Справа № 816/2152/16
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2017-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2017 року м. ПолтаваСправа № 816/2152/16

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Ясиновського І.Г.,

за участю: секретаря судового засідання - Шулик Н.І.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Дудник В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Полтавської митниці Державної фіскальної служби України, треті особи: в.о. начальника Полтавської митниці ДФС Остапчук В.В., в.о. начальника Полтавської митниці ДФС Воронько В.Л. про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И В:

22 листопада 2016 року ОСОБА_1 (надалі також - позивач) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Полтавської митниці Державної фіскальної служби України, треті особи: в.о. начальника Полтавської митниці ДФС Остапчук В.В., в.о. начальника Полтавської митниці ДФС Воронько В.Л. про

- визнання протиправним та скасування п.п. 1, 2, 3.2, 4 наказу Полтавської митниці ДФС №229-о від 28.10.2016 "Про звільнення ОСОБА_1.";

- визнання протиправним та скасування п.п. 1, 2, 3.2, 4 наказу Полтавської митниці ДФС №236-о від 10.11.2016 "Про звільнення ОСОБА_1.";

- поновлення ОСОБА_1 на державній службі на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста "Лтава" Полтавської митниці ДФС з 10.11.2016;

- стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 11.11.2016 по день поновлдення на державній службі на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста "Лтава" Полтавської митниці ДФС з утриманням та перерахуваннямдо бюджетів та Державних цільових фондів податків та обов'язкових платежів в розмірі 2 011,12 грн;

- стягнення з Полтавської митниці ДФС моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що підставою для видачі наказів Полтавської митниці ДФС №229-о від 28.10.2016 та №236-о від 10.11.2016 "Про звільнення ОСОБА_1." стало подання Прокуратури Полтавської області та акт службового розслідування. Дисциплінарна комісія Полтавської митниці ДФС дійшла висновку про недотримання головним державним інспектором відділу митного оформлення ОСОБА_1 вимог ч. 3 ст.187, ч. 1,3 ст332, п.3, ч.1 ст.336 Митного кодексу України, що свідчить про неналежне виконання позивачем своїх обов'язків, зокрема передбачених пунктами 2.18, 2.37, 2.40, 2.43, 2.45, 2.84 посадової інструкції. Вважає, висновки відповідача щодо несумлінного виконання позивачем своїх обов'язків, що полягало у незабезпеченні справляння плати за виконання митних формальностей митним органом поза місцем розташування митного органу необґрунтованими. Стверджує, що митні формальності виконані позивачем за місцем розташування митного органу - ВМО №1 митного поста «Лтава» та особисто декларантам будь-які неправомірні вигоди у вигляді пільг та в інших формах не надавалися.

В ході судового розгляду справи позивач та його представник підтримали вимоги позовної заяви, просили суд їх задовольнити із підстав, викладених в позовній заяві та з урахуванням пояснень наданих у ході розгляду справи.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні у повному обсязі, посилаючись на те, що прокуратурою Полтавської області установлено, що у період лютий 2014 року - квітень 2016 року ОСОБА_1 під час здійснення митного контролю товарів суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності виконувала митні формальності поза місцем розташування зони митного контролю. При цьому порушуючи обмеження щодо використання службових повноважень, з метою отримання неправомірної вигоди для інших осіб у вигляді пільги, яка полягала у несплаті грошей за виконання митних формальностей за роботу митників поза місцем розташування зони митного контролю. Зазначав, що комісією по проведенню службового розслідування встановлено, відсутність записів в Журналі руху автотранспорту у тимчасовій зоні митного контролю ТОВ «Зовніштехсервіс» за 2016 рік, щодо знаходження в зоні митного контролю автомобілів, якими здійснювалося перевезення товарів за митними деклараціями, оформленими ОСОБА_1 Також комісією враховано особисті пояснення директора, заступника директора та працівника ТОВ «Зовніштехсервіс», митного брокера ФОП ОСОБА_6 Вказував на відсутність підстав для скасування наказу №229-о від 28.10.2016, а внесення змін до нього жодним чином не впливало на законі права та інтереси позивача. Звільнення ОСОБА_1 проведено саме на підставі наказу №236-о від 10.11.2016, про що зазначено у трудовій книжці позивача.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 прийнята на роботу в митні органи з 1993 року та з 05.02.2016 працювала на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Лтава» Полтавської митниці ДФС.

