Справа № 815/6410/16
Суддя: Свида Л. І.
Дата ухвалення: 2017-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6410/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л. І.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1., ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2., ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4. до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання відповідача вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулася ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1., ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2., ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4. з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу №221 від 18.11.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1., ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2., ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Позивач в судове засідання не з'явився, надіслав клопотання про розгляд справи без його участі в порядку письмового провадження. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення про відмову в оформленні документів ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей для вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту є необґрунтованим, незаконним, оскільки на даний момент вони не мають можливості повернутися на територію країни походження через загрозу життю та здоров'ю.

Представник відповідача в судове засідання з'явився. З наявних в матеріалах справи заперечень на позов вбачається, що відповідач заперечує проти позову (аркуші справи 30-33), оскільки позивач не підпадає під критерії, визначені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», її історія переслідування в Афганістані є очевидно необґрунтованою та не підтверджується жодними доказами, а тому оскаржуване рішення є правомірним та скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України суд має право розглянути справу у письмовому провадженні, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду та за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи вищевикладені приписи КАС України, неявку позивача в судове засідання, відсутність клопотань про допит свідків, експертів, суд прийшов до висновку про можливість продовження розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Вивчивши позовну заяву та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 є громадянкою Афганістану, уродженкою м. Кабул, за національністю - таджичка, за віросповіданням - мусульманка - сунітка, рідна мова дарі, іншими мовами не володіє, освіта початкова (п'ять класів), ніколи не працювала на Батьківщині, не була членом жодної політичної, молодіжної, військової, громадської чи інших організацій на території Афганістану, за сімейним станом перебуває в шлюбі з громадянином Афганістану ОСОБА_6, з яким має спільних дітей - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1., ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2., ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4.

ОСОБА_1 виїхала разом з родиною з Афганістану 10 травня 2013 року автомобілем, нелегально. Маршрут слідування пролягав через Таджикистан та інші країни у напрямку України, в Україну прибула 24.05.2013 року, місце перетину кордону позивачу невідомо. Причиною виїзду ОСОБА_1 з країни громадянської належності, з її слів, є погрози з боку невідомих осіб, які погрожували її чоловіку через роботу її свекра, який працював оперативним службовцем в службі безпеки Афганістану у 6 відділі. Це було пов'язано із пропозицією з боку керівництва на адресу свекра стосовно здійснення корупційної справи. Через відмову займатися корупцією невідомі особи погрожували йому, що могло завдати шкоди його синові та онукам. Через зазначені погрози чоловік позивача виїхав до Казахстану до м. Алма-Ати, в 2011 році до нього приєдналася і сама позивач. Зі слів позивача вона та її родина була депортована з Казахстану до Афганістану (м. Кабул). По приїзду в Афганістан, позивач вирішила з чоловіком виїхати до країн Європи. Позивач вважає, що не може добровільно повернутись до Афганістану через побоювання зазнати погроз з боку невідомих осіб, які погрожували її чоловіку.

ОСОБА_1 31 травня 2013 року звернулася до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 89-91).

Наказом №84 від 2 вересня 2013 року першого заступника начальника ГУДМС України в Одеській області, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянці Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, особова справа № 2013ОD0238 (аркуш справи 132).

Наказом №123 першого заступника начальника ГУДМС України в Одеській області від 1 листопада 2013 року, у відповідності до ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянки Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 (аркуш справи 141).

За результатами розгляду особової справи № 2013ОD0238 громадянки Афганістану ОСОБА_1, 1 липня 2015 року Управлінням у справах біженців ГУДМС України в Одеській області, на підставі абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 153-157).

На підставі матеріалів особової справи позивача, 26 жовтня 2015 року Державна міграційна служба України прийняла рішення №708-15, яким ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1., ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2., ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4. відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1, п. 13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні (аркуш справи 86).

ОСОБА_1 4 грудня 2015 року отримала повідомлення № 465 від 19.11.2015 року про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі рішення ДМС №708-15 від 26.10.2015 року (аркуш справи 85), не погодилась із прийнятим рішенням та оскаржила його до суду. Постановою Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/6977/15 від 22.02.2016 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії -відмовлено, ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2016 року - без змін, 31.08.2016 року касаційна скарга позивача відхилена (аркуші справи 66-67, 74-75).

ОСОБА_1 18 листопада 2016 року повторно звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою №222 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 44-46).

За результатами розгляду особової справи № 2016OD0191 громадянки Афганістану ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1., ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4. Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області 18 листопада 2016 року, на підставі п. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 59-60).

Наказом Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області №221 від 18 листопада 2016 року, у відповідності до п. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянки Афганістану ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1., ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2., ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4., особова справа № 2016OD0191 (аркуш справи 61).

ОСОБА_1 18 листопада 2016 року отримала повідомлення № 441 від 18.11.2016 року про відмову їй та її неповнолітнім дітям в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області № 221 від 18.11.2016 року (аркуші справи 62-63), не погодилася із прийнятим наказом та оскаржила його до суду.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що причиною виїзду з Афганістану вона зазначає погрози з боку невідомих осіб, які погрожували її чоловіку через роботу її свекра, який працював оперативним службовцем в службі безпеки Афганістану у 6 відділі.

Однак, вказана інформація надана лише зі слів позивача і не підтверджується жодними доказами.

Крім того, за інформацією міжнародної координаційної ради поліції, Афганська національна поліція (ANR) забезпечує добрий рівень безпеки в Кабулі та інших великих містах: Герат, Мазарі-Шаріф, Файзабад.

За даними Міжнародної організації з міграції (МОМ), в Кабулі були випадки нападів терористів-смертників, що мали вплив на життя людей. У той же час, Кабул є більш безпечним містом, а ніж інші міста в Афганістані, провінція також знаходиться під контролем.

Також суд звертає увагу на те, що позивач ніколи не брала участь в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавала переслідувань через належність до певної національної, релігійної меншості чи до соціальної групи, в країні походження проживають її родичі, які не зазнають будь-яких переслідувань, доводи позивача стосуються погроз її чоловіку з боку антиурядових угрупувань та ці обставини є підставою для їх звернення до офіційної влади країни з вимогою про її захист, можливого переїзду до іншої місцевості в межах країни походження, тощо.

Суд звертає увагу, що обставини переслідування позивача вже були предметом розгляду в адміністративній справі №815/6977/15, за результатами розгляду якої встановлена правомірність рішення Державної міграційної служби України про відмову в наданні позивачу статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту та рішення по цій справі набрало законної сили.

Таким чином, обставини переслідування позивача та загрози її життю та здоров'ю в країні походження не знайшли свого підтвердження, при цьому при наданні до Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторної заяви від 18 листопада 2016 року вона не зазначає нових обставин, що свідчить про явну не обґрунтованість тверджень позивача.

Враховуючи відсутність обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про переслідування позивача, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, відсутність нових обставин, які б могли бути оцінені під час повторного розгляду звернення позивача, суд вважає рішення відповідача про відмову у оформленні позивачу документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту обґрунтованим, законним та таким, що не підлягає скасуванню.

На підставі встановлених фактів, суд приходить до висновку про очевидну необґрунтованість тверджень позивача та правомірність наказу №221 від 18.11.2016 року, яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Керуючись ст.ст. 69-71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1., ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2., ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4. до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу №221 від 18.11.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1., ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4. - відмовити.

Постанова набирає законної сили у порядку ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга на постанову подається до Одеського окружного адміністративного суду, та одночасно її копія надсилається до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Л. І. Свида