Справа № 825/231/17
Суддя: Лобан Д.В.
Дата ухвалення: 2017-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2017 року м. Чернігів Справа № 825/231/17

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лобана Д.В.,

за участю секретаря Новик Н.С.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Климіші І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом громадянина Ісламської Республіки Судану ОСОБА_2 до управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання неправомірним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Судану ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання неправомірним та скасування наказу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 07.12.2016 № 117 про відмову у вирішенні питання про визнання громадянина Судану ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; про зобов'язання управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області повторно прийняти та оформити документи громадянина Судану ОСОБА_2 для ретельного дослідження обставин справи та вирішення питання про визнання громадянина Судану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що повідомлення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області № 123 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, він не отримував. Підставою для вказаного повідомлення став наказ від 07.12.2016 № 117. З вказаною відповіддю позивач погодитись не може, оскільки у своїй заяві про надання статусу біженця або додаткового захисту, відповідній анкеті та під час співбесіди він чітко вказав причини, через які він залишив країну походження. На територію України в серпні 2012 року прибув з метою навчання в Луганському Державному медичному університеті. На п'ятому курсі університету за несплату за навчання був відрахований. Переїхав та в подальшому проживав в м. Суми до свого побратима. З метою заробити гроші на навчання неофіційно працював у нього в кафе підсобним робочим. Також позивач був змушений залишити країну громадянської належності у зв'язку з військовими діями в Дарфурі, погрозами життю та переслідуванням з боку провладних військ. Також позивач посилається на інформацію про Судан, що знаходиться у відкритих джерелах, зокрема на сайті Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців. Вважає, що обставини, стосовно ситуації в Судані, не були взяті до уваги та не були проаналізовані при ухваленні відповідачем рішення про відмову в наданні статусу біженця. Це, в свою чергу, мало наслідком ухвалення незаконного рішення про відсутність підстав для надання статусу біженця, не зважаючи на те, що всі обставини справи свідчать про протилежне, а саме про те, що позивач підпадає під визначення "біженець" як і в розумінні національного законодавства, так і за визначенням цього поняття міжнародними документами, стороною яких є Україна. Оскільки наказ Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 07.12.2016 № 117 видано з порушенням норм чинного законодавства, на думку позивача він є неправомірним і підлягає скасуванню.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, просив у їх задоволенні відмовити. Через канцелярію суду надійшли заперечення на позов (а.с. 22-27), в яких він зазначає наступне. Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області при винесенні наказу від 07.12.2016 № 117 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Судану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", діяло у межах своїх повноважень і виконувало усі передбачені Законом заходи та дії для всебічного та об'єктивного розгляду заяви позивача про визнання останнього біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, зазначив, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач керувався також тим, що позивач давав суперечливі свідчення про причину його виїзду з Судану. Згідно рішення Зарічного районного суду міста Суми у справі від 11.11.2016 № 591/5941/16-а, позивач зазначав, що прибув на територію України з метою навчання в Луганському Державному медичному університеті. У заяві-анкеті та протоколі співбесіди позивач вказує іншу причину свого виїзду з Республіки Судан, а саме - військові дії в Дарфурі, погрози життю та переслідування з боку провладних військ. Позивач не навів жодних конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання та із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся лише 17.11.2016, хоча прибув до України у серпні 2012 року з метою навчання. Після закінчення дозволеного строку перебування позивач територію України не залишив, та проживав у м. Суми. Також, відповідач звертає увагу на те, що позивач надав міграційній службі пояснення, в яких вбачається, що якщо він повернеться до країни походження його призвуть до служби в армії. За ухилення від призову до армії в Судані визначена кримінальна відповідальність, з чого можна зробити висновок, що причиною виїзду позивача з країни походження є спроба уникнути покарання, яке у разі не виконання вказаного обов'язку застосовується до всіх громадян та не перевищує загального ризику.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Громадянин Судану ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2) з його слів у серпні 2012 року прибув до України пунктом пропуску державного кордону «Бориспіль» з метою навчання в Луганському Державному медичному університеті.

Після закінчення дозволеного строку перебування позивач територію України не залишив, та проживав у АДРЕСА_2, потім АДРЕСА_3, після цього АДРЕСА_1.

Постановою серії ПН МСМ від 20.10.2016 № 050049 заступника начальника Управління ДМС України в Сумській області застосовано до позивача адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн, який був ним сплачений.