Наказом Полтавської митниці ДФС від 28.10.2016 № 229-ДС "Про звільнення ОСОБА_1." ОСОБА_1, головного державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Лтава» звільнено з посади 02.11.2016 відповідно до п. 5 ст. 66 Закону України «Про державну службу».

Наказом Полтавської митниці ДФС від 10.11.2016 № 236-ДС "Про звільнення ОСОБА_1.", у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1 в період з 28.10.2016 по 09.11.2016 (лист тимчасової непрацездатності серії АДЕ №419636) ОСОБА_1, головного державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Лтава» звільнено з посади 10.11.2016 відповідно до п. 5 ст. 66 Закону України «Про державну службу».

Підставою для винесення зазначених наказів стало вчинення ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення з посади державної служби, відповідно до ст.ст. 65-66 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII.

Не погоджуючись з висновками відповідача, вважаючи протиправними накази Полтавської митниці ДФС №229-о від 28.10.2016 та №236-о від 10.11.2016 "Про звільнення ОСОБА_1." в частині її звільнення із посади, позивач звернулася до суду з вимогою про визнання протиправними та скасування вказаних наказів, поновлення її на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам, суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про державну службу» державний службовець зобов'язаний сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов'язки.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Частиною 1 статті 64 Закону України «Про державну службу» встановлено, що за невиконання або неналежне виконання посадових обов'язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 65 Закону України «Про державну службу» підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов'язків та інших вимог, встановлених вказаним Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.

Згідно з п. 7, 9 ч. 2 ст.65 Закону України «Про державну службу» дисциплінарними проступками є, зокрема, перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу злочину або адміністративного правопорушення; використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб.

Відповідно до положень ст. 66 Закону України «Про державну службу» до державних службовців застосовується один із таких видів дисциплінарного стягнення: 1) зауваження; 2) догана; 3) попередження про неповну службову відповідність; 4) звільнення з посади державної служби.

Частина 5 вказаної статті передбачає, що звільнення з посади державної служби є винятковим видом дисциплінарного стягнення і може бути застосоване лише у разі вчинення дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 1, 3, 7, 9-11, 13, 14 частини другої статті 65 вказаного Закону, а також вчинення систематично (повторно протягом року) дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 12 частини другої статті 65 вказаного Закону.

Дисциплінарні стягнення, передбачені пунктами 2-4 частини першої вказаної статті, накладаються виключно за пропозицією Комісії, поданням дисциплінарної комісії.

Положеннями частини 1 та 9-11 статті 69 Закону України «Про державну службу», встановлюється, що для здійснення дисциплінарного провадження з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку утворюється дисциплінарна комісія з розгляду дисциплінарних справ (далі - дисциплінарна комісія).

Дисциплінарна комісія розглядає дисциплінарну справу державного службовця, сформовану в установленому цим Законом порядку.

Результатом розгляду дисциплінарної справи є пропозиція Комісії або подання дисциплінарної комісії, які мають рекомендаційний характер для суб'єкта призначення.

Суб'єкт призначення протягом 10 календарних днів зобов'язаний прийняти рішення на підставі пропозиції Комісії або подання дисциплінарної комісії або надати вмотивовану відмову протягом цього строку.

Порядок призначення та проведення службового розслідування встановлений ст. 71 Закону України «Про державну службу», а також регулюється Порядком проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 №950.

З метою визначення наявності вини, характеру і тяжкості дисциплінарного проступку може проводитися службове розслідування.

