Справа № 348/2269/16-а
Суддя: Мужик І.І.
Дата ухвалення: 2017-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 348/2269/16-а

16 лютого 2017 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого-судді: Мужика І.І.

секретаря: Дмитрук С.І.

з участю представника позивача:ОСОБА_1

представника відповідача: Жукової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Надвірна справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Надвірнянського об"єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,-

Встановив:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Надвірнянського об"єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії.

В судовому засіданні представник позивача по справі ОСОБА_3 - ОСОБА_1 позов підтримав з мотивів викладених в позовній заяві, яку просить задоволити та визнати дії Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області неправомірними та зобов»язати вчинити певні дії щодо перерахунку розміру пенсії.

Представник відповідача - Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області Жукова О.О. позов не визнала і просить в його задоволенні відмовити, оскільки він безпідставний.

Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.71 КАС України і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення позовних вимог та з'ясувавши фактичні обставини справи,перевіривши матеріали справи приходить до висновку про часткове задоволення позову виходячи з наступних підстав:

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відсутність хоча б однієї з наведених вище ознак, є підставою для задоволення адміністративного позову.

Статтею 6 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до ч.ч.1 і 2 ст.55 Конституції України, ст.ст.2, 6 КАС України.

Зі змісту ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них та їхніх сімей.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 1 статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.

Частина 1 статті 71 КАС України закріплює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень і про скасування рішення, зобов'язання відповідача вчинити певні дії, іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Оскільки відповідач по справі в силу норм ст.3 КАС України є суб'єктом владних повноважень, то застосуванню при розв'язанні спору підлягають норми ч.2 ст.71 КАС України, де зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ч.1 ст.4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в рішенні від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було реальним.

Зі змісту регулювання, яке міститься у КАС України, також убачається, що і право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується.

В судовому засіданні встановлено, що позивач по справі ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є пенсіонером і перебуває на обліку у Надвірнянському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, де отримує пенсію за віком із 06.08.2012 року згідно із Законом України «Про державну службу» у розмірі 80 відсотків від розміру заробітної плати.

Позивач по справі ОСОБА_3 04.11.1997 року на підставі наказу №484-к була прийнята на роботу в Івано-Франківський обласний центр зайнятості та призначена на посаду спеціаліста першої категорії відділу прийому, зайнятості населення та спеціальних гарантій Надвірнянського районного центру зайнятості та їй присвоєно 15 ранг, а згодом 14 ранг державного службовця.

03.05.2001 року позивача по справі ОСОБА_3 на підставі наказу №236-к призначено на посаду спеціаліста першої категорії відділу працевлаштування та спеціальних гарантій Надвірнянського районного центру зайнятості та присвоєно 13 ранг державного службовця. На даній посаді вона пропрацювала до 31 липня 2002 року і на підставі наказу №463-к звільнена з роботи за угодою сторін.

10.01.2007 року на підставі наказу №10-к позивач по справі ОСОБА_3 була прийнята на роботу в Івано-Франківський обласний центр зайнятості та призначена на посаду спеціаліста відділу взаємодії з роботодавцями Надвірнянського районного центру зайнятості.

07.02.2007 року на підставі наказу №86-к позивача по справі ОСОБА_3 призначено на посаду провідний спеціаліст відділу надання соціальних послуг з працевлаштування Надвірнянського районного центру зайнятості.

19.12.2011 року позивача по справі ОСОБА_3 на підставі наказу №1003-к призначено на посаду провідний спеціаліст відділу організації працевлаштування населення Надвірнянського районного центру зайнятості. На даній посаді вона пропрацювала до 18 липня 2012 року і на підставі наказу №464-к звільнена з роботи за власним бажання у зв'язку із виходом на пенсію.

У листопада місяці 2016 року позивач по справі ОСОБА_3 звернулася із заявою до Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про перерахунок пенсії, як непрацюючому державному службовцю та надала довідку про складові заробітної плати №1541-04/12-16 від 21.11.2016 року (ас.12).