20.10.2016 Управлінням ДМС України в Сумській області було прийнято рішення № 94 про примусове повернення з України громадянина Судану ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, з яким позивач був ознайомився та зобов'язався виїхати за межі України у визначений термін, а саме до 03.11.2016. У вказаний строк ОСОБА_2 не виконав рішення про примусове повернення до країни походження.

Постановою Зарічного районного суду міста Суми від 11.11.2016 по справі № 591/5941/16-а ухвалено про примусове видворення за межі території України громадянина Судану ОСОБА_2 (а.с. 12-13).

У відповідності до протоколу про адміністративне затримання та рішення про поміщення в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, від 11.11.2016, громадянин Судану ОСОБА_2 поміщений в Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (а.с. 15, 16, 17).

17.11.2016 до сектору з питань шукачів та соціальної інтеграції відділу у справах іноземців та осіб без громадянства УДМС України в Чернігівській області надійшла та була прийнята до розгляду заява громадянина Судану ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 28-32).

Вказана заява обґрунтована тим, що підставою для залишення країни своєї громадянської належності є військові дії в Дарфурі, погрози життю та переслідування з боку провладних військ. Крім того, позивач стверджував, що на сьогоднішній день в Судані йде війна, здійснюється насилля та вбивство людей, що офіційно підтверджується даними інтернет видань,

Висновком щодо прийняття рішення про оформлення або відмову у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02.12.2016 по справі № 2016CN0035 громадянина Судану ОСОБА_2 запропоновано відмовити позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, у якої відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону (а.с. 50-55).

Наказом управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 07.12.2016 № 49 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання Судану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, у якої відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону (а.с. 56).

07.12.2016 управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області винесено повідомлення № 123 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 57).

Вважаючи оскаржуваний наказ неправомірним та таким, що підлягає скасуванню, представник позивача на підставі договору про надання правової допомоги звернувся в інтересах позивача до суду з позовом за захистом його охоронюваних законом прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 № 3671 "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Викладене дає підстави стверджувати, що особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає умовам визначення, приведеного вищу. Інші - економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з приписами ч. 5 ст. 5 Закону, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було досліджено та проаналізовано оновлену інформацію по країні походження позивача на момент подачі ним заяви та з'ясовано, що регіон Дарфур знаходиться на заході Судану, населений представниками різноманітних народностей, котрі можна об'єднати в дві групи - темношкірі африканці і арабські племена. Починаючи з 2003 року в північній та західній частинах даного регіону дійсно відбувалися бойові дії між різними військовими угрупуваннями. Проте, місто Ньяла, уродженцем якого є заявник, знаходиться в південному Дарфурі, де не відбувалося жодних військових дій.

З Доповіді Генерального секретаря Організації Об'єднаних Націй від 22.03.2016 вбачається, що бойові дії, які відбувалися в частини регіону Дарфур завершились. В 2016 році в даному регіоні був проведений мирний референдум з вирішення питання про адміністративний статус Дарфура. Це свідчить про задовільний рівень безпеки в регіоні в цілому.

Таким чином, проаналізувавши наявну інформацію з інтернет-джерел по країні походження позивача можна дійти висновку, що істотних змін, які погіршують ситуацію в країні за останній рік не відбулось.

Як вбачається з відповідей, наданих позивачем під час проведення співбесіди (а.с. 43-49), він не належить до жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації, що не дає підстав виділення його до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідування чи серйозної шкоди в Судані.

Отже, інформація по країні походження, аналіз матеріалів особової справи та індивідуальних обставин свідчать, що не існує розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності.

Крім того, суд зважає на ту обставину, що позивач не навів жодних конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання, а також не надав жодного документа на підтвердження цих фактів.

За змістом пункту 20, 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3" іноземець чи особа без громадянства, які з наміром бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, незаконно перетнули державний кордон України, повинні без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби чи посадової особи Державної прикордонної служби України із заявами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а також надати посадовим особам Державної прикордонної служби України пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України.

Визначений у частині 2 статті 5 Закону № 3671-VI обов'язок осіб, які з наміром бути визнаними біженцями в Україні або особами, які потребують додаткового захисту, незаконно перетнули державний кордон України, без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, необхідно розуміти як такий, що здійснений сумлінно, за першої можливості, тобто без необґрунтованих затримок. Порушення зазначеного обов'язку не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише прийматися до уваги при розгляді відповідної заяви.

При цьому, варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у серпні 2012 року прибув до України пунктом пропуску державного кордону «Бориспіль» з метою навчання в Луганському Державному медичному університеті.