У разі невиконання або неналежного виконання посадових обов'язків державним службовцем, перевищення повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну шкоду фізичній чи юридичній особі, державі або територіальній громаді, службове розслідування проводиться обов'язково.

Службове розслідування стосовно державних службовців, які займають посади державної служби категорії "А", проводиться центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, а стосовно державних службовців, які займають посади державної служби категорій "Б" і "В", - дисциплінарною комісією у державному органі.

За результатами службового розслідування складається висновок про наявність чи відсутність у діях державного службовця дисциплінарного проступку та підстав для його притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Згідно з ст.74 вказаного Закону дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню тяжкості вчиненого проступку та вини державного службовця. Під час визначення виду стягнення необхідно враховувати характер проступку, обставини, за яких він вчинявся, обставини, що пом'якшують чи обтяжують відповідальність, результати оцінювання службової діяльності державного службовця, наявність заохочень, стягнень та його ставлення до служби. Дисциплінарне стягнення може бути накладено тільки у разі встановлення факту вчинення дисциплінарного проступку та вини державного службовця.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновків про те, що передумовою звільнення державного службовця за вчинення дисциплінарного правопорушення, пов'язаного зі здійсненням службової діяльності, з підстав припинення державної служби за перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу злочину або адміністративного правопорушення, використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб, мають бути встановлені внаслідок ретельного службового розслідування. Звільнення за перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу злочину або адміністративного правопорушення, використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб може мати місце лише тоді, коли достеменно доведено, що державний службовець вчинив проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи, до Полтавської митниці ДФС в порядку ч. 3 ст.65 Закону України «Про державну службу» надійшло подання прокуратури Полтавської області від 13.09.2016 №32-383 вих.16 (т. 1 а.с. 53), в якому повідомлялось про встановлення виконання ОСОБА_1 митних формальностей поза місцем розташування зони митного контролю під час здійснення нею митного контролю товарів суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності, шляхом надання декларантам неправомірної вигоди у вигляді пільги, яка полягає у несплаті грошей за виконання митних формальностей за роботу митників поза місцем розташування зони митного контролю у період лютий 2014 року - квітень 2016 року, у зв'язку з чим просив призначити службове розслідування, крім іншого, стосовно головного державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Лтава» ОСОБА_1

За результатами розгляду вказаного подання в.о. начальником Полтавської митниці ДФС видано наказ №178 від 15.09.2016 «Про проведення службового розслідування» та наказ №183 від 28.09.2016 «Про внесення змін до наказу Полтавської митниці ДФС від №178 від 15.09.2016», якими стосовно, зокрема, головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Лтава» ОСОБА_1 призначено проведення службового розслідування з 16.09.2016 по 20.10.2016 (т. 1 а.с.50-51).

За наслідками службового розслідування складено акт від 26.10.2016 року (т. 1 а.с.175-193), яким встановлено, що ОСОБА_1 порушено вимоги ч. 3 ст.187, ч. 1,3 ст332, п.3, ч.1 ст.336 Митного кодексу України, що свідчить про неналежне виконання позивачем своїх обов'язків, зокрема передбачених пунктами 2.18, 2.37, 2.40, 2.43, 2.45, 2.84 посадової інструкції головного державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Лтава».

Так, з акту службового розслідування від 26.10.2016 вбачається, що митний контроль та виконання митних формальностей щодо товарів та транспортних засобів комерційного призначення в м. Гадячі здійснюються в постійній та тимчасовій ЗМК створених згідно з рішенням Полтавської митниці Міндоходів від 14.08.2014 № 80602/322 у місці доставки товарів для автомобільного транспорту на території складу тимчасового зберігання (далі - СТЗ) відкритого типу, що належить ТОВ «Зовніштехсервіс», за адресою: вул. Лохвицька, 46з.

Додатком до Рішення про створення постійної ЗМК є план-схема, на якій позначаються межі постійної та тимчасової ЗМК.