Однак, листом Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області за №341/Б-15 від 28.11.2016 року позивачу по справі ОСОБА_3 відмовлено у такому перерахунку, мотивуючи тим, що відповідно до постанови КМ України від 31.05.2000 року № 865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» із змінами відповідно до Закону України «Про державну службу» для обчислення пенсії включаються: посадавий оклад, надбавка за ранг кваліфікаційні класи, класний чин або спеціальні звання, вислугу років. Відповідно до вищевказаного, матеріальна допомога та індексація для обчислення пенсії не враховуються. З 01.05.2016 року набрала чинності постанова КМ України від 14.09.2016 року №622 «Про деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб», якою затверджено, що постанова КМ України від 31.05.2000 року № 865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» втратила чинність. Отже, перерахунок на основі довідки від 21.11.2016 року №1541-04/12-16 проводити немає підстав (ас.13).

Відповідно до ч.2 ст. 37 Закону України "Про державну службу" в редакції, яка діяла на момент призначення пенсії позивачу, передбачено, що на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності загального трудового стажу для чоловіків - не менше 25 років, для жінок - не менше - 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов"язкове державне пенсійне страхування, без обмеження граничного розміру пенсії, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі. За кожний повний рік роботи понад 10 років на державній службі пенсія збільшується на один відсоток заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про державну службу" від 16.01.2003 року № 432-ІV доповнено Закон України "Про державну службу" ст. 37-1 такого змісту: у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, а також у зв"язку із набуттям особою права на пенсійне забезпечення державного службовця за цим Законом відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій.

Перерахунок пенсії здійснюється, виходячи із сум заробітної плати, на які нараховується збір на обов"язкове державне пенсійне страхування працюючого державного службовця відповідної посади та рангу на момент виникнення права на перерахунок пенсії.

В силу вимог п.2 розділу ІІ "Прикінцевих положень" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про державну службу" від 16.01.2003 року № 432-ІV передбачено, що порядок перерахунку пенсій, передбачений цим Законом, поширюється на пенсіонерів, яким пенсія державних службовців призначена з дня набрання чинності Законом України "Про державну службу" № 3723-12.

Базовим законом, який визначає основні засади пенсійного забезпечення непрацездатних громадян України, є Закон України «Про пенсійне забезпечення» № 1788- Xll від 05.11.1991 р., статтею 66 якого встановлено, що до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподаткованого доходу (прибутку), сукупного оподаткованого доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку(виплат,доходу).

Відповідно із статтею 2 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» №400/97 об'єктом оподаткування є для платників збору, визначеного пунктами 1 та 2 статті 1 цього Закону, - фактичні витрати на оплату праці працівників, які включають витрати на виплату основної і додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, у тому числі в натуральній формі, які визначаються згідно з нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону України «Про оплату праці».

Статтею 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-Xll від 16.12.1993 року визначено, що пенсія державним службовцям призначається від сум їх заробітної плати, на які нараховується страхові внески на загальобов'язкове державне пенсійне страхування.

Пунктом 11 «Порядку та умови визначення заробітної плати для обчислення пенсії державного службовця» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 червня 2013 р. № 426, передбачено, що у всіх випадках заробітна плата для обчислення пенсії державного службовця враховується в межах установленої законом на день призначення (перерахунку) пенсії максимальної величини бази нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Статтею 33 Закону України «Про державну службу» № 3723- Xll від 16.12.1993 року, передбачено, що державним службовцям крім заробітної плати, яка складається з посадових окладів, премій, доплати за ранг, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок, може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, а статтею 35 цього Закону передбачено, що державним службовцям одночасно з наданням щорічної відпустки виплачується матеріальна допомога на оздоровлення. Таким чином, Закон України «Про державну службу» передбачає, що до заробітку (доходу) державного службовця, крім заробітної плати в розумінні статті 33 Закону України «Про державну службу», входять матеріальні допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оздоровлення на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування згідно із статтею 2 Закону України «Про збір на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 400/97 від 26.06.1997 року.

