Справа № 824/36/17-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2017-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 р. м. Чернівці Справа № 824/36/17-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лелюка О.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Кіщук О.І.,

представника позивача ОСОБА_1 та представника відповідача Балук О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до прокуратури Чернівецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до прокуратури Чернівецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язати вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність прокуратури Чернівецької області при розгляді його заяви від 01 липня 2016 року;

- зобов'язати прокуратуру Чернівецької області ухвалити постанову, якою визначити розмір завданої йому матеріальної шкоди за надану правову допомогу на захист його інтересів у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудового розслідування 15 лютого 2013 року за №0000006.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначає, що у зв'язку із прийняттям Вижницьким районним судом Чернівецької області щодо нього виправдувального вироку, який залишений без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області, він звертався до прокуратури Чернівецької області із заявою про визначення посадової особи, яка ухвалить постанову про відшкодування на його користь за рахунок державного бюджету України 14500,00 грн сплачених ним адвокату за надану правову допомогу. Однак йому було відмовлено.

Посилаючись на статтю 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивач вказує, що прокуратурою Чернівецької області не виконано вимоги даної норми, а саме: не винесено зазначену постанову.

Крім того, вказував, що надані прокуратурою Чернівецької області в листі від 29 липня 2016 року №15-1714-13 рекомендації щодо звернення з вимогою про компенсацію понесених ним витрат за надану правову допомогу безпосередньо до суду, який розглядав справу, свідчать про бездіяльність відповідача, якою його позбавлено права на судовий захист гарантій, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та Цивільним кодексом України.

Від відповідача до суду надійшли заперечення проти позову у письмовій формі, в яких він просить суд в задоволенні позову відмовити повністю. При цьому вказував, що у зв'язку із законодавчими змінами, реалізація прокурором своїх повноважень можлива у порядку, встановленому діючим Законом України «Про прокуратуру» та Кримінальним процесуальним кодексом України, якими не передбачена можливість витребування інформації від відповідних органів, що не пов'язано з реалізацією представницьких повноважень прокуратури або виконання процесуальних повноважень у кримінальному провадженні, та не передбачена можливість винесення прокурором таких документів прокурорського реагування, як постанов поза межами досудового розслідування.

Вказував, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000006 закінчене при направленні його до суду, тому підстав для прийняття прокурором процесуальних рішень у ньому, зокрема винесення постанов, за межами досудового розслідування та судового провадження, не передбачено діючим кримінально-процесуальним законодавством України.

На цій підставі позивачу рекомендовано відповідно до статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» звернутися безпосередньо суду, який розглядав справу з вимогою про винесення постанови (ухвали) про визначення розміру завданої шкоди та компенсацію понесених витрат у зв'язку із наданням юридичної допомоги в порядку зазначеного Законом.

Вважає, що під час розгляду заяви ОСОБА_3 прокуратура Чернівецької області діла в межах наданих повноважень та чинного законодавства, а тому позовні вимоги є безпідставними.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові. Додатково вказав про безпідставність тверджень відповідача, наведених у запереченні проти позову, та надав пояснення щодо спірних правовідносин. Просив суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення заявлених позовних вимог заперечував, вказуючи про правомірність оскаржуваної відмови у задоволенні заяви позивача.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що вироком Вижницького районного суду від 03 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 27 січня 2015 року, ОСОБА_3 виправдано за частиною третьою статті 365 Кримінального кодексу України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02 червня 2015 року касаційну скаргу на зазначені вище судові рішення повернуто прокуророві Порушнику Р.І.

Заявою від 30 червня 2016 року, яка надійшла до прокуратури 01 липня 2016 року, ОСОБА_3 звернувся до прокурора Чернівецької області Якимчука М.К. та просив із числа прокурорів очолюваної регіональної прокуратури визначити конкретного працівника для розгляду поданої ним заяви та ухвалити постанову про стягнення з Державного бюджету України 14500,00 грн сплачених ним адвокату за надану правову допомогу.

Листом від 29 липня 2016 року №15-1714-13 прокуратура Чернівецької області повідомила позивача, що орган, який здійснював досудове розслідування у кримінальному провадженні, за результатами якого до Вижницького районного суду скеровано відносно нього обвинувальний акт, а саме Чернівецьку міжрайонну прокуратуру з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері, відповідно до наказу Генерального прокурора України №161ш від 05 грудня 2014 року ліквідовано.

