Справа № 556/150/17
Суддя: Котик Л.О.
Дата ухвалення: 2017-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛОДИМИРЕЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 556/150/17
Номер рядка звіту 18
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" лютого 2017 р. Володимирецький районний суд Рівненської області

в складі головуючого судді Котик Л.О.,

при секретарі Соловей Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Володимирець справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Володимирецького ВП Варашського ВП ГУНП України в Рівненській області про оскарження дій та бездіяльності, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Володимирецького ВП Варашського ВП ГУНП України в Рівненській області про оскарження дій та бездіяльності, мотивуючи слідуючим.

23.12.2016 року працівниками Володимирецького відділення поліції було зупинено автомобіль марки «JEEP-CHEROKEE» державний номер НОМЕР_1, яким користується згідно довіреності позивач і яким на той момент керував ОСОБА_2. В той же день, відповідачем транспортний засіб було вилучено для з»ясування питань по суті. На даний час обставини не з»ясовано, вимоги повернути автомобіль не виконано. Вважає, що транспортний засіб був вилучений незаконно і без будь-яких правових підстав перебуває на сьогоднішній день на території Володимирецького відділення поліції, в зв»язку з чим підлягає поверненню.

ОСОБА_1 в судове засідання надав заяву про розгляд справив в його відсутності, позовні вимоги підтримує.

Належним чином повідомлений відповідач у судове засідання не з»явився, що не перешкоджає розгляду справи на підставі наявних в ній доказів відповідно до ч.4 ст.128 КАСУ.

Судовий розгляд справи проводити у відсутності сторін, без фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ч. 4 ст. 122, ч. 1 ст. 41 КАС України.

Дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, у відповідності до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вказана норма поширюється також і на діяльність працівників Національної поліції України, які у відповідності до ст.ст.6, 7 Закону України «Про Національну поліцію» в своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації. Обмеження прав і свобод людини допускається виключно на підставах та в порядку, визначених Конституцією і законами України, за нагальної необхідності і в обсязі, необхідному для виконання завдань поліції. Здійснення заходів, що обмежують права та свободи людини, має бути негайно припинене, якщо мета застосування таких заходів досягнута або немає необхідності подальшого їх застосування.

Таким чином, будь-які дії працівників структурних підрозділів Національної поліції, в т.ч. дії, пов'язані із затриманням та вилученням майна громадян, повинні вчинятись у відповідності до підстав та порядку, визначених Конституцію та законами України.

В той же час, при вилученні майна позивача ОСОБА_1 такі вимоги не дотримані.

Так, як вбачається зі ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної,

творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Аналогічна гарантія непорушності права власності міститься також і в ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Аналіз норм вказаного законодавства засвідчує, що право власності є непорушним і втручання держави у володіння, користування та розпорядження власника своїм майном допускається виключно у випадках та з метою, що передбачені законом, при цьому таке втручання за своїм змістом та тривалістю має бути пропорційним меті, для досягнення якої здійснюється таке втручання. Подібна позиція відображена в рішеннях ЄСПЛ.

У практиці Європейського Суду з прав людини, зокрема в справах «Стретч проти Сполученого Королівства» (24.06.2003 року), «Спорронг і Леннрот проти Швеції» (23.09.1982 року), «Гоші проти Хорватії» (13.12.2007 року), визначено критерії оцінки сумісності втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст..1 Першого протоколу, а саме:

-чи вважається втручання законним;

-чи має воно суспільний, публічний інтерес;

-чи вважається такий захід пропорційним до визначення цілей.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності розглядається як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги між інтересами держави, пов»язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Поняття «справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення між поставленою метою та засобами, які при цьому використовуються. Необхідного балансу не було дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому в питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, ЄСПЛ визнає за державою достатньо широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.

За змістом чинного законодавства України вилучення майна фізичних осіб за відсутності судового рішення, може здійснюватись як засіб забезпечення кримінального провадження (арешт або тимчасове вилучення майна за правилами гл. 15-17 КПК України), а також в межах притягнення особи до адміністративної відповідальності в порядку і строки, визначені ст.ст.256, 260, 264, 267 КУпАП, ст.490-494, 511 МК України.

В той же час, жоден із вказаних порядків не був дотриманий посадовими особами відповідача при вилучені майна ОСОБА_1, а саме при вилучені автомобіля марки «JEEP-CHEROKEE», державний номер НОМЕР_1, яким останній користувався згідно довіреності, виданої 20.02.2016 року громадянкою Польщі.

Так, всупереч вимогам ст.ст.256,258 КУпАП відносно позивача, а також ОСОБА_2, не складено жодного протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення громадського порядку або Правил Дорожнього руху, також не складався і протокол про вилучення транспортного засобу в порядку ст. 265 КУпАП.

Вилучення автомобіля не може бути засобом забезпечення кримінального провадження, оскільки будь-які відомості за цим фактом не вносились до ЄРДР, при вилученні транспортного засобу не складався протокол огляду місця події.

Посилання відповідача у своїй відповіді від 01.02.2017 року №571/216/08-2017 на те, що ОСОБА_1 (так і водій -ОСОБА_2.) допустили порушення митних правил, не заслуговує на увагу, оскільки вилучення майна в такому випадку здійснюється уповноваженою посадовою особою органу доходів та зборів, про що також невідкладно складається протокол у відповідності до вимог ст.494, 511 МК України. При цьому, вилучення майна може бути оскаржене у

встановленому законом порядку. Що стосується подальшої можливої конфіскації майна, яке було предметом порушення митних правил, то така конфіскація може здійснюватись виключно уповноваженими на це органами та на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. В той же час, такого рішення суду відповідач не надав, і про його наявність суд не повідомив.

При цьому суд зазначає, що у відповідності до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч вказаному обов»язку відповідачем не спростовано вище зазначені обставини, не надано доказів, які б свідчили про законність дій працівників національної поліції у даному випадку.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вилучення майна позивача ОСОБА_1 проведено без дотримання встановлених чинним законодавством норм і правил, у зв'язку з чим утримання майна є незаконним, що порушує права позивача. Наведене є підставою для задоволення позову.

Керуючись ст.ст.8,9,11,17-19,159,160-162 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати дії працівників Володимирецького відділення поліції Варашського відділу поліції ГУ Національної поліції України в Рівненській області по вилученню 23.12.2016 року у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобіля марки «JEEP-CHEROKEE», державний номер НОМЕР_1, незаконними.

Визнати дії Володимирецького відділення поліції Варашського відділу поліції ГУ Національної поліції України в Рівненській області щодо утримання вилученого автомобіля марки «JEEP-CHEROKEE», державний номер НОМЕР_1, незаконними та зобов»язати Володимирецьке віділення поліції повернути ОСОБА_1, 1962 року народження, жителю с. Біле Володимирецького району Рівненської області, автомобіль марки «JEEP-CHEROKEE», державний номер НОМЕР_1.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя: Котик Л.О.