Відповідно до листа Державної фіскальної служби України від 01.08.2014 № 1085/7/99-99-254-01-06-17 на території ТОВ «Зовніштехсервіс» створена тимчасова зона митного контролю, визначена на відповідній план-схемі зони митного контролю, яка є додатком до Рішення від 14.08.2014 №80602/322.

З метою забезпечення обмеженого доступу до зон митного контролю ТОВ «Зовніштехсервіс» запроваджено систему одноразових перепусток для транспортних засобів, які прибувають для проходження митних процедур та журнали «Руху автомобілів по території (в'їзд/виїзд) та Руху автотранспорту у тимчасовій зоні митного контролю».

При цьому, виїзд автотранспорту з товарами, що знаходяться під митним контролем, за межі зони митного контролю дозволяється після проставлення номера оформленої МД та особистого підпису посадової особи митниці у разовій перепустці.

Підтвердженням такого порядку функціонування тимчасової зони митного контролю ТОВ «Зовніштехсервіс» у 2015-2016 роках є надана ОСОБА_1 разова перепустка (т. 1 а.с. 128) від 22.04.2016 № 15 (частина для митниці).

Відповідно до інформації, вказаної в графах 30 МД оформлених головним державним інспектором ВМО № 1 митного поста «Лтава» ОСОБА_1 (вказаних у акті службового розслідування на стор. 10-11), місцем знаходження товарів зазначено зону митного контролю ТОВ «Зовніштехсервіс» (м. Гадяч, вул. Лохвицька, 46з), код класифікатора 806-003-1-1.

Згідно з інформацією ЄАІС ДФС України, у зазначених МД проставлені відмітки про накладення митного забезпечення № 806/012, закріпленого за головним державним інспектором ВМО №1 митного поста «Лтава» ОСОБА_1

Поряд з цим, комісією по проведенню службового розслідування встановлено, що як свідчать записи журналу «Руху автотранспорту у тимчасовій зоні митного контролю» ТОВ «Зовніштехсервіс», в період з 01.01.2016 по 16.03.2016 (т. 1 а.с. 125) в тимчасовій зоні митного контролю перебувало лише 9 транспортних засобів.

В період з 01.01.2016 по 16.03.2016 в митному режимі експорту оформлено 25 МД, з них 18 зазначені у Поданні прокуратури області, за якими перевозились товари транспортними засобами, під митними пломбами, з яких в журналі «Руху автотранспорту у тимчасовій зоні митного контролю» ТОВ «Зовніштехсервіс» зафіксовано лише один транспортний засіб, що перевозив товар, оформлений за МД від 15.03.2016 № 806020001/2016/300228.

При цьому, комісією враховані особисті пояснення директора ТОВ «Зовніштехсервіс» ОСОБА_7, заступника директора ТОВ «Зовніштехсервіс» ОСОБА_8, працівника ТОВ «Зовніштехсервіс» ОСОБА_9, митного брокера -ФОП ОСОБА_6

Документального підтвердження (у вигляді разових перепусток) фактів знаходження в тимчасовій зоні митного контролю ТОВ «Зовніштехсервіс» автомобілів з товарами для виконання митних формальностей по накладенню митного забезпечення за вказаними вище МД ні ОСОБА_1 ні працівниками ТОВ «Зовніштехсервіс» не надано.

Таким чином, дисциплінарна комісія дійшла висновку, що головним державним інспектором ВМО № 1 митного поста «Лтава» ОСОБА_1 не забезпечено дотримання відповідного режиму в тимчасовій зоні митного контролю ТОВ «Зовніштехсервіс», чим не виконано вимоги ст. 332 Митного кодексу України.

Однак, приймаючи до уваги, що ТОВ «Зовніштехсервіс» не надані копії записів «Журналів руху автотранспортну у тимчасовій зоні митного контролю» за 2014- 2015 роки, комісія не може однозначно стверджувати, що ОСОБА_1 у вказаний період здійснювались митні формальності поза межами зони митного контролю.

