Справа № 216/2437/16-а
Суддя: Кузнецов Р. О.
Дата ухвалення: 2017-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер (справа №) 216/2437/16-а
Номер провадження у суді 2-а/216/5/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2017 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Кузнецова Р.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Павленко О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Криворізького центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просила суд визнати неправомірними дії щодо відмови їй у призначенні пенсії за віком після досягнення 50 років та зобовязати Криворізьке центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області призначити їй пенсію з 25.12.2015 моменту досягнення нею 50-річного віку.

Свій позов позивач обгрунтовує тим, що вона відповідно до ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, як мати дитини-інваліда віком до 16 років має право на призначення дострокової пенсії за віком після досягнення 50 років та при стажі роботи не менше 15 років. Починаючи з 27.06.1984 вона працювала на різних місцях роботи та її загальний трудовий стаж складає 19 років 9 місяців. 04.02.2016 вона звернулась до відповідача з заявою про призначення їй пенсії після досягнення 50 років, однак відповіддю від 16.02.2016 у призначенні пенсії їй було відмовлено. Відповідач мотивував це тим, що її сина було визнано «дитиною-інвалідом віком до 16 років» у 8 років. На запит відповідача до Комунальної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 6» була надана відповідь, що згідно Переліку медичних показань її син не міг бути визнаний дитиною-інвалідом до 6-річного віку, й тому, на думку відповідача, право на призначення їй пенсії в 50 років відсутнє. Вона вважає, що відповідачем було порушено її Конституційне право на пенсію за віком після досягнення 50 років, оскільки національними законодавчими актами, що регулюють питання встановлення інвалідності, визначені поняття дитина-інвалід та інвалід з дитинства. ЇЇ син у восьмирічному віці набув саме статусу інваліда з дитинства. При цьому, Положення про медико-соціальну експертизу не встановлює звязок причин інвалідності з терміном, коли такі причини були встановлені відповідним закладом.

Позивач в судове засідання не з'явилася, але надала суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу за її відсутності, в порядку письмового провадження, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явилась, але надала суду письмове заперечення, в якому просить у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі та зазначила про те, що відповідно до пункту 3 розділу XVПрикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" право на пенсію мають матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку за умови досягнення 50-річного віку та за наявності не менше 15 років страхового стажу. Одночасно, відповідно до пункту 2.18 Постанови правління Пенсійного фронду України від 25.11.2005 № 22-1 "Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров'я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про призначення допомоги. У разі, якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення 6-тирічного віку надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення 6-тирічного віку. Згідно медичного висновку від 25.03.2000 №3, первинно ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, було визнано дитиною-інвалідом у восьмирічному віці. 17.12.2015 Управлінням було отримано відповідь, що згідно Переліку медичних показань ОСОБА_2 не міг бути визнаний дитиною-інвалідом до шестирічного віку. Таким чином, ОСОБА_1 не надано доказів, що дане захворювання настигло до досягнення її сином 6-річного віку, тому для призначення їй дострокової пенсії за нормами, що визначені Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" відсутні правові підстави, у звязку із чим представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову та розглянути справу за його відсутності в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.4 ст.122 КАС України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та обєктивного дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення адміністративного позову, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому згідно роз'ясненню, викладеному в п. 4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 №7, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства, що регулює спірні правовідносини, подібні правовідносини (аналогія закону), або за відсутності такого закону - на підставі конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), принципів верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду справи (у судовому засіданні, у порядку скороченого чи письмового провадження) з урахуванням вимог статті 70 КАС України щодо належності та допустимості доказів або обставин, які не підлягають доказуванню, та висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними.

Нормативно-правовими актами, що визначають умови і порядок пенсійного забезпечення громадян України є Закон України «Про пенсійне забезпечення», Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а також прийняті у виконання цих законів підзаконні нормативно-правові акти.

Судом встановлено, що 04 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулась до УПФ України в Центрально-Міському районі Дніпропетровської області з письмовою заявою щодо призначення їй дострокової пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства, на підставі ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та п. 3 розділу XV Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (а.с.59).

Рішенням комісії з припинення управління Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області № С12-16 від 16.02.2016 року (а.с. 56-57), в задоволенні заяви ОСОБА_1 про призначення дострокової пенсії за віком було відмовлено з тих підстав, що її син визнаний інвалідом у восьмирічному віці.

При цьому, комісія послалась на п. 2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії № 22-1, затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р., яким визначено, що у разі, якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років.

Відповідно до вимог ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» жінки, які народили п'ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (пункти "є" і "ж" статті 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (стаття 94).

Відповідна норма Закону втратила чинність з прийняттям Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», тому відповідно до ч. 3 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» тимчасово, до прийняття відповідного Закону жінки, які народили п'ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком після досягнення 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, ця редакція Закону чинна на момент звернення позивача до суду.

Відповідно до п.п. 5 п. 2.1. Постанови правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції чинній на момент звернення позивача з заявою про призначення пенсії) до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: документи, які засвідчують особливий статус особи: документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом (при призначенні пенсії згідно з абзацом четвертим пункту 3 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону).

Відповідно до п.2.18. Постанови правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров'я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності).

Таким чином, в наведених нормах закону не передбачена вимога про те, що сама інвалідність дитини інваліда з дитинства повинна настати саме до 6 років та не передбачена така вимога для призначення пенсії, як обов'язковість визнання дитини інвалідом до 6-ти річного віку. В законі визначена лише вимога про виховання дитини до шести років.

