимоги принципу пропорційності. Крім того, ЄСПЛ підкреслив, що у разі дуже серйозної економічної та фінансової ситуації бюджетне фінансування всіх державних установ слід переглянути і зменшити. Якщо в разі дуже серйозної економічної ситуації правові акти зазначатимуть, що фінансування судів і заробітної плати не може бути зменшено тільки щодо суддів, це означатиме, що суди необґрунтовано відрізнятимуться від інших державних установ і судді необґрунтовано виділятимуться серед інших осіб, які здійснюють функції в державних установах.

Подібні позиції ЄСПЛ висловив й у рішеннях від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12 жовтня 2004 року у справі «Кйяртан Асмундсон проти Ісландії», які зводилися до того, що реалізація соціальних та економічних прав здебільшого залежить від ситуації, особливо фінансової, яка склалася у державі.

Крім того, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через можливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлено необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною 1 статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Враховуючи обмеження соціально-економічних прав інших осіб, зокрема, працівників державних органів та інших бюджетних установ, що мали місце у 2014, 2015 роках згідно Законів України №1622-VІІ від 31 липня 2014 року, №76-VІІІ від 28 грудня 2014 року, суд дійшов висновку, що обмеження виплати суддівської винагороди, правомірність якого оспорює позивач, зумовлене необхідністю захисту національної економіки, безпеки та територіальної цілісності держави, а отже, відповідає наведеним критеріям пропорційності, є співрозмірним із цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України.

Тому, посилання позивача на те, що йому неправомірно недонарахована суддівська винагорода за період з 3 серпня 2014 року до 31 березня 2015 року не приймаються судом, як і решта доводів позивача, у тому числі з посиланням на частину 2 статті 6, частину 2 статті 19, статтю 129 та частину 1 статті 130 Конституції України та рішень Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 та від 3 червня 2013 року №3-рп-2013.

Окремо слід зазначити, що позиція суду узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України та позицією Верховного суду України у справі №826/2133/15.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, оскільки відповідачами доведено правомірність своїх дій.

Керуючись статтями 71, 86, 94, 128, 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили у порядку встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції за правилами встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Д.М. Гурін

Судді М.Ф. Нагірняк

Є.Ю. Романченко

Повний текст постанови виготовлено: 20 лютого 2017 р.