Разом з тим, як вбачається із акту службового розслідування, у зв'язку з відсутністю записів в «Журналі руху автотранспорту у тимчасовій зоні митного контролю» за 2016 рік ТОВ «Зовніштехсервіс», щодо знаходження в зоні митного контролю автомобілів, якими здійснювалось перевезення товарів за МД оформленими ОСОБА_1, комісія робить висновок про виконання ОСОБА_1 митних формальностей поза місцем розташування митних органів та межами тимчасової зони митного контролю, що свідчить про недотримання вимог частини З ст. 187, частини 1, 3 ст. 332, пункту З частини 1 ст.336 МКУ, постанови Кабінету Міністрів України від18.01.2003 "Про справляння плати за виконання митних формальностей митними органами поза місцем розташування митних органів або поза робочим часом, установленим для митних органів", Порядку справляння плати за виконання митних формальностей органами доходів і зборів поза місцем розташування цих органів або поза робочим часом, установленим для них, затвердженого наказом Міндоходів України від 16.12.2013 № 804, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10.01.2014 за № 11/24788 та листа ДФСУ від 01.08.2014 № 1085/7/99-99-254-01-06-17.

Наведені факти, на думку відповідача, свідчать про неналежне виконання позивачем своїх обов'язків, зокрема передбачених пунктами 2.18, 2.37, 2.40, 2.43, 2.45, 2.84 посадової інструкції та є підставою для його звільнення з посади головного державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста "Лтава" Полтавської митниці ДФС.

За пропозиціями комісії із службового розслідування рекомендовано суб'єкту призначення ініціювати стосовно головного державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Лтава» ОСОБА_1 дисциплінарне провадження та по його завершенню надати керівництву пропозиції щодо притягнення вищевказаної посадової особи та її безпосереднього керівника до дисциплінарної відповідальності згідно з вимогами Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII.

Проте, суд вважає помилковими зазначені доводи відповідача, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 29 ст. 4 Митного кодексу України митні формальності - сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і органами доходів і зборів з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи.

Відповідно до частин першої - третьої статті 318 Митного кодексу України митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України. Митний контроль здійснюється виключно органами доходів і зборів відповідно до цього Кодексу та інших законів України. Митний контроль передбачає виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Згідно статті 332 Митного кодексу України режим зони митного контролю - це встановлені законодавством України з питань державної митної справи приписи, заборони та/або обмеження щодо перебування в зоні митного контролю товарів, транспортних засобів комерційного призначення та громадян, розташування в ній споруд та об'єктів, а також проведення у цій зоні господарських робіт.

Відповідно до пункту 3 ч. 1 ст. 336 Митного кодексу України митний контроль здійснюється безпосередньо посадовими особами органів доходів і зборів, в тому числі, шляхом обліку товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України.

Справляння плати за виконання митних формальностей митними органами поза місцем розташування митних органів або поза робочим часом, установленим для митних органів, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2003 №93.

Згідно з пунктом 2 вказаної постанови плата за виконання митних формальностей митними органами поза місцем розташування митних органів або поза робочим часом, установленим для них, справляється за письмовим зверненням декларанта або уповноваженої ним особи до митного органу у порядку, визначеному Міністерством фінансів, та справляється у гривні за офіційним курсом валюти, визначеним відповідно до статті 31 Митного кодексу України, кошти, що надійшли від справляння плати, зараховуються до державного бюджету.

Відповідно до службових обов'язків визначених пунктами 2.18, 2.37, 2.40, 2.43, 2.45, 2.84 посадової інструкції головного державного інспектора ВМО № 1 митного поста «Лтава», ОСОБА_1 зобов'язана здійснювати облік товарів і транспортних засобів, що переміщуються через митний кордон України, здійснювати контроль за дотриманням порядку заповнення митних декларацій суб'єктами ЗЕД, виконувати митні формальності щодо товарів, які переміщуються через митний кордон України, забезпечуючи при цьому їх повноту та своєчасність у відповідності до митного режиму, використовувати під час здійснення митного контролю та оформлення товарів і транспортних засобів комерційного призначення митні забезпечення, виконувати вимоги законодавчих та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, наказів та розпоряджень безпосереднього та/або прямих керівників.