Відповідно із пунктом 2.3.3 пункту 2.3 «Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої Наказом Державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року та зареєстрованої Міністерством юстиції України 27.01.2004 року №114/8713, передбачено, що до складу інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать матеріальна допомога, що має систематичний характер, надана всім або більшості працівників ( на оздоровлення, у зв'язку з екологічними станом ). У відповідності зі сттями 33 і 35 Закону України «Про державну службу» №3723-Xll від 16.12.1993 року позивачу по справі ОСОБА_3, як і іншим працівникам держаним службовцям органів місцевого самоврядування Надвірнянського району, систематично надавалась відповідно матеріальна допомога на соціально-побутові потреби і матеріальна допомога на оздоровлення.

Відповідно до ч. 6 ст. 95 КЗпП заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про оплату праці» у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078. Відповідно до ст. ст. 1,2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру.

Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 «Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713.

Таким чином, індексація це складова частина заробітної плати і є додатковою заробітною платою.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної, додаткової та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. До складу заробітної плати відносяться також інші виплати. При цьому слід враховувати, що надбавки, запроваджені нормативно-правовими актами, матеріальна допомога належать до додаткових видів грошового забезпечення й приймаються в розрахунок при нарахуванні пенсії лише особам, які отримували такі надбавки під час перебування на державній службі та були звільнені зі служби після їх запровадження.

Вищенаведені нормативні акти засвідчують, що основним критерієм при визначенні видів оплати праці, які включаються до заробітку для обчислення пенсії є нарахування на такі виплати страхового збору на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування. За змістом наведених норм отримувані застрахованою особою суми виплат, з яких були фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, враховуються в заробіток (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії. Таким чином, матеріальна допомога на оздоровлення, премії до державних, професійних свят, матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань, компенсація за невикористані відпустки, грошові винагороди та індексація входять до системи оплати праці державного службовця, з них відповідно до Закону України «Про збір на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» справлялися страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяли на день одержання зазначених видів заробітку, і які згідно статті 66 Закону України «Про пенсійне забезпечення» повинні бути включені до заробітку для обчислення пенсії.

Аналогічна правова позиція викладена в листі ВССУ від 07 травня 2013 року №708/0/4-13 та в постановах Верховного Суду України від 14.05.2013 року в справі № 21-125а13 від 28.05.2013 року у справі №21-97а13, які з врахуванням вимог ст.244-2 КАС України є обов'язковими для врахування судами при розгляді справ у подібних правовідносинах.

Згідно з частиною 1 ст.1 Закону України від 24.03.1995 року №108/95 «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати.

Загальні засади діяльності, статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті, а також особливості правовідносин щодо призначення та перерахунку пенсій державним службовцям, встановлені Законом України «Про державну службу».

Статтею 64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом»якшують або скасовують відповідальність особи, що зазначено у рішенні Конституційного Суду України №1-7/99 за Конституційним зверненням НБУ щодо офіційного тлумачення положень ч.1 ст.58 Конституції України.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню частково.

На підставі ст.ст. 18, 124 Конституції України, Закону України «Про державну службу», Закону України «Про пенсійне забезпечення», Закону України «Про оплату праці» та керуючись ст. ст. 163,167,186,254 КАС України, суд,-

Постановив:

Позов ОСОБА_3 - задоволити частково.

Визнати неправомірними дії Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області щодо відмови у врахуванні ОСОБА_3 до розрахунку пенсії інших виплат (матеріальної допомоги, індексації заробітної плати) з яких утримували і перераховували внески в Пенсійний фонд України.

Зобов'язати Надвірнянське об'єднане управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області здійснити з 23.05.2016 року перерахунок пенсії ОСОБА_3 відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» та ст. 40 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» з включенням до розрахунку пенсії інших виплат (матеріальної допомоги, індексації заробітної плати) в розмірі 80 відсотків, передбачених довідкою Надвірнянського районного центру зайнятості № 1541-04/12-16 від 21.11.2016 року, виплатити ОСОБА_3 недоплачені суми пенсії та виплачувати пенсію в подальшому згідно проведеного перерахунку до виникнення обставин, з якими закон пов'язує виникненя, зміну чи припинення спірних правовідносин.

Апеляційна скарга на постанову може бути подана до Львівського апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному ст. 186 КАС України.

Суддя Мужик І.І.

Повний текст постанови виготовлено 21.02.2017 року.