Справа № 569/16889/16-а
Суддя: Першко О.О.
Дата ухвалення: 2017-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2017 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Першко О.О.

при секретарі Корнійчук В.М.,

з участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівному справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними та зобов'язання здійснити виплату пенсії з 27 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

19 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду з позовом до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати їй пенсії з 27 червня 2016 року, зобов'язати відповідача здійснити виплату їй пенсії з 27 червня 2016 року.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що вона працює в Управлінні праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому на посаді, яка передбачена Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування». З 27 червня 2016 року вона перебуває на обліку у відповідача і їй, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», була призначена пенсія за віком. На підставі ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», де зазначено, що у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року, посадовим особам місцевого самоврядування у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються, тому їй пенсію з дня призначення не виплачують. Оскільки в ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначено , що тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених Законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне грошове утримання не виплачуються, а на її посаду Закон України «Про державну службу» - не розповсюджується, вважає невиплату пенсії - порушенням її конституційних прав. Також вказала, що пенсію їй було призначено згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а зупинили виплату згідно Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», що є грубим порушенням.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, з підстав зазначених в позовній заяві, просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином. 12 січня 2017 року подав суду письмові заперечення, згідно яких просив в задоволенні позову відмовити, як необґрунтованого та безпідставного.

Суд, розглянувши подані позивачем документи і матеріали, подані відповідачем заперечення на позов, з'ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що позивач працює в Управлінні праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради і є посадовою особою органів місцевого самоврядування. Отже, позивач проходить службу в органах місцевого самоврядування.

З 27 червня 2016 року вона перебуває на обліку у відповідача.

Позивачу була призначена пенсії за віком відповідно до ст.21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Позивач станом на 27 червня 2016року та по теперішній час є посадовою особою органів місцевого самоврядування, посада та робота якої відноситься до посадових осіб відповідно до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

З 27 червня 2016 року відповідачем припинено виплату позивачу пенсії за віком.

На письмове звернення позивача від 23.11.2016 року, відповідач листом від 07.12.2016 року № 1006/10, повідомив позивача про те, що згідно ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року, посадовим особам місцевого самоврядування, у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються.

В письмових запереченнях відповідач зазначив, що згідно пункту 22 Закону України від 24.12.2015 року №911-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» було внесено зміни та подовжено дію статті 47 Закону України №1058, яким передбачено, що тимчасово у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів 1 та 2 груп, інвалідів війни 3 групи та учасників бойових дій, осіб на яких поширюється дія пункту 11 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», які працюють на посадах та на умовах, передбачених Законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій та статус суддів», призначені пенсії та щомісячне грошове утримання не виплачуються.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування» законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції Україи, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Згідно п.17 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911-VІІІ (далі - Закону № 911-VІІІ), який набрав чинності з 01.01.2016 року, у ч.7 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», цифри і слова «1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року» замінено цифрами і словами «1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року». Відповідно до внесених змін, ч.7 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» викладено в наступній редакції: «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються».

При цьому вказана вище норма Закону № 911- VІІІ містить перелік винятків, за якими виплата пенсії не призупиняється, а саме: інвалідність I та II груп, вказана особа є інвалідом війни III групи, ветераном військової служби та учасником бойових дій, особою, на яку поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». До жодної із вказаної категорії осіб позивач по справі не віднесена.

Крім того, Прикінцеві положення Закону № 911-VІІІ не містять посилань на підстави та обставини, які можуть впливати на відновлення виплати пенсії до 31.12.2016 року, натомість визначають коло осіб, до призначених пенсій яких, не застосовуються обмеження щодо виплати пенсії, довічного грошового утримання, передбачені цим Законом протягом особливого періоду. Позивач по справі до таких осіб не належить.

З огляду на викладене, законодавець на період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року тимчасово обмежив виплату будь-якого виду пенсії, призначеного відповідно до законодавства України, саме у період служби в органах місцевого самоврядування на посадах, визначених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність, громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Згідно ст.2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

В такому ж значенні термін «посадова особа органу місцевого самоврядування» викладено в ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

У відповідності до ст.3 Закону «Про службу в органах місцевого самоврядування» посадами в органах місцевого самоврядування є, крім іншого, виборні посади, на які особи обираються територіальною громадою.