Згідно пункту 4.2 цієї ж посадової інструкції ОСОБА_1 несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання службових обов'язків.

Відповідач посилається на той факт, що ТОВ «Зовніштехсервіс» не надані копії записів «Журналів руху автотранспортну у тимчасовій зоні митного контролю» за 2016 рік та згідно письмових пояснень посадових осіб та працівників ТОВ «Зовніштехсервіс» ОСОБА_1 здійснювала безоплатні митні формальності поза місцем розташування зони митного контролю.

Проте, суду не надано доказів наявності відповідного погодження митним постом порядку виїзду/в'їзду транспортних засобів комерційного призначення на територію (за межі території) тимчасової зони митного контролю ТОВ «Зовніштехсервіс».

Службовою запискою начальника митного поста "Лтава" вх №2091/16-70-62 від 24.10.2016 (т. 1 а.с. 58), на виконання листа Полтавської митниці від 21.10.2016 №133/16-70-10, повідомлено, що при виконанні у м. Гадяч митних формальностей транспортні засоби із експортними вантажами заїжджали на територію тимчасової зони митного контролю безоплатно, автомобілі не реєструвалися та перепустки не виписувалися. Лише у березні 2016 року ТОВ «Зовніштехсервіс» запроваджено облік автомобілів комерційного призначення у формі платного заїзду на територію тимчасової зони митного контролю, разових перепусток та з використанням уже існуючої в постійній зоні митного контролю системи відеоспостереження та системи зчитування номерних знаків.

Крім того, суд не бере до уваги посилання відповідача на пояснення посадових осіб, працівників ТОВ «Зовніштехсервіс» та митного брокера ФОП ОСОБА_6, яким зі слів підлеглих працівників та інших осіб відомо про факти виконання митних формальностей ОСОБА_1 на тимчасовій зоні митного контролю без справляння плати за виконання митних формальностей поза місцем розташування митних органів, так як ці твердження ніяким чином документально не підтверджені, а є тільки міркуваннями вищевказаних осіб, та не можуть бути взяті до уваги під час дослідження правомірності дій позивача під час митного оформлення.

Суд зазначає, що акт службового розслідування дисциплінарної комісії Полтавської митниці ДФС та оскаржені накази Полтавської митниці ДФС не містять обґрунтувань та вказівок на докази, що підтверджували б вчинення позивачем порушень, які б потягли за собою застосування до нього такої відповідальності державного службовця, як звільнення.

Отже, в ході судового розгляду справи відповідачем не надано доказів про вчинення саме позивачем зловживань (недобросовісності), що призвели до недотримання ОСОБА_1 вимог частини 3 ст. 187,частини 1, 3 ст. 332, пункту 3 частини 1 ст.336 МКУ, постанови Кабінету Міністрів України від18.01.2003 «Про справляння плати за виконання митних формальностей митними органами поза місцем розташування митних органів або поза робочим часом, установленим для митних органів», Порядку справляння плати за виконання митних формальностей органами доходів і зборів поза місцем розташування цих органів або поза робочим часом, установленим для них, затвердженого наказом Міндоходів України від 16.12.2013 № 804, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10.01.2014 за № 11/24788 та листа ДФСУ від 01.08.2014 № 1085/7/99-99-254-01-06-17, що свідчить про неналежне виконання позивачем своїх обов'язків, зокрема передбачених пунктами 2.18, 2.37, 2.40, 2.43, 2.45, 2.84 посадової інструкції.

Суд також встановив, що оскаржений наказ від 25.10.2016 №229 прийнято під час відсутності позивача на службі з 28.10.2016 по 09.11.2016 у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, що підтверджується листком непрацездатності серії АДЕ № 419636.

