Справа № 805/491/17-а
Суддя: Бабаш Г.П.
Дата ухвалення: 2017-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2017 р. Справа №805/491/17-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови: 13 год. 30 хв.

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бабаш Г.П.,

при секретарі - Кочетові В.К.,

за участю

позивача - ОСОБА_1 (особисто),

представника відповідача - Мусієнка Ю.А. (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області про стягнення грошових коштів та моральної шкоди, зобов'язання зарахувати кошти на рахунок позивача, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації України, в якій просив стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області на його користь:

- без обмеження будь-яким строком заробітну плату за вересень і жовтень 2014 року в сумі 2805,29грн;

- без обмеження будь-яким строком компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки в сумі 1043,25грн.;

- без обмеження будь-яким строком грошову допомогу до щорічної основної оплачуваної відпустки в сумі 1402,64грн.;

= без обмеження будь-яким строком компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати в сумі 1685,42грн.;

- без обмеження будь-яким строком середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку станом на 15 червня 2016 року в сумі 27351,48грн.;

- інфляційне збільшення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час його прострочення (інфляційні втрати) в сумі 3056,19грн.;

- три проценти річних від простроченої суми боргу в сумі 255,94грн.;

- збитки, завдані простроченням зобов'язання (упущену вигоду) в сумі 4851,19грн.

- моральну шкоду в сумі 30000грн.;

- зобов'язати зарахувати належні кошти в сумі 72451,40грн. на рахунок в ПАТ «Укрсоцбанк».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 25.09.2009 року по 31.10.2014 року він працював на посаді судового розпорядника Кіровського районного суду м. Макіївки Донецької області. В жовтні 2014 року керівником апарату суду його повідомлено про те, що Кіровський районний суд м. Макіївки та його працівника підлягали переведенню на територію, що контролюється українською владою. 31.10.2014 року відповідно до ст. 38 КЗпП України наказом керівника апарату №24-К позивача звільнено з займаної посади. Проте, на день звільнення відповідач не виплатив ОСОБА_1 заробітну плату за вересень, жовтень 2014 року, компенсацію за всі невикористані дні відпустки, грошову допомогу до щорічної оплачуваної відпустки. Після звільнення і до теперішнього часу розрахунки з позивачем не проведені. 10.04.2015 року позивач подав до ТУ ДСА України в Донецькій області письмову вимогу про надання необхідної інформації у вигляді довідок, проте листом від 29.04.2015 року за №05-2362-05 позивачу були надані лише дві довідки щодо сум доходу і податку за 2013 та 2014 роки. Позивач вважає, що відповідачем порушено приписи діючого законодавства, які передбачають проведення з працівником повного розрахунку при звільненні. Також, вважає, що оскільки за час прострочення виконання відповідачем свого зобов'язання в державі відбулись інфляційні зміни, є цілком обґрунтованим стягнення з останнього інфляційного збільшення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції у сумі 3056,19 грн. Також, керуючись приписами Цивільного кодексу України, позивач нарахував суму трьох процентів річних від простроченої відповідачем суми боргу у розмірі 255,94грн., яка підлягає стягненню на його користь. Крім того, зазначив, що на його користь підлягає стягненню збитки у сумі 4851,19 грн., яка є неодержаними доходами (упущеною вигодою) позивача. Водночас, позивач вказує на те, що порушення відповідачем його законних прав завдало моральної шкоди, призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, з огляду на що вважає, що на його користь підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 30000грн. Таким чином, просив задовольнити позовні вимоги.

Під час судового розгляду справи позивачем до суду надано заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначено, що з урахуванням спливу семимісячного строку з дня розрахунку позовних вимог зазначені суми змінились наступним чином:

- сума компенсації за невикористані дні відпустки - 742,65грн.;

- сума компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати - 2959,12грн.;

- сума середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку - 37871,28грн.;

- сума інфляційного збільшення суми боргу відповідно встановленого індексу інфляції - 6702,51грн.;

- сума трьох процентів річних від простроченої суми боргу - 1664,70грн.;

- сума збитків, завданих простроченням зобов'язання - 9556,33грн.