Зазначала, що відповідно до статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» вимога про компенсацію понесених витрат у зв'язку із наданням юридичної допомоги представляється до суду, який розглядав справу у першій інстанції. Тому рекомендувала ОСОБА_3 звернутись із аналогічною заявою до суду, який розглядав справу.

За таких обставин ОСОБА_3 звернувся до суду із цим адміністративним позовом.

До встановлених обставин суд застосовує наступні положення законодавства та робить відповідні висновки.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не погоджується з відповіддю прокуратури Чернівецької області, наданою листом від 29 липня 2016 року №15-1714-13, на його заяву з проханням ухвалити постанову про стягнення з Державного бюджету України 14500,00 грн сплачених ним адвокату за надану правову допомогу в кримінальній справі. При цьому вказує про невиконання відповідачем як органом наділеним владними повноваженнями вимог статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Так, порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду визначає Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року №266/94-ВР (далі - Закон України №266/94-ВР в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин між сторонами даної справи).

Згідно статті 1 Закону України №266/94-ВР відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України №266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Пунктом 4 статті 3 Закону України №266/94-ВР визначено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги.

В частині першій статті 4 Закону України №266/94-ВР зазначено, що відшкодування шкоди у випадку, передбаченому пунктом 4 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідно до статті 12 Закону України №266/94-ВР розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

З указаних норм вбачається, що у разі незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, особа має право на відшкодуванню шкоди. Таке право виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду й у такому випадку відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги. Відшкодування шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

При цьому аналіз статті 12 Закону України №266/94-ВР дає підстави для беззаперечного висновку про те, що до числа органів, які визначають розмір відшкодовуваної шкоди, належить і суд, однак лише у разі, якщо він розглядав справу. Про визначення розміру такої шкоди суд виносить ухвалу. У випадку ж незгоди із ухвалою суду про відшкодування шкоди особа має право оскаржити її до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Крім цього, варто зазначити, що відповідно до пункту 11 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 р. N 6/5/3/41, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 6 березня 1996 р. за N 106/1131 (чинного на час виникнення спірних правовідносин), для визначення розміру шкоди, переліченої в пп. 1, 3, 4 ст. 3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися: 1) при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і Служби безпеки України - відповідно до цих органів; 2) при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції; 3) при скасуванні постанови районного (міського) суду (судді) про накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт і закритті справи - в районний (міський) суд (до судді), який розглядав справу про адміністративне правопорушення.

Згідно пункту 12 вказаного Положення у місячний термін з дня звернення громадянина один з органів, перелічених в п. 11 Положення, залежно від того, хто з них здійснював слідчі дії або розглядав справу, витребовує від відповідних державних і громадських організацій всі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною 1 ст. 12 Закону постанову (ухвалу).

Оскільки в даному випадку відносно ОСОБА_3 судом було прийнято виправдувальний вирок, що набрав законної сили, то саме суд, який такий вирок постановив, тобто Вижницький районний суд Чернівецької області, в силу наведених приписів законодавства і повинен за заявою позивача визначити розмір відшкодовуваної шкоди, зокрема суми, сплаченої у зв'язку з поданням юридичної допомоги, про що винести ухвалу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач обґрунтовано та правомірно відмовив позивачу у задоволенні його заяви щодо ухвалення постанови про стягнення з Державного бюджету України 14500,00 грн сплачених адвокату за надану правову допомогу в кримінальній справі, роз'яснивши при цьому право ОСОБА_3 на звернення до Вижницького районного суду Чернівецької області із аналогічною заявою.

Відтак, заявлені позовні вимоги є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

До того ж, позивач, на переконання суду, безпідставно просить визнати протиправною бездіяльність прокуратури Чернівецької області при розгляді його заяви від 01 липня 2016 року, оскільки відповідачем фактично бездіяльності не допущено. Прокуратурою Чернівецької області було розглянуто заяву позивача та надано, як уже зазначалось, обґрунтовану відповідь листом від 29 липня 2016 року №15-1714-13.

Крім цього, відмовляючи у задоволенні позову, суд з огляду на наведені вище положення частини другої статті 19 Конституції України та пункту 1 частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, також виходить з того, що Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин між сторонами даної справи) та діючий КПК України не наділяє повноваженнями орган прокуратури вирішувати питання та, відповідно, приймати постанови про стягнення з Державного бюджету України на користь особи, відносно якої прийнято виправдувальний вирок, коштів, сплачених такою особою адвокату за надану правову допомогу в кримінальній справі.

