Справа № 803/19/17
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2017-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 рокуСправа № 803/19/17

Волинський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого - судді Денисюка Р.С.,

суддів Димарчук Т.М., Мачульського В.В.,

при секретарі судового засідання Шепталовій А.П.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представників відповідачів Мельничук Т.С., Коваленко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправними та скасування наказу, рішення та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся з позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України, відповідач-1) Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі - УДМС України у Волинській області, відповідач-2) про визнання протиправними та скасування наказу від 07.09.2016 року №55, рішення від 19.12.2016 року №71-16 про залишення без розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати УДМС України у Волинській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.09.2016 позивач отримав повідомлення № 0704/17 від 08.09.2016 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в зв'язку з тим, що надана позивачем інформація не дає підстав кваліфікувати його як особу, що підпадає під пункти 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Підставою для якого став наказ УДМС України у Волинській області №55 від 07.09.2016. Вказаний наказ позивач оскаржив в адміністративному порядку до ДМС України та відповідно до повідомлення УДМС України у Волинській області від 27.12.2016 № 0704/31 відхилено скаргу на рішення органу міграційної служби про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення УДМС України №71-16 від 19.12.2016, без зазначення підстав відхилення його скарги.

Позивач не погоджується з наказом УДМС України у Волинській області №55 від 07.09.2016 та рішенням УДМС України №71-16 від 19.12.2016, оскільки відповідач неналежно виконав обов'язок всебічно та ґрунтовно оцінити всі обставини, що мають значення для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вважає, що у випадку його повернення до країни громадянської належності його життю, здоров'ю та свободі буде загрожувати реальна небезпека, через що в нього є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через неможливість отримання захисту у країні походження.

Позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ УДМС України у Волинській області №55 від 07.09.2016 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення УДМС України №71-16 від 19.12.2016 про залишення без розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати УДМС України у Волинській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства України.

Представник відповідача ДМС України, в поданих письмових запереченнях від 18.01.2017 заявлені позовні вимоги заперечила, мотивуючи тим, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Звертає увагу суду на те, що в ході співбесіди заявник повідомив, що він особисто не зазнавав будь-яких переслідувань в своїй державі.

Таким чином, свідчення, які надав позивач під час співбесіди, не можуть бути доказом переслідування (або загрози переслідування) в країні походження, а також не можуть бути доказами загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування до нього тортур, жорстокого або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Крім того, приїхавши в Україну в червні 2016 року до органів влади із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як це передбачено пунктом 2 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не звертався.

Поряд з тим, під час проведення ідентифікації затриманої особи, було встановлено, що затриманий громадянин ОСОБА_4, з метою покращення умов проживання вирішив потрапити до країн ЄС, а саме до Німеччини.

Вказане дає підстави вважати, що останній відноситься до категорії економічних мігрантів, тобто осіб, які добровільно залишають країну своєї громадської належності з метою пошуку кращих умов життя, а не до категорії біженців, які побоюються за своє життя внаслідок переслідувань, тощо.

А тому серед фактів, повідомлених позивачем, відсутні підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Враховуючи наведене вважає, що оскаржувані рішення винесені у відповідності до норм діючого законодавства і підстав для їх скасування немає. Просить в задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача УДМС України в судовому засіданні позовні вимоги заперечила, з підстав, викладених в письмових запереченнях та просила в задоволенні позову відмовити повністю.

Представник відповідача УДМС України у Волинській області проти задоволення позовних вимог заперечила з ідентичних підстав, викладених представником відповідача УДМС України у письмових запереченнях. Просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю з таких мотивів та підстав.

Судом, на підставі матеріалів особової справи № 2016 LT 0024 встановлено, що позивач ОСОБА_4 (він же ОСОБА_4), ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в м. Каркук, Ірак. Документи, що підтверджують особу відсутні. Освіта середня, володіє арабською мовою, за віросповіданням - мусульманин, за національністю - араб, неодружений.

В червні 2016 року прибув в Україну та на даний час перебуває у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України (далі - Волинський ПТПІ).

09.08.2016 позивач подав заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка супровідним листом Волинського ПТПІ від 09.08.2016 № 04-01/451 була скерована до УДМС України у Волинській області та отримана останнім 17.08.2016 року за вх. №6193 (а.с. 49).

УДМС України у Волинській області було проведено співбесіду, за результатами якої складено протокол від 02.09.2016 (а.с. 79-81), в ході якої встановлювались обставини приналежності позивача, його діяльності, релігійної та етнічної приналежності, рід занять, тощо.

За результатами розгляду справи ОСОБА_4 (він же ОСОБА_4), ІНФОРМАЦІЯ_1, країна походження Ірак, який звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі заяви, співбесіди, інформації по країні походження 07.09.2016 працівником УДМС України у Волинській області зроблено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 82-87).

На підставі вищевказаного висновку, 07.09.2016 ДМС України у Волинській області прийнято наказ №55 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Іраку ОСОБА_4» (а.с. 88). УДМСУ у Волинській області направило позивачу повідомлення від 08.09.2016 №0704/17 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 89).