Отже, вказана комісією з припинення управління Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області підстава для відмови у призначенні пенсії відповідно до п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не ґрунтується на приписах чинного законодавства та така вимога відповідача щодо необхідності підтвердження факту визнання ОСОБА_2 інвалідом з дитинства до шестирічного віку є протиправною.

До того ж, у п.п. 5 п. 2.1. Постанови N 22-1, у якості документів, які необхідно додати до заяви про призначення пенсії визначено лише документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом. Всі вказані документи наявні у позивача та надавалися відповідачу, що не заперечується відповідачем. Докази наявності медичних показань для визнання дитини інвалідом з дитинства (а не дитиною-інвалідом) до досягнення шестирічного віку вказаним пунктом не вимагаються.

Пунктом 2.18. Постанови N 22-1, якою обґрунтовує свою позицію відповідач, визначено про необхідність надати висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності) у разі якщо дитина визнана інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку. В даному випадку ОСОБА_2 визнаний інвалідом з дитинства у віці восьми років, що визнається відповідачем, про що є відповідний висновок.

Вимога щодо підтвердження наявності медичних показань для визнання її інвалідом з дитинства до досягнення шестирічного віку не ставиться. Підтвердження наявності медичних показань для визнання дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, у разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку, стосується саме категорії дітей-інвалідів, а не інвалідів з дитинства, якою є ОСОБА_2.

Тобто твердження відповідача спростовуються самим же Порядком, на який посилається відповідач у запереченнях.

Відповідно до записів в трудовій книжці БТ-І № 8096432 (а.с. 8-10), ОСОБА_1 має 19 років 9 місяців загального страхового стажу роботи, згідно паспорту серії АК 858429 (а.с. 5) досягла повних 50 років, та відповідно до свідоцтва про народження серії VІ-КИ № 360120 (а.с. 13) являється матір'ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який у восьмирічному віці, на підставі медичного висновку дитячої лікарні №3 від 25 січня 2000 року (а.с. 62), був визнаний інвалідом з дитинства з діагнозом вроджена коагулопатія Хвороба Віллебранда.

Крім того, з відповіді на запит № 333 від 17.01.2017 (а.с. 74), наданої Державною установою «Інститут гематології та трансфузіології НАМН України» особисто ОСОБА_2 вбачається, що достовірно встановити наявність у дитини хвороби Віллебранда можливо, починаючи з першого року життя. Діагноз «Хвороба Віллебранда, легка форма» був встановлений ОСОБА_2 у січні 2000 року, коли йому було вісім років. Хвороба має вроджений характер. Цей діагноз був би встановлений і у разі направлення до інституту у віці до шести років, починаючи з віку в один рік. Показники лабораторного обстеження не викликають сумніву щодо наявності у хворого ОСОБА_2 вродженої форми хвороби Віллебранда.

Таким чином, ОСОБА_2 визнано інвалідом з дитинства не після 18-ти років, крім того, згідно довідки Комунального підприємства «Житлово-комунальна контора № 20» від 21.01.2000 за №1040 (а.с.64), вбачається, що син позивачки ОСОБА_2 проживав разом з батьками за адресою: АДРЕСА_1, тобто вимога про виховання дитини до шести років також була виконана.

Згідно наявних в матеріалах справи доказів, підтверджуються ті обставини, що ОСОБА_1 є матір'ю інваліда з дитинства, виховала його до цього віку, досягла 50 років та має не менше 15 років страхового стажу.

Для призначення пенсії згідно п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» позивачкою було надано відповідачу усі передбачені нормами діючого законодавства документи.

При цьому частинами 1, 2 ст. 71 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, якою встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України основним завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

У зв'язку з цим судам необхідно враховувати, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень належить перевіряти, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, із якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на зазначену норму під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам (п. 2 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» від 6 березня 2008 року N2).

За приписами п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: визнання протиправними рішень суб'єкта владних повноважень та зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Враховуючи викладене, позивачем доведено безпідставність відмови їй у призначенні дострокової пенсії за віком на пільгових умовах як матері інваліда з дитинства відповідно до п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Проте, суд, на підставі вищевикладеного, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, оскільки судом не може бути зобовязано відповідача призначити пенсію з 25 грудня 2015 року з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст.45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Враховуючи те, що позивачу 25 грудня 2015 року виповнилось пятдесят років, 04 лютого 2016 року вона звернулася до управління Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із заявою про призначення пенсії (а.с. 59), тобто не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку на пільгових умовах як матері інваліда з дитинства відповідно до п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», тому суд приходить до висновку про необхідність зобов'язання відповідача призначити пенсію позивачу з наступного дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, а саме з 26 грудня 2015 року.

Також, оскільки позивач не наполягала на стягненні понесених нею судових витрат на її користь, суд ці витрати не стягує.

На підставі вищевикладеного, керуючись законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», законом України «Про пенсійне забезпечення», ст. ст. 2, 6, 7, 9, 17, 18, 41, 71, 72, 99, 122, 158 - 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Криворізького центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Криворізького центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області у призначенні ОСОБА_1 дострокової пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства.

Зобов'язати Криворізьке центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області призначити ОСОБА_1 дострокову пенсію за віком, як матері інваліда з дитинства відповідно до абзацу 4 пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» згідно її звернення за пенсією, з дотриманням ст.. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 26 грудня 2015 року.

В іншій частині в позові відмовити.

Постанову може бути оскаржено сторонами в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя: Р.О. Кузнецов