Таким чином, просив стягнути з відповідача на його користь 93704,52грн.

Відповідачем до суду надано заперечення проти позову, в обґрунтування яких зазначено, що розпорядженням Голови Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року №27/0/38-14 «Про визначення територіальної підсудності справ» було змінено територіальну підсудність справ, підсудних розташованим у районі проведення АТО місцевим загальним судам. Зокрема, справи, підсудні Кіровському районному суду м. Макіївки, було передано для забезпечення розгляду до Краматорського міського суду Донецької області. У зв'язку з викладеними обставинами Кіровський районний суд м. Макіївки припинив свою роботу зі здійснення правосуддя, його працівники до теперішнього часу не виколюють свої службові обов'язки, їм не виплачується заробітна плата. Таким чином, вважає, що оскільки Кіровський районний суд м. Макіївки з вересня 2014 року припинив свою роботу, а позивач фактично не працював і не виконував свої службові обов'язки, підстав для нарахування і виплати йому заробітної плати за вересень, жовтень 2014 року не було. Також, зазначив, що у наказі про звільнення позивача з посади про необхідність виплати йому компенсації за невикористану частину щорічної відпустки зазначено не було, а тому й не було підстав для нарахування та виплати такої компенсації. Щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення відповідач вказує на те, що така виплата передбачена лише в разі надання щорічної відпустки один раз на рік. З урахуванням наведеного, відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засідання проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у запереченнях проти позову, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як зазначає позивач, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в період з 25.09.2009 року по 31.10.2014 року він працював на посаді судового розпорядника Кіровського районного суду м. Макіївки Донецької області. Зазначені обставини не є спірними між сторонами.

Наказом керівника апарату Кіровського районного суду м. Макіївки Донецької області від 31.10.2014 року №24-К «Про звільнення ОСОБА_1» відповідно до ст. 38 КЗпП України, Закону України «Про державну службу» вирішено звільнити судового розпорядника Кіровського районного суду м. Макіївки Донецької області ОСОБА_1 із займаної посади з 31 жовтня 2014 року за власним бажанням. З даним наказом позивач був ознайомлений 31.10.2014 року.

10.04.2015 року позивач звернувся до начальника Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області з вимогою щодо надання довідок стосовно роботи у Кіровському районному суді м. Макіївки Донецької області із зазначенням посади, часу, стажу роботи і розміру заробітної плати; довідки стосовно середнього заробітку; довідки щодо невиплачених при звільненні сум.

Листом №05-2362-05 від 29.04.2015 року відповідачем на вимогу позивача надано відповідь, в якій зазначено, що нарахування заробітної плати працівникам суду буде проведено при відновленні роботи суду. Додатком до вказано листа визначено копію довідки про заробітну плату.

22.06.2016 року позивач звернувся до відповідача з вимогою щодо сплати суми боргу, в якій керуючись ст.ст. 83, 116, 117 КЗпП України. Ст. 24 Закону України «Про відпустки», ст. 57 Закону України «Про державну службу», ст. 34 «Про оплату праці», ст.ст. 536, 612, 623, 625 Цивільного кодексу України просив сплатити йому 42451,40 грн. в якості заборгованості.

Листом №07-957-16 від 12.07.2016 року відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» бюджетних призначень на утримання Кіровського районного суду м. Макіївки Донецької області не передбачено. Також в даній відповіді зазначено, що наказ про звільнення позивача з посади не містить інформації про наявність невикористаних днів відпустки та необхідності виплати відповідної компенсації.

За приписами статті 33 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XIІ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.

Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Посадові оклади державних службовців установлюються залежно від складності та рівня відповідальності виконуваних службових обов'язків.

Доплата за ранг провадиться відповідно до рангу, присвоєного державному службовцю.