Не погодившись з таким рішенням, позивач 12.09.2016 подав до ДМС України скаргу на відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами розгляду якої наказом ДМС України № 287 від 09.11.2016 продовжено строк прийняття рішення за скаргою позивача до 12.01.2017 (а.с. 103) та рішенням ДМС України від 16.12.2016 № 70-16 скаргу відхилено (а.с. 106).

Разом з тим, 15.12.2016 ДМС України за результатами розгляду тієї ж скарги зроблено висновок щодо залишення її без розгляду та 19.12.2016 за № 71-16 прийнято рішення про залишення без розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 110). УДМСУ у Волинській області направило позивачу повідомлення від 27.12.2016 №0704/31 про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 112).

Даючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Правовий статус біженця в Україні, порядок його надання, втрати та позбавлення цього статусу, а також питання державних гарантій захисту біженців регулюються Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 даного Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно з частинами першою, п'ятою статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як слідує із висновку щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або захисту від 07.09.2016, на підставі якого було прийнято оскаржуваний наказ № 55 від 07.09.2016, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з тим, що заява носить характер зловживання процедурою надання статусу біженця, є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні умови, визначені пунктом 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

На думку суду, такі висновки органу державної міграційної служби відповідають фактичним обставинам справи та вимогам законодавства, з огляду на наступне.

Згідно із пунктом 4.1 розділу IV "Попередній розгляд заяв" Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України 7 вересня 2011 року №649 (далі - Правила № 649), під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника. Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності); б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Відповідач УДМС у Волинській області при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дотримав встановлену процедуру попереднього розгляду заяви, провівши співбесіду, оформлену протоколом від 02.09.2016, розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготувавши письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника з декількох джерел (в тому числі, актуальних).

Так, зокрема, як вбачається з матеріалів особової справи № 2016 LT 0024, ОСОБА_4 (він же ОСОБА_4), народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Каркур, Республіка Ірак, за національністю араб, мусульманин, неодружений.

В анкеті особи, яка звернулася про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що в країні його походження (Ірак) довгий період ведуться бойові дії між різними релігійними конфесіями, був заарештований шиїтською партією «Тконі», після чого його життю загрожує небезпека, а тому він не може там жити і потребує притулку.

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.08.2016, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.09.2016, задоволено адміністративний позов ДПС України Північного регіонального управління Луцького прикордонного загону та УДМС України у Волинській області та примусового видворено за межі України громадянина Іраку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2; поміщено останнього у Волинський ПТПІ, на строк до 18 місяців.

Вказаною постановою суду встановлено, що 30.06.2016 ОСОБА_4, здійснив спробу незаконного перетину державного кордону України з Польською Республікою поза межами пункту пропуску.

Аналіз матеріалів справи показав, що відомості, які наводить позивач, мають суперечливий характер, логічно між собою не пов'язані та не викликають довіри.

Як вбачається з пояснень позивача, наданих під час співбесіди із працівником УДМС України у Волинській області 02.09.2016, заявник повідомив, що з країни постійного проживання (Ірак) він виїхав в Туреччину, де пробув 4 дні і вилетів літаком до м. Одеси, пробувши там 5-6 днів приїхав у м. Вінницю. Через 3 дні вирушив до м. Києва, де зустрівся з невідомими особами, які мали доставити його до Фінляндії. Залишаючи Ірак він хотів потрапити до країн Західної Європи, оскільки рівень життя у них досить високий. В Україну позивач прибув 25.06.2016 нелегально.

Суд звертає увагу на те, що позивач жодних доказів на підтвердження його переслідування чи загрози його життю в країні походження не надав.

При цьому, судом також встановлено, що позивач у країні громадянської належності не перебував членом жодної політичної, громадської, військової чи релігійної організації та утисків на батьківщині не зазнавав.

Разом з тим, спроба незаконного перетину державного кордону України, свідчить про те, що позивач мав намір потрапити в країни Західної Європи з метою пошуків кращого життя, що не заперечується і самим позивачем, а не з підстав, визначених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Крім того, потрапивши в Україну незаконним шляхом ОСОБА_4 не звертався до органів міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як і перебуваючи в третіх країнах, а звернувся лише після його затримання та поміщення у Волинський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, розташованому у селі Журавичі, Ківерцівського району Волинської області.

На думку суду, позивач мав можливість звернутися із вказаною заявою значно раніше, і така поведінка може свідчити про відсутність в останнього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а також про те, що набуття захисту в Україні не було для нього пріоритетним завданням. Позивач не шукав захисту в Україні, а використовував її як транзитну країну для виїзду в одну із країн Західної Європи.

Разом з цим, суд зазначає, що значна тривалість проміжку часу між виїздом з країни походження, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а також про те, що набуття захисту в Україні не було для нього пріоритетним завданням.

Крім того, звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише після поміщення його у Волинський ПТПІ на підставі постанови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.08.2016 про видворення його з України до країни походження, свідчить також про те, що позивач мав намір знайти шляхи легалізації перебування в Україні.