Не задовольнивши вимоги позивача, викладені у заяві від 30 червня 2016 року, яка надійшла до прокуратури 01 липня 2016 року, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Частиною першою та другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході судового розгляду справи відповідач як суб'єкт владних повноважень, бездіяльність якого оскаржуєься позивачем, та який заперечував проти адміністративного позову, довів правомірність своїх дій.

Натомість доводи позивача є необґрунтованими, ґрунтуються на помилковому тлумаченні положень статті 12 Закону України №266/94-ВР, а тому не свідчать про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

При цьому суд звертає увагу на те, що у позовній заяві позивач вказує про безпідставне неврахування відповідачем обов'язкових в силу приписів частини першої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 24 лютого 2016 року у справі №6-2089цс15.

Так, у названому судовому рішенні суд касаційної інстанції зазначив, на що і звертає увагу позивач: «чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду».

Поряд з цим, в судовому рішенні Верховного Суду України також зазначено: «…У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 просить відшкодувати шкоду (частину заробітку), завдану незаконним відстороненням від роботи (посади).

Суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, встановивши, що встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду віднесено до компетенції цих органів, а не суду, дійшов обґрунтованого висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, тому на підставі пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України закрив провадження у справі.».

Таким чином, висновок Верховного Суду України, наведений у постанові від 24 лютого 2016 року, стосується конкретної справи, яку переглядав суд касаційної інстанції, та полягає фактично у тому, що таку справу не належить розглядати в порядку цивільного судочинства. Тобто суд не вирішив спір по суті у відносинах, що регулюються Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

До того ж, у даному випадку відносно ОСОБА_3 було прийнято виправдувальний вирок Вижницьким районним судом Чернівецької області, а тому саме такий суд відповідно до наведених вище норм законодавства повинен визначити розмір відшкодовуваної шкоди. Натомість у справі, яку розглядав Верховний Суд України, стосовно позивача прийнято постанову про закриття кримінального провадження органом прокуратури. Тобто, відносини у справі, яку розглядав Верховний Суд України, та відносини у даній справі не є аналогічними.

Відтак, посилання позивача в обґрунтування позову на постанову Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі №6-2089цс15 є помилковим та таким, що не свідчить про наявність підстав для визнання протиправною оскаржувану бездіяльність відповідача.

Також, вирішуючи даний спір, судом вставлено, що листом від 14 січня 2016 року №65/2016 Вижницьким районним судом Чернівецької області, за підписом голови суду Круглюка В.Г., надано відповідь на звернення ОСОБА_3 «Про роз'яснення прав на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями прокуратури» від 11 січня 2016 року, якою повідомлено, що 03 жовтня 2014 року Вижницьким районним судом Чернівецької області ухвалено виправдувальний вирок, у зв'язку із чим, у відповідності до статті 1176 Цивільного кодексу України, ОСОБА_3 має право звернутися до суду з позовом про відшкодування завданої моральної шкоди за період з дня пред'явлення підозри включно по день вступу у законну силу виправдувального вироку.

Зазначено, що вимога про компенсацію понесених позивачем витрат у зв'язку із наданням юридичної допомоги пред'являється до суду, який розглядав справу по першій інстанції, протягом шести місяців після направлення даного повідомлення.

Вказано, що компенсація моральної шкоди за час обрання запобіжного заходу, не пов'язаного із взяттям і триманням від вартою, у відповідності до пункту 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачена.

Таким чином, позивачу було фактично роз'яснено його право на звернення саме до суду першої інстанції з вимогою про компенсацію понесених витрат у зв'язку із наданням юридичної допомоги у кримінальній справі, про що вказував і відповідач у листі від 29 липня 2016 року №15-1714-13.

В ході судового розгляду цієї справи судом встановлено, що позивач звернувся до Вижницького районного суду Чернівецької області з позовною заявою до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування.

Однак ухвалою судді Вижницького районного суду Чернівецької області від 08 лютого 2017 року у відкриті провадження за вказаним позовом ОСОБА_3 відмовлено.

Враховуючи наведене вище, суд звертає увагу позивача на наявність у нього права оскарження зазначеного рішення Вижницького районного суду Чернівецької області в апеляційному порядку.

Вирішуючи даний адміністративний спір у межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про їх безпідставність та необґрунтованість.

Оскільки позов не підлягає задоволенню, то, відповідно, не підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат.

З огляду на викладене та керуючись статтями 2, 11, 69, 70, 71, 86, 160 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.П. Лелюк

Постанова у повному обсязі складена 17 лютого 2017 року.