Справа № 803/57/17
Суддя: Костюкевич Сергій Федорович
Дата ухвалення: 2017-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2017 року Справа № 803/57/17

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Костюкевича С.Ф.,

при секретарі судового засідання Шафранюк І.Ф.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Забожчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління МВС України у Волинській області, Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Управління МВС України у Волинській області, Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні 16.02.2017 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог в якій просив визнати протиправним та скасувати наказ голови ліквідаційної комісії УМВС України у Волинській області від 19.12.2016 року №16 о/с в частині звільнення його з посади, поновити на посаді, стягнути з УМВС України у Волинській області грошове забезпечення за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в розмірі 140 157,72 грн. та стягнути з відповідача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 59 837,44 грн. Постанову суду в частині поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за один місяць просив звернути до негайного виконання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом голови ліквідаційної комісії УМВС України у Волинській області №16 о/с від 19.12.2016 року його було звільнено у запас з постановкою на військовий облік у зв'язку за скороченням штатів за пунктом 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС та відповідно до пп. 8, 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію».

Позивач своє звільнення з посади вважає незаконним, таким що прийняте відповідачем без попередження його про звільнення, без врахування переважного права на залишення на роботі, без пропозиції щодо переведення на іншу роботу, без погодження з профспілковим комітетом, а тому просить наказ про його звільнення визнати протиправним та скасувати, поновити на посаді та стягнути передбачені кошти.

Позивач та його представник в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві, просили позов задовольнити.

Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в їх задоволенні відмовити. Додатково зазначила, що відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень, з дня опублікування Закону України «Про Національну поліцію» всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники МВС України, його територіальних органів, закладів та установ, вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Пунктом 10 Прикінцевих та перехідних положень визначено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в ОВС через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільненні зі служби в ОВС до настання зазначеного в цьому пункту терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ. Постановою КМУ №730 від 16 вересня 2015 року «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» було ліквідовано як юридичну особу -Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області та її структурні підрозділи, а Головне управління Національної поліції у Волинській області за законом не є правонаступником Управління Міністерства внутрішніх справ у Волинській області. Тому, вважає, що звільнення ОСОБА_1 було проведене у відповідності до вимог чинного законодавства.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає до часткового задоволення, враховуючи наступне.

Частина 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Згідно з пунктом 15 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) публічна служба -це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Будь-яка публічна служба є державною службою.

02 липня 2015 року Верховною Радою України прийнятий Закон України «Про Національну поліцію», який згідно з пунктом І розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону набрав чинності з 07 листопада 2015 року.

Закон України «Про Національну поліцію» визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Згідно з пунктом 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначених цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 03.09.2001 року проходив службу в органах внутрішніх справ на різних посадах, зокрема, згідно з наказом УМВС України у Волинській області від 16.08.2011 року №310 о/с - на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з міжнародними злочинними групами УБОЗ УМВС України у Волинській області, що підтверджується записами у трудовій книжці, витягом з послужного списку ОСОБА_1

Наказом УМВС України у Волинській області №98 о/с від 04.04.2012 року позивача звільнено з органів МВС України в запас з 04.04.2012 року за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (пункт 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України).

ОСОБА_1 не погодившись з даним наказом 03.05.2012 року звернувся в суд з позовом до УМВС України у Волинській області про визнання незаконним та скасування наказу від 04.04.2012 року № 98 о/с в частині звільнення з органів МВС України, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 24.05.2012 року позов задоволено повністю.

04.09.2012 року наказом УМВС України у Волинській області №257 о/с на виконання виконавчого листа Волинського окружного адміністративного суду №160 до негайного виконання, відповідачем внесено зміни в наказ від 04.04.2012 року №98о/с де було поновлено позивача на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з міжнародними злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю управління внутрішніх справ України у Волинській області з 04.04.2012 року.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.11.2012 року в задоволенні позову відмовлено.

На підставі постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.11.2012 року , наказом УМВС України у Волинській області від 18.12.2012 року №340о/с відмінено пункт наказу УМВС України у Волинській області від 04.09.2012 року №257о/с в частині скасування наказу УМВС України у Волинській області від 04.04.2012 року №98о/с про поновлення на посаді та звільнено позивача з органів внутрішніх справ України за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ з 04.04.2012 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23.03.2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.11.2012 року - скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2016 року апеляційну скаргу УМВС України у Волинській області - залишено без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 24.05.2012 року залишено без змін.

Наказом голови ліквідаційної комісії УМВС України у Волинській області від 19.12.2016 року №16 о/с, відповідно до ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2016 позивача поновлено на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з міжнародними злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС України у Волинській області з 04.04.2012 року, та вказаним наказом одночасно звільнено у запас Збройних Сил з постановкою на військовий облік за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів), з 06.11.2015 року.