У зв'язку із вищенаведеним, суд погоджується із висновками органів державної міграційної служби про те, що заява позивача носить характер зловживання процедурою надання статусу біженця, є необґрунтованою та пояснення позивача про переслідування в країні його громадянської належності не є переконливими, не доводять переслідувань або існування загрози переслідувань в країні його громадянської належності (Ірак) та не доводять загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також, якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Проаналізувавши наведене, суд зазначає, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається лише з двох підстав: заява є очевидно необґрунтованою або заява носить характер зловживання.

На думку суду ОСОБА_4 є досить неправдивим і недостовірним у своїх твердженнях, зокрема, щодо причин еміграції з країни походження. Так, під час співбесіди 02.09.2016 заявник стверджував, що вибув з країни походження через проблеми з шиїтами, тому хотів потрапити до Фінляндії. При цьому, будь-яких переслідувань від них не зазнавав.

Однак, відповідно до поданої анкети від 17.08.2016 він вибув з країни походження в зв'язку з бойовими діями між різними релігійними конфесіями та зазнавав погрози від терористичної організації «Тконі».

Такі обставини, на думку суду, свідчать про неправдивість тверджень позивача про причини виїзду із країни походження.

Одночасно, суд звертає увагу на те, що позивач не надав доказів переслідування терористичними організаціями, загрози застосування до нього смертної кари, в разі його повернення до країни громадянської належності. Також не повідомив у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та під час проведення співбесіди про застосування чи загрозу застосування щодо нього фізичного насильства чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Щодо твердження представника позивача про те, що органом державної міграційної служби при прийнятті рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не було використано Керівні позиції УВКБ ООН за жовтень 2014 року та листопад 2016 року, відповідно до якого Ірак віднесено до країни, яка перебуває в стані внутрішнього збройного конфлікту, суд зазначає наступне.

Керівні позиції УВКБ ООН носять лише рекомендаційний характер, тобто не є обов'язковими для застосування.

Разом з тим, в кожному конкретному випадку щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, органом державної міграційної служби враховуються всі обставини повідомлені заявником в сукупності з актуальною інформацією по країні походження з різних джерел.

Як встановлено в ході розгляду справи позивач не мав наміру залишитися в Україні, а використовував її як транзитну країну для подальшого виїзду до країн Західної Європи, а саме до Фінляндії.

З урахуванням вищевикладеного, суд зазначає, що лише Керівні позиції УВКБ ООН за жовтень 2014 року та листопад 2016 року, які носять рекомендаційний характер, не можуть слугувати єдиною підставою для прийняття рішення про надання особі статусу біженця. При цьому, не використання вищезазначених позицій в даному випадку не призвело до винесення відповідачами неправомірних рішень.

Щодо твердження представника позивача про те, що лише на стадії попереднього розгляду заяви позивача вже було прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, то суд зазначає, що повідомлені позивачем обставини у його заяві про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту від 17.08.2016 були достатніми підставами для прийняття такого рішення на стадії попереднього розгляду заяви відповідно до вимог пункту 4.1 Правил № 649.

Отже, УДМС України у Волинській області приймаючи наказ від 07.09.2016 № 55 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відтак в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу від 07.09.2016 № 55 необхідно відмовити.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.

Згідно з пунктом 8.3 Правил № 649 за результатами розгляду скарги ДМС в межах строку, передбаченого частиною п'ятою статті 12 Закону, приймає одне з таких рішень:

а) про задоволення скарги та скасування рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) про залишення скарги без розгляду.

Так, за наявності висновку за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.12.2016 ДМС України було прийнято рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.12.2016 № 70-16.

При цьому, згідно з пунктом 8.4 зазначених Правил ДМС залишає скаргу без розгляду, якщо, зокрема, на розгляді в ДМС знаходиться (знаходилась) скарга на те саме рішення територіального органу ДМС.

Таким чином, за наявності висновку за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.12.2016 та в зв'язку з тим, що на розгляді в ДМС України знаходилась скарга на те саме рішення територіального органу ДМС (від 16.12.2016 № 70-16), ДМС України правомірно було винесено рішення 19.12.2016 № 71-16 про залишення без розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому рішення від 16.12.2016 № 70-16 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивачем не оскаржувалося та є чинним.

Враховуючи, що наказ УДМС України у Волинській області від 07.09.2016 № 55 є правомірним, тому і позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України від 19.12.2016 № 71-16 про залишення без розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не підлягає до задоволення.

Позивач також просить суд зобов'язати відповідача - 2 вчинити дії, а саме: прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання громадянина Іраку ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак суд зазначає, що для того, щоб зобов'язати відповідача вчинити певні дії, слід констатувати перед цим наявність в його діях, бездіяльності чи прийнятих рішеннях ознак протиправності, чого в даному випадку немає.

Інші доводи представника позивача не спростовують висновків суду, зроблених в ході судового розгляду справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідачі довели правомірність оскаржуваних рішень в даній адміністративній справі, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Протилежного судом не встановлено.

Керуючись статтями 158, 160 ч.3, 162, 163, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправними та скасування наказу від 07.09.2016 року №55, рішення від 19.12.2016 року №71-16 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання вчинити дії, відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ст.186 КАС України. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, яка буде складена у повному обсязі до 20 лютого 2017 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий Р.С. Денисюк

Судді Т.М. Димарчук

В.В. Мачульський