Надбавка за вислугу років виплачується державним службовцям щомісячно у відсотках до посадового окладу з урахуванням доплати за ранг і залежно від стажу державної служби у таких розмірах: понад 3 роки - 10, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків.

Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, надбавок до них та фінансування інших, передбачених цим Законом, гарантій, пільг і компенсацій.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року №108/95-ВР (далі - Закон №108/95-ВР) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

За приписами ст.4 Закону №108/95-ВР джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності. Для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, - це кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.

Частиною 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд зазначає, що відповідно до п. 2, 3 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595, заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі (далі - контрольована територія), виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи.

Заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюються, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свої обов'язки.

Суд зазначає, що позивача звільнено наказом керівника апарату Кіровського районного суду м. Макіївки з 31.10.2014 року. Доказів невиконання ОСОБА_1 своїх службових обов'язків до зазначеного строку відповідачем до суду не надано.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 6 цього Тимчасового порядку у разі переміщення установи з тимчасово неконтрольованої на контрольовану територію після набрання чинності цим Порядком видатки на забезпечення діяльності такої установи, у тому числі на оплату праці (грошове забезпечення), протягом місяця з дня переміщення здійснюються згідно із затвердженим кошторисом (планом використання бюджетних коштів).

З матеріалів справи вбачається, що Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області перереєстровано та переміщено з міста Донецьк (неконтрольована територія) до міста Слов'янськ (контрольована Україною територія) та продовжує функціонувати.

Таким чином, з аналізу наведених норм вбачається право позивача на отримання заробітної плати за період вересень, жовтень 2014 року.

Відповідач в обґрунтування своєї правової позиції в частині невиплати позивачу заробітної плати за період вересень-жовтень 2014 року посилається на розпорядження Голови Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року №27/0/38-14 «Про визначення територіальної підсудності справ».

Так, згідно даного розпорядження відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції", на підставі подань Державної судової адміністрації України на зміну територіальної підсудності судових справ, підсудних розташованим у районі проведення антитерористичної операції місцевим загальним та апеляційним судам (вх. № 913/0/1-14 від 29 серпня 2014 року, вх. № 10027/0/30-14 від 01 вересня 2014 року), визначено територіальну підсудність цивільних справ, справ про адміністративні правопорушення, підсудних місцевим загальним судам, розташованим у районі проведення антитерористичної операції, адміністративних справ, підсудних місцевим загальним судам як адміністративним судам, апеляційним судам, розташованим у районі проведення антитерористичної операції; кримінальних проваджень, підсудних місцевим (районним, міським, районним у містах, міськрайонним) судам, апеляційним судам, розташованим у районі проведення антитерористичної операції. Так, зокрема, територіальну підсудність Кіровського районного суду м. Макіївки Донецької області змінено на Краматорський міський суд Донецької області.

Проте, суд зауважує, що вищезазначене розпорядження стосується лише зміни територіальної підсудності справ, підсудних Кіровському районному суду м. Макіївки, та не визначає припинення роботи вказаного суду.

Під час судового розгляду даної справи ані позивачем, ані відповідачем не надано належних в розумінні приписів діючого законодавства доказів щодо припинення з вересня 2014 року роботи Кіровського районного суду м. Макіївки, або оголошення простою в роботі суду.

Позивачем в судовому засіданні надано пояснення, в яких останній підтверджує, що з вересня 2014 року було зупинено здійснення судочинства Кіровським районним судом м. Макіївки, проте фактично суд не припинив своєї роботи. Позивач зазначає, що протягом вересня і жовтня 2014 року він виходив на роботу та здійснював свої посадові обов'язки.

Представником відповідача зазначені обставини не спростовані.

При здійсненні розрахунку заборгованості із заробітної плати за вересень, жовтень 2014 року позивач посилається на приписи Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), та використовує як розрахункову величину середньомісячну заробітну плату, розраховану за даними нарахованого доходу за попередні 2 місяці роботи.