Відповідно до частин першої, шостої статті 6 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно із пунктом 2 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюються на публічно-правові спори, зокрема: спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідач УМВС України у Волинській області у даній справі не довів правомірності оскаржуваного у даній справі наказу про звільнення позивача, з огляду на таке.

Відповідно до пп. «г» п. 64 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію України», Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Даний Закон був опублікований 06.08.2015 року в газеті «Голос України» та відповідно до його Прикінцевих та перехідних положень набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 07.11.2015 року, крім, зокрема, п. п. 8, 11 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, які набрали чинності з дня, наступного за днем опублікування Закону, тобто 07.08.2015 року.

Так, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію України» передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Відповідно до п. п. 9, 10 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Таким чином, вищезазначені норми розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» та Положення №114, на які йдеться посилання в оскаржуваному наказі, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: відмова працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийняття на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; відсутність можливості подальшого використання на службі.

Тому, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, начальник органу зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, яка звільняється.

Отже відповідачем не було запропоновано позивачу скористатись правом на проходження служби в поліції

Також Законом України «Про Національну поліцію України» передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, зокрема, прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Звільняючи ОСОБА_1 відповідач виходив з того, що відбулася повна ліквідація установи, в якій він проходив службу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області.

Суд не погоджується з даним висновком з огляду на наступне.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 04.03.2014 року у справі №21-8а14, ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв'язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з'ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Згідно з ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

16.09.2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» згідно з якою утворено як юридичну особу публічного права територіальний орган Національної поліції - Головне управління Національної поліції у Волинській області та ліквідовано як юридичну особу публічного права Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області.

Судом встановлено, що Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області з 10 листопада 2015 року перебуває в стані припинення за рішенням засновника.

При цьому, в Законі України «Про Національну поліцію», постанові Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року № 730 чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на органи міліції.

Таким чином, в даному випадку фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави ліквідована не була.

На думку суду, зазнане вище правонаступництво підтверджується, зокрема, аналогічністю завдань міліції і поліції, встановлених ст. 3 Закону України «Про міліцію» та ст. 2 Закону України «Про Національну поліцію» відповідно, ліквідація обласних управлінь Міністерства внутрішніх справ України з одночасним створенням аналогічних територіальних органів Національної поліції, використання органами Національної поліції в своїй діяльності нормативно-правових актів (наказів) Міністерства внутрішніх справ України.

Також суд враховує, що в постанові від 27.05.2014 року у справі №21-108а14 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи.

Пунктами 8-11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію України» не було передбачено порядку пропонування працівникам міліції посад в органах Національної поліції.

Враховуючи дану обставину та наведену правову позицію Верховного Суду України щодо обов'язку роботодавця працевлаштувати працівників ліквідованої установи, суд вважає, що в даному випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, а саме ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, частиною 3 якої передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, суд приходить до висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Однак у спірних правовідносинах Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області у встановлений законодавством строк, а саме до 05.11.2015 року, не запропонувало ОСОБА_1 жодної посади в новостворених органах Національної поліції.

Враховуючи, що обов'язок запропонувати посаду відповідно до змісту наведеної норми та правової позиції Верховного Суду України лежить саме на роботодавцеві, суд не бере до уваги ту обставину, що ОСОБА_1 в період з 07.08.2015 року до 06.11.2015 року з рапортом щодо звільнення з органів внутрішніх справ в порядку переведення до поліції та з заявою про прийом на службу в поліцію не звертався, оскільки в цей період був звільнений з ОВС, а поновлений лише 19.12.2016 року, тобто після 06.11.2015 року - дати до якої керівник міг звільнити особу за скороченням штатів згідно попередження про майбутнє вивільнення за Законом України «Про національну поліцію». Таким чином, одночасне звільнення позивача наказом №16 о/с від 19.12.2016 року за скороченням штату, саме з 06 листопада 2015 року є безпідставним.

Отже, оскільки позивач в зазначений період не перебував у трудових відносинах із МВС України, він був позбавлений можливості подати заяву (рапорт) про подальше перебування на посадах в органах внутрішніх справ до 06.11.2015 року.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що звільнення позивача є передчасним, та як наслідок таким, що порушило його право на працю в частині гарантій на зайняття певних посад у порядку визначеному розділом ХІ Закону України «Про Національну поліцію».

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так відповідно до правової позиції Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила поведінки при вивільненні працівників міліції (зокрема, створення територіальних органів впродовж місяця, з дня набрання чинності згаданим Законом), то вона зобов'язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

В іншому випадку, що має місце у спірних правовідносинах, держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Представлені відповідачем на заперечення позовних вимог докази у своїй сукупності дають підстави вважати що рішення відповідача є протиправним, прийнятим без дотримання критеріїв, передбачених ч. 3 ст. 2 КАС України.