Після закінчення дозволеного строку перебування позивач територію України не залишив, та проживав у АДРЕСА_2, потім АДРЕСА_3, після цього АДРЕСА_1.

20.10.2016 Управлінням ДМС України в Сумській області було прийнято рішення № 94 про примусове повернення з України громадянина Судану ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, з яким позивач був ознайомився та зобов'язався виїхати за межі України у визначений термін, а саме до 03.11.2016. У вказаний строк ОСОБА_2 не виконав рішення про примусове повернення до країни походження.

Постановою Зарічного районного суду міста Суми від 11.11.2016 по справі № 591/5941/16-а ухвалено про примусове видворення за межі території України громадянина Судану ОСОБА_2.

11.11.2016 громадянин Судану ОСОБА_2 був затриманий та поміщений в Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

У свою чергу, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту останній звернувся лише 17.11.2016, отже позивач, після закінчення дозволеного строку перебування на території України, не дотримався вимог статті 5 Закону № 3671-VI про строки звернення до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що, у свою чергу, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Частиною 7 ст. 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Досліджуючи наявну судову практику вирішення подібних правових спорів, слід врахувати висновки Вищого адміністративного суду України, викладені в ухвалі від 10.10.2012 у справі № К-41452/10. Так, колегія суддів Вищого адміністративного суду України прийшла до висновків про відсутність підстав для надання статусу біженця з урахуванням того, що в матеріалах справи відсутні докази чи аргументи, які б підтверджували факт переслідування за ознаками раси, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. В матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про наявність підстав для надання позивачу статусу біженця, а ті, які характеризують загальне положення в країні походження позивача, не містять конкретних відомостей про його утиски.

Крім цього, суд зазначає, що п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2013 № 31 звернуто увагу судів на те, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, зокрема наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Слід зауважити, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Під час розгляду особової справи позивача, органом міграційної служби встановлено відсутність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Законом України від 21.10.1999 № 1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік), що встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Позицією ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" встановлено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

У свою чергу, згідно пункту 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Зважаючи на Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу від 27 квітня 2004 року № 8043/04 "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.

З пояснень представника позивача вбачається, що позивач прибув на територію України з метою навчання в Луганському Державному медичному університеті. Натомість, у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.11.2016 № 136 (а.с. 28-32) та у протоколі співбесіди від 24.11.2016 (а.с. 43-49) позивач вказує іншу причину свого виїзду з Республіки Судан, а саме - військові дії в Дарфурі, погрози життю та переслідування з боку провладних військ.

У свою чергу, у протоколі співбесіди та реєстраційному листку від 17.11.2016 (а.с. 34-37) позивачем було зазначено, що він не належить до будь-якої політичної, релігійної, військової або громадської організації. Жодних переслідувань позивача або його рідних за ознаками раси, національності, громадянства, релігії та через трудову діяльність не відбувалось. Ані до заявника, ані до його рідних не застосовували катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження або покарання.

Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінились (ч. 6 ст. 8 Закону).

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем було вивчено матеріали особової справи позивача та досліджено інформацію про країну походження, у зв'язку з чим з урахуванням імперативних приписів ч. 6 ст. 8 Закону суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 7 ст. 8 Закону визначено, що у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Зазначений порядок відповідачем дотримано, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 56, 57).

За таких обставин та з урахуванням того, що позивач за жодною з конвенційних ознак на батьківщині не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять сумнівний та недостовірний характер, оскільки суперечать один одному, суд дійшов висновку, що наказ від 07.12.2016 № 117 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" прийнято відповідачем у відповідності до вимог Закону України від 08.07.2011 № 3671 "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", на підставі та у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, та про відсутність підстав для його скасування і задоволення позовних вимог у цій частині.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання УДМСУ в Чернігівській області повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог чинного законодавства, суд зазначає, що вона також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від першої вимоги, у задоволенні якої судом було відмовлено.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову громадянина Судану ОСОБА_2 належить відмовити повністю.

Керуючись статтями 122, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову громадянина Ісламської Республіки Судану ОСОБА_2 відмовити повністю.

Відповідно до статей 186, 254 КАС України апеляційна скарга подається через Чернігівський окружний адміністративний суд, а її копія надсилається апелянтом до суду апеляційної інстанції, протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, або її подано з пропуском строку, у поновленні якого було відмовлено, а у разі вчасного подання апеляційної скарги, з набранням законної сили рішенням апеляційної інстанції, якщо оскаржувану постанову не скасовано.

Суддя Д.В. Лобан