Судом встановлено, що позивач є посадовою особою місцевого самоврядування, що нею і не заперечується, у зв'язку з чим до спірних правовідносин слід застосовувати норми спеціального законодавства, які регламентують порядок проходження служби в органах місцевого самоврядування. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що саме Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування» є спеціальним актом, що підлягає застосуванню до позивача в силу його статусу (посади в органі місцевого самоврядування).

Згідно п.2 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» дія Закону України "Про державну службу" поширювалась на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", цьому Закону та іншим законам України, що регулюють діяльність місцевого самоврядування.

01.05.2016 року набрав законної сили новий Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VІІІ, у відповідності до Прикінцевих положень якого визнано такими, що втратили чинність, крім іншого, Закон України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст.490 із наступними змінами), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Отже, з 01 травня 2016 року втратив чинність Закон, який, у відповідності до п.2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» поширював свою дію на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно з 01 травня 2016 року Закон України «Про державну службу» не регламентує правовий статус посадової особи органу місцевого самоврядування, а посадові особи державної служби та посадові особи органів місцевого самоврядування є різними за своїм суб'єктним складом та розгалуженими за своїм статусом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що саме із отриманням статусу посадової особи органу місцевого самоврядування законодавець пов'язує факт припинення виплати пенсії, про що прямо зазначено в ч.7 ст. 21 ЗУ «Про службу в органах місцевого самоврядування», і з 01 травня 2016 року єдиною підставою для припинення виплати пенсії є перебування особи на роботі у органах місцевого самоврядування. При цьому, встановлене обмеження щодо виплати пенсії законодавець передбачив саме на період роботи пенсіонера на відповідній посаді та за відповідних умов, зауваживши, що виплата пенсії поновлюється після звільнення з роботи, що є єдиною підставою для поновлення виплати пенсії згідно чинного законодавства.

З урахуванням того, що на даний час позивач по справі є посадовою особою органу місцевого самоврядування, на яку поширюється дія ч.7 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» щодо обмеження виплати пенсії працюючим пенсіонерам. При цьому обмеження щодо виплати пенсії, передбачені ч.7 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» поширюються саме на осіб, які займають відповідні посади, визначені цим Законом та Законом України «Про місцеве самоврядування», у зв'язку з чим відповідач, відмовляючи позивачу у відновленні виплати пенсії, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним пенсійним законодавством України.

Крім того, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VІІІ від 24.12.2015 року набрав чинності, на час звернення позивача до суду не скасований та не визнаний у встановленому порядку таким, що не відповідає Конституції України, а, отже, його норми підлягають обов'язковому застосуванню органами державної влади, в тому числі органами Пенсійного Фонду України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для поновлення та здійснення позивачу по справі пенсійних виплат з 27.06.2016 року, оскільки відповідач по справі, призупиняючи виплату пенсії позивачу, керувався нормами законодавства, яке діяло на той час.

Вирішуючи питання про законність припинення виплати пенсії позивачу по справі суд зазначає, що згідност.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Разом з тим, у відповідності до п.2 Рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 року №20-рп/2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадянина та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України також зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть, бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою ст.17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 зробив висновок про те, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Відповідно до ст.8 КАС України суд враховує також судову практику Європейського Суду з прав людини. Зокрема, у рішенні від 26.06.2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви №68385/10 та 71378/10) у п.53 Суд зазначив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи.

У рішенні «Великода проти України» (Заява № 43331/12) від 03 червня 2014 року, Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому. Суд зазначив, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю. Крім того, Суд наголосив на необхідності збереження "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що згідно норм чинного законодавства підстави для поновлення пенсії позивачу, яка є посадовою особою органу місцевого самоврядування, та на яку, в свою чергу, поширюється дія Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» до звільнення її з посади, відсутні, у зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог позивач щодо визнання дій відповідача неправомірними та поновлення виплати їй пенсії у призначеному розмірі та виплати призначеної пенсії, починаючи з 27.06.2016 року, слід відмовити.

У відповідності до ч.1 ст.94 КАС України суд не присуджує здійснені позивачем по справі судові витрати, у зв'язку з відмовою в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 11, 17, 18, 71, 158-163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними та зобов'язання здійснити виплату пенсії з 27 червня 2016 року - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський міський суд з поданням в десятиденний строк апеляційної скарги. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Строк для подання апеляційної скарги стороною або іншою особою, яка брала участь у справі, обчислюється з моменту отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 21 лютого 2017 року.

Суддя Рівненського

міського суду О.О. Першко