Разом з тим, суд зазначає, що оскільки у суду відсутні докази припинення роботи Кіровського районного суду м. Макіївки або оголошення простою в роботі зазначеного суду, в даному випадку відсутні підстави для обчислення заборгованості із заробітної плати виходячи з середньомісячного заробітку.

Водночас, суд бере до уваги пояснення представника відповідача, надані в судових засіданнях, відповідно до яких табелі обліку робочого часу позивача та інша кадрова та бухгалтерська документація стосовно позивача залишені у приміщенні Кіровського районного суду м. Макіївки на території, тимчасово не підконтрольній українській владі.

Таким чином, враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, беручи до уваги приписи ст. 11 КАС України, приймаючи вищенаведені обставини, суд вважає за необхідне зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області нарахувати та виплатити на користь позивача заробітну плату за вересень і жовтень 2014 року.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь компенсації за невикористані дні щорічної відпустки суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XIІ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державним службовцям надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу.

Державним службовцям, які мають стаж роботи в державних органах понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю до 15 календарних днів. Порядок і умови надання додаткових оплачуваних відпусток встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Державні гарантії та відносини, пов'язані з відпусткою визначені Законом України "Про відпустки" від 15.11.1996 № 504/96-ВР .

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про відпустки», право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки», ч.1 ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

З аналізу наведених норм слідує, що підставою для виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки є документ, який визначає кількість таких днів невикористаної відпустки.

Суд зазначає, що позивачем при здійсненні розрахунку суми заборгованості з виплати на його користь компенсації за невикористані дні щорічної відпустки зазначено про 15 невикористаних днів щорічної відпустки. Проте доказів на підтвердження зазначених обставин позивачем до суду не надано.

Крім того, як вже зазначалось судом, кадрова та бухгалтерська документація, в тому числі і стосовно позивача, залишені у приміщенні Кіровського районного суду м. Макіївки на території, тимчасово не підконтрольній українській владі.

Таким чином, враховуючи відсутність документального підтвердження наявності у позивача на день звільнення невикористаних днів щорічної відпустки, у суду на теперішній час відсутні підстави для задоволення позовних вимог в зазначеній частині. При цьому, суд зауважує, що в разі виявлення належних доказів щодо наявності у позивача на день звільнення невикористаних днів відпустки, позивач не позбавлений права звернутись до суду із зазначеними позовними вимогами з підстав перегляду даного судового рішення за нововиявленими обставинами.

Також суд необґрунтованими позовні вимоги позивача про стягнення на його користь грошової допомоги до щорічної основної оплачуваної відпустки, оскільки така виплата здійснюється за заявою працівника та безпосередньо пов'язана з наданням працівнику щорічної відпустки, тоді як компенсації зазначеної допомоги при звільненні працівника діючим законодавством не передбачено.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача на його користь суми компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини

доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи)

Згідно ст. 2 цього Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру:

пенсії;

соціальні виплати;

стипендії;

заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Статтями 3, 4 даного Закону передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Аналогічні приписи містяться і у Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159.

З аналізу наведених норм вбачається, що праву на компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати передує несвоєчасне нарахування та виплата доходу (заробітної плати тощо) за певний період, адже нарахування такого виду компенсації проводиться шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

З огляду на те, що станом на момент розгляду даної справи заробітна плата ОСОБА_1 за період вересень і жовтень 2014 року не нараховувалась і не виплачувалась, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати на користь позивача є передчасними.

Окрім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що виплата такої компенсації передбачена при відповідному зверненні працівника до уповноваженого органу (в даному випадку - відповідач) при наявності порушення виплати строків певного доходу, тоді як за наслідками такого звернення відмова власника або уповноваженого ним органу від виплати такої компенсації може бути оскаржена в судовому порядку.

Також, суд вважає необґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення на його користь інфляційного збільшення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час його прострочення (інфляційних втрат), трьох процентів річних від простроченої суми боргу та збитків, завданих простроченням зобов'язання (упущеної вигоди), оскільки посилання позивача на приписи Цивільного кодексу України в обґрунтування цих позовних вимог є безпідставним.