Враховуючи наведені вище обставини та положення нормативно-правових актів, суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області від 19.12.2016 року №16 о/с «По особовому складу» в частині звільнення майора міліції ОСОБА_1 з посади оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з міжнародними організованими злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС з 06.11.2015 року є протиправним і підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішень суду про поновлення на роботі судом встановлено наступне.

Як зазначалось, наказом УМВС України у Волинській області №98 о/с від 04.04.2012 року позивача звільнено з органів МВС України в запас з 04.04.2012 року.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 24.05.2012 року визнано протиправним та скасовано наказ УМВС України у Волинській області від 04.04.2012 року №98о/с в частині звільнення з органів МВС України ОСОБА_1, поновлено ОСОБА_1 на посаді з 04 квітня 2012 року та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Постанову суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць звернуто до негайного виконання.

04.09.2012 року наказом УМВС України у Волинській області №257 о/с на підставі постанови Волинського окружного адміністративного суду від 24.05.2012 року внесено зміни в наказ від 04.04.2012 року №98о/с та було поновлено позивача на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з міжнародними злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю управління внутрішніх справ України у Волинській області з 04.04.2012 року.

На підставі постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.11.2012 року , наказом УМВС України у Волинській області від 18.12.2012 року №340о/с відмінено пункт наказу УМВС України у Волинській області від 04.09.2012 року №257о/с в частині скасування наказу УМВС України у Волинській області від 04.04.2012 року №98о/с та поновлення на посаді та звільнено позивача з органів внутрішніх справ України за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ з 04.04.2012 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23.03.2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.11.2012 року - скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2016 року апеляційну скаргу УМВС України у Волинській області - залишено без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 24.05.2012 року залишено без змін.

Наказом голови ліквідаційної комісії УМВС України у Волинській області від 19.12.2016 року №16 о/с, відповідно до ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2016 позивача поновлено на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з міжнародними злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС України у Волинській області з 04.04.2012 року, та вказаним наказом одночасно звільнено у запас Збройних Сил з постановкою на військовий облік за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів), з 06.11.2015 року.

Згідно зі статтею 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на відповідача УМВС України у Волинській області був покладений обов'язок негайно виконати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 24.05.2012 року у справі №2а/0370/1249/12 в частині поновлення позивача на посаді.

Вищезазначене рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з міжнародними організованими злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС було виконане лише 04.09.2012 року шляхом поновлення на посаді, як вбачається з дослідженого судом Послужного списку, з 04 квітня 2012 року, при цьому наказом УМВС №340 від 18.12.2012 року знову було звільнено шляхом відміни попереднього пункту наказу щодо поновлення.

Порядок і умови вирішення питання про оплату вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі працівника визначено статтею 236 КЗпП України.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ затвердженого постановою КМ УРСР від 29.07.1991 року №114 (із змінами і доповненнями), у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Отже, при несвоєчасному поновленні працівника на роботі з вини власника або уповноваженого ним органу середній заробіток виплачується йому за чітко визначений законом проміжок часу: з дня винесення відповідного рішення органом, що розглядав трудовий спір, до дня його фактичного виконання.

В судовому засіданні встановлено, що на виконання постанови Волинського окружного адміністративного суду від 24.05.2012 року в справі №2а/1249/12 були видані виконавчі листи про стягнення 5 076,80 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та до негайного виконання в межах суми стягнення за 1 місяць в розмірі 3 371,73 грн. (який виконано), тому стягнення передбачених законодавством коштів при поновленні на посаді розглядаючи даний спір слід проводити з 24.05.2012 року.

Таким чином, суд зазначає, що період з 24.05.2012 року (день прийняття постанови Волинського окружного адміністративного суду у справі №2а/1249/12) по 04.09.2012 року (04.09.2012 року наказом УМВС України у Волинській області позивача було поновлено на посаді), а також період з 18.12.2012 року (наказом УМВС України у Волинській області від 18.12.2012 року №340о/с відмінено пункт наказу УМВС України у Волинській області від 04.09.2012 року №257о/с в частині скасування наказу та поновлення на посаді) по 06.11.2015 року (наказом голови ліквідаційної комісії УМВС України у Волинській області від 19.12.2016 року №16 о/с позивача поновлено на посаді з 06.11.2015 року) є часом затримки в поновлені ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з міжнародними організованими злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС і який в сукупності становить 1 156 календарних днів відповідно (2012 рік: з 24.05.2012 року по 04.09.2012 року та з 18.12.2012 року по 31.12.2012 року: 116 днів) + (2013 рік: 365 днів) + (2014 рік: 365 днів) + (2015 рік: з 01.01.2015 року по 06.11.2015 року: 310 днів).

