Справа № 310/7064/16-а(2-а/310/660/16)
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2017-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2017 року справа № 310/7064/16-а(2-а/310/660/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Чередниченка В.Є.

суддів: Іванова С.М. Головко О.В.

розглянувши у письмовому провадженні в м. Дніпро адміністративну справу за апеляційною скаргою Бердянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на постанову Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 грудня 2016 року у справі №310/7064/16-а(2-а/310/660/16) за позовом ОСОБА_1 до Бердянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 10 жовтня 2016 року звернувся до суду з позовом до Бердянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, згідно з яким, просить суд:

- визнати неправомірним рішення відповідача про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років та протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за вислугу років, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону від 12.07.2001 року №2663-ІІІ);

- зобовязати відповідача зарахувати до стажу роботи позивача, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону від 12.07.2001 року №2663-ІІІ) увесь період проходження військової служби в прикордонних військах України з 21 грудня 1992 року по 02 листопада 1994 року, включно, проходження служби на начальницьких посадах в органах внутрішніх справ УМВС України в Запорізькій області з 15 грудня 1994 року по 17 лютого 2006 року, включно, службу в органах прокуратури Запорізької області з 21 лютого 2006 року по 15 вересня 2016 року, включно, загальною тривалістю 23 роки 7 місяців 09 днів;

- зобовязати відповідача провести обчислення, призначити та виплачувати позивачу пенсію за вислугу років з 15.09.2016 року відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону від 12.07.2001 року №2663-ІІІ) у розмірі 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи без обмеження граничного розміру та з наступним проведенням перерахунку пенсії позивача у звязку з підвищенням заробітної плати працівникам органів прокуратури, виходячи із місячного заробітку за відповідною посадою, з якої призначено пенсію;

- зобовязати відповідача відповідно до ч.7 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону від 12.07.2001 року №2663-ІІІ) до призначеної пенсії встановити надбавки на утримання непрацездатних членів сімї, а саме: малолітньої дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірах передбачених чинним законодавством.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на неправомірні дії відповідача, які полягають у відмові призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону від 12.07.2001 року №2663-ІІІ) починаючи з 15 вересня 2016 року.

Постановою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Суд, визнав неправомірним рішення відповідача від 28. 09.2016 року про відмову позивачу у призначенні пенсії за вислугу років та протиправними дії Бердянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ.

Зобовязав відповідача зарахувати до стажу роботи позивача, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ увесь період проходження військової служби у прикордонних військах України з 21.12.1992 року по 02.11.1994 року включно; проходження служби на начальницьких посадах в органах внутрішніх справ УМВС України в Запорізькій області з 15.12.1994 року по 17.02.2006 року включно; службу в органах прокуратури Запорізької області з 21.02.2006 року по 15.09.2016 року, включно, загальною тривалістю 23 роки 7 місяців 09 днів.

Зобовязав відповідача провести обчислення, призначити та виплачувати позивачу пенсію за вислугу років з 15.09.2016 року відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ у розмірі 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарних місяця без обмеження граничного розміру. Зобовязав відповідача встановити надбавки на утримання непрацездатних членів сімї, а саме - неповнолітньої дитини. У задоволенні позову в іншій частині відмовив.

Постанова суду мотивована тим, що внесенням змін до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року Законом України від 08.07.2011 року «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» звузили соціальні гарантії позивача, а саме: гарантоване Конституцією право на пенсійне забезпечення при наявності 20 років вислуги; зменшено відсотки розміру пенсії від розміру заробітної плати та порядок її розрахунку.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції відповідач оскаржив її до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Просить скасувати постанову та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону від 12.07.2001 року №2663-ІІІ). Крім того, відповідач вказує на те, що вимога позивача про зарахування певного стажу роботу не може бути самостійною позовною вимогою, оскільки йому відмовлено не у зарахуванні стажу, а у призначенні пенсії на тих підставах, які він вказав.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що позивач 15 вересня 2016 року звернувся до Бердянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років на підставі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону від 12.07.2001 року №2663-ІІІ), зокрема 90% від суми місячної чинної заробітної плати (а.с.9-10).