Суд зазначає, що спірні правовідносини врегульовані нормами діючого трудового законодавства, як то Закон України «Про державну службу» (чинний на момент виникнення спірних правовідносин), Кодекс законів про працю України.

Також суд звертає увагу позивача на приписи ст. 1 Цивільного кодексу України, відповідно до яких цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи те, що спір в даній справі є публічно-правовим, посилання позивача на норми Цивільного кодексу України є безпідставним.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь суми середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Кодексу законів про працю України вказаний Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 2-1 Кодексу законів про працю України визначено, що Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Відповідно до частини 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум саме у строки, зазначені у статті 116 КЗпП.

Також, з аналізу наведеної норми вбачається, що право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в разі, якщо працівник в день звільнення не працював, виникає за наявності звернення звільненого працівника з вимогою щодо проведення такого розрахунку.

Позивач в обґрунтування позовних вимог в зазначеній частині зазначає, що всупереч приписів вищезазначених норм відповідач своєчасно не провів з ним остаточний розрахунок при звільненні.

Враховуючи вищенаведені обставини щодо зупинення здійснення Кіровським районним судом м. Макіївки судочинства з вересня 2014 року, беручи до уваги неможливість встановлення фактичної дати припинення роботи суду або оголошення простою в його роботі, суд вважає, що обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно здійснювати з дати звернення позивача до ТУДСА України в Донецькій області з вимогою щодо проведення розрахунку при звільненні.

Як вже зазначалось судом, позивач 10.04.2015 року та 22.06.2016 року звертався до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області з вимогами щодо виплати йому заробітної плати за вересень і жовтень 2014 року та компенсації та відповідних компенсацій при звільненні, проте такі виплати здійснені не були.

Таким чином, суд вважає, що періодом, за який на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, є час з 14 квітня 2015 року (перший робочий день після звернення позивача до ТУ ДСА України в Донецькій області) по 13 лютого 2016 року (день ухвалення рішення у справі).

Втім, враховуючи відсутність на даний час нарахованого доходу позивача за останні два місяці роботи, що передували звільненню, беручи до уваги приписи ст. 11 КАС України, суд вважає за необхідне зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 квітня 2015 року по 13 лютого 2017 року.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі 30000грн. суд зазначає наступне.

Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд керується статтею 237-1 Кодексу законів про працю України відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому, зазначена норма сформульована так, що відшкодувати моральну шкоду, заподіяну працівникові робото давцем, можна тільки за наявності трьох життєвих обставин: моральних страждань; втрати нормальних життєвих зв'язків; необхідності додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки під час провадження у даній справі позивач не пояснив з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується, не надав належних доказів щодо втрати ним нормальних життєвих зв'язків та необхідності додаткових зусиль для організації його життя, в задоволенні позову в частині стягнення на користь ОСОБА_1 30000грн. в якості моральної шкоди слід відмовити

Щодо вимог позивача про зобов'язання ТУ ДСА України в Донецькій області зарахувати належні позивачу кошти на його рахунок в ПАТ «Укрсоцбанк» суд зазначає, що ці вимоги фактично стосуються порядку виконання рішення, винесеного судом за результатами розгляду даної справи та не можуть бути вирішені в рамках розгляду даної адміністративної справи.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

У відповідності до ст.ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 94 КАСУ судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись ст.ст. 2-14, 17, 18, 24, 71, 86, 94, 121, 122, 158-163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області про стягнення грошових коштів та моральної шкоди, зобов'язання зарахувати кошти на рахунок позивача - задовольнити частково.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 заробітну плату за вересень і жовтень 2014 року.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 квітня 2015 року по 13 лютого 2017 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанову ухвалено у нарадчій кімнаті 13 лютого 2017 року.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2017 року.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення постанови апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У випадку подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Бабаш Г.П.