Згідно довідки УБОЗ УМВС України у Волинській області від 27.04.2012 року №15 про доходи слідує, що дохід ОСОБА_1 за лютий-березень 2012 року складає 6 663,46 грн. (3 331,73 + 3 331,73) грн. за 61 календарний день, відповідно середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 111,06 грн.

Враховуючи те, що тривалість невиконання відповідачем постанови суду від 24.05.2012 року в частині поновлення ОСОБА_1 на вищезазначеній посаді складає 1 156 календарних днів, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду становить 128 385,36 грн. (111,06 грн. х 1 156 днів = 128 385,36 грн.), який підлягає до стягнення на користь позивача.

Посилання представника відповідача на постанову Верховного Суду України №21-8а15 в аналогічних правовідносинах, де було висловлено позицію щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного року відповідно до п. 24 Положення №114 затвердженого Постановою КМУ від 29.07.1991 року, суд до уваги не приймає, оскільки у вищевказаній постанові ВСУ йдеться про правовідносини, що виникли в 2008 році, коли строк виплати грошового забезпечення за час затримки виконання рішення суду обмежувався одним роком. Однак, в 2012 році до даного пункту 24 були внесені зміни де передбачено, що якщо питання про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, вимога позивача про стягнення коштів за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення (з відрахуванням періоду поновлення позивача на службі), підлягає до задоволення.

При цьому не підлягає задоволенню вимога позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 04.09.2012 року по 18.12.2012 року (106 днів), де позивач 04.09.2012 року наказом УМВС України у Волинській області був поновлений на посаді та отримував заробітну плату, що вбачається з відповідної довідки УМВС.

Суд вважає безпідставним твердження представника відповідача щодо пропущення позивачем строку звернення до суду, визначеного статтею 233 КЗпП України, оскільки в аспекті надання офіційного тлумачення положенням частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв'язку із статтями 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України у Рішенні від 15.10.2013 року N 8-рп/2013 зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Крім того на виконання ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2016 року позивача було поновлено на посаді наказом по УМВС від 19.12.2016 року, а з позовом до суду про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення він звернувся, як вбачається з відтиска штемпеля пошти на конверті - 18.01.2017 року, тобто в межах місячного строку.

Щодо позовної вимоги про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу суд зазначає наступне.

Згідно з статтею 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Оскільки позовна вимога про поновлення позивача на посаді з 6 листопада 2015 року підлягає до задоволення, тому суд приходить до висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 з УМВС України у Волинській області грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 59 837,44 грн..

Так, обчислення середньої заробітної плати здійснюється на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», згідно з пунктом 2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язані відповідні виплати.

Оскільки ОСОБА_1 звільнений в листопаді 2015 року, то сума виплат обчислюється за два попередні повні календарні місяці до звільнення: жовтень-листопад 2012 року.

Згідно довідки УМВС України у Волинській області від 16.02.2017 року про доходи слідує, що дохід ОСОБА_1 за жовтень-листопад 2012 року складає 4 386,88 грн. (2 136,25 + 2 250,63) грн. за 61 календарний день, відповідно середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 71,92 грн. Час вимушеного прогулу з 07 листопада 2015 року по 15 лютого 2017 року становить 832 календарних дні, відтак середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 59 837,44 грн. (71,92 грн. х 832 дні = 59 837,44 грн.).

При цьому, суд виходить також з того, що належним відповідачем за вказаними позовними вимогами є Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, до якого і пред'явлені вимоги, в той час як Головне управління Національної поліції України у Волинській області не є належним відповідачем, прав позивача не порушувало, відтак, у задоволенні до нього позовних вимог необхідно відмовити.

Відповідно до пунктів 2 і 3 частини 1 статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, постанова про поновлення ОСОБА_1 на посаді та про стягнення з УМВС України у Волинській області грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в сумі 2 193,44 грн. (4 386,88 : 2) підлягає до негайного виконання.

Керуючись статями 3, 11, 17, 71, 158, 160, 162, 163, 186, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про Національну поліцію», суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ голови ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області Пасічника Н. М. від 19 грудня 2016 року №16 о/с в частині звільнення майора міліції ОСОБА_1 з посади оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з міжнародними організованими злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС.

Поновити ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з міжнародними організованими злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС з 06 листопада 2015 року.

Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в розмірі 128 385,36 грн.

Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 59 837,44 грн.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з міжнародними організованими злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС з 06 листопада 2015 року та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 2 193,44 грн. звернути до негайного виконання.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, повний текст якої буде виготовлено 21 лютого 2017 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий С.Ф. Костюкевич