Листом від 28.09.2016 року № 141/13-4 відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії з тих підстав, що згідно з п.5 Прикінцевих положень «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII з 1 червня 2015р. скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії /щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до деяких законів України, в тому числі «Про державну службу» та «Про прокуратуру» (а.с.11).

Правомірність дій відповідача щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону від 12.07.2001 року №2663-ІІІ) та інших виплат у звязку з її призначенням на підставі заяви від 15 вересня 2016 року є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженої постанови, виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.1 та 2 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001 року) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

На підставі підпункту 1 пункту 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 року, який набрав чинності з 15 липня 2015 року, визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ.

Отже на час, звернення позивача до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років діяв Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 року.

Діюче законодавство України не містить положень, які б дозволяли застосовувати нормативно-правові акти, які втратили чинність. Положення Закону № 1697-VII не визнані неконституційними.

Слід зазначити й те, що Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1697-VII від 14.10.2014 не містять положення стосовно збереження за прокурорами, які були призначені на відповідну прокурорську посаду до набрання чинності цим Законом, права на отримання пенсії за вислугу років відповідно до законодавства, що діяло до дня набрання чинності Законом № 1697-VII від 14.10.2014 року.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що положення статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, які визначали умови та порядок призначення пенсії працівникам прокуратури, втратили чинність з дня набрання чинності Законом № 1697-VII, а саме, з 15 липня 2015 року.

Таким чином, станом на 15.09.2016 року, тобто на момент звернення позивача до органів Пенсійного фонду за призначенням пенсії за нормами Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, зазначений закон втратив чинність.

При цьому редакція статті ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001 року), яку позивач просить застосувати для призначення йому пенсії, проіснувала до 01.10.2011 року.

Проте до цієї дати (в період дії ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону від 12.07.2001 року №2663-ІІІ)) позивач право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку не набув, оскільки на той час не мав передбаченого цим законом 20 річного стажу роботи.

З огляду на це, доводи позивача щодо застосування до спірних відносин положень ст.ст. 22, 58 Конституції України в частині не допущення звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, відсутності у законів зворотної дії у часі є безпідставними, оскільки право на призначення пенсії слід визначати за такими правилами, які були закріплені в законодавстві та були чинні на час виникнення у особи права на призначення пенсії.

Відповідно до приписів частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України та практику Суду як джерело права.

В самій Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Кодексом адміністративного судочинства України також встановлено пріоритет міжнародного договору над національним законодавством: якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, зокрема, в справі Кечко проти України, рішення від 8 листопада 2005 року Заява № 63134/00, § 23 Суд зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство.

У справі Ейрі проти Ірландії, рішення від 09.10.1979 № 1, Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено Європейським судом з прав людини у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» рішення від 12.10.2004, скарга № 60669/00.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про наявність у позивача права на призначення пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону від 12.07.2001 року №2663-ІІІ).

Слід зазначити й про відсутність підстав для задоволення позову в частині зарахування до стажу роботи позивача періодів проходження військової служби в прикордонних військах України, проходження служби на начальницьких посадах в органах внутрішніх справ УМВС України в Запорізькій області та періоду служби в органах прокуратури Запорізької області, оскільки розрахунок стажу проводиться відповідачем при вирішенні питання про призначення пенсії. Позивач не звертався до відповідача із окремою заявою про розрахунок його стажу та як наслідок відповідач не розглядав питання щодо розрахунку позивачу його трудового стажу.

Щодо інших позовних вимоги у справі, слід зазначити, що вони є похідними від вимоги про призначення пенсії у задоволені якої слід відмовити, а отже і вони задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Керуючись: пунктом 3 частини 1 статті 198, статтями 202, 207 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Бердянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області задовольнити.

Постанову Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 грудня 2016 року у справі №310/7064/16-а(2-а/310/660/16) скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.Є. Чередниченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: О.В. Головко