Згідно з ч. 4 ст. 74 Закону України «Про державну службу» дисциплінарне стягнення не може бути застосовано під час відсутності державного службовця на службі у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, під час перебування його у відпустці або у відрядженні.

Посилання представника відповідача на відсутність обов'язкової умови щодо відміни попереднього розпорядчого документа, відсутність підстав для скасування наказу №229-о від 28.10.2016, а внесення змін до нього жодним чином не впливало на законі права та інтереси позивача, оскільки звільнення ОСОБА_1 проведено саме на підставі наказу №236-о від 10.11.2016, суд не приймає до уваги, з огляду на наступне.

Суд зазначає, що основним видом розпорядчих документів, які видаються керівниками державних підприємств, установ, організацій на правах єдиноначальності на підставі та на виконання чинних нормативно-правових актів, розпорядчих документів та директивних листів вищестоящих органів або за власною ініціативою чи ініціативою структурних підрозділів державних підприємств, установ, організацій є накази.

Загальні положення організації роботи з документами в установах незалежно від способу фіксації та відтворення інформації, яка міститься в документах, включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік і контроль за виконанням встановлено нормами Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 №1242 (далі Типова інструкція з діловодства) та Національного стандарту України ДСТУ 4163-2003 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів», затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 7 квітня 2003 року № 55 (зовнішнє оформлення).

Відповідно до п. 84 Типової інструкції з діловодства накази видаються як рішення організаційно-розпорядчого чи нормативно-правового характеру. За змістом управлінської дії накази видаються з основних питань діяльності установи, адміністративно-господарських або кадрових питань.

Зазначені приписи щодо різновидів наказів містяться і у Переліку типових документів, що створюються під час діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 №578/5, де вказано, що за змістом, строками зберігання та напрямками діяльності на державному підприємстві, в установі, організації видуваються накази: з основної діяльності; з кадрових питань (особового складу) (про прийняття на роботу, переведення, заохочення, звільнення, сумісництво працівників, про матеріальну допомогу, про надання відпусток тощо); з адміністративно-господарських питань.

Відповідно до п. 89 Типової інструкції з діловодства накази (розпорядження) підписуються керівником установи, а у разі його відсутності - посадовою особою, яка виконує його обов'язки. Після підписання наказу (розпорядження) зміни до нього вносяться лише шляхом видання нового наказу (розпорядження) про внесення змін.

Враховуючи наведене, чинним законодавством передбачено прийняття керівником установи наказів про внесення змін до раніше прийнятих наказів.

Таким чином, оскільки відповідачем не було скасовано наказ №229-о від 28.10.2016, не внесено до нього змін, то станом на 10.11.2016 існувало два чинних накази про звільнення ОСОБА_1 з 02.11.2016 року та з 10.11.2016, чим порушено вимоги частини 4 статті 74 Закону України «Про державну службу», відповідно до чого наказ Полтавської митниці ДФС №229-о від 28.10.2016 суперечить законодавству в частині реалізації громадянином права на державну службу.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що накази Полтавської митниці ДФС №229-о від 28.10.2016 та №236-о від 10.11.2016 "Про звільнення ОСОБА_1." не ґрунтується на вимогах законодавства, прийняті без урахування усіх обставин, що мали значення для їх прийняття, а відтак підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

Оскільки суд дійшов до висновку, що ОСОБА_1 звільнено без законних підстав, то відновлення її порушених прав повинно бути здійснено шляхом поновлення на попередній роботі.

Відповідно до абз. 2 п. 13 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 за № 2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" при розгляді спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби застосовуються положення, встановлені спеціальними законами. У разі коли ці закони зазначені питання не врегульовують, то необхідно субсидіарно застосовувати законодавство про працю, зокрема КЗпП України.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста "Лтава" Полтавської митниці ДФС з 10 листопада 2016 року.

Відтак позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Також, згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Згідно абзацу 5 пункту 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року №7 задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати. Період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

Так, середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Із пункту 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом 1 пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячна заробітна плата позивача за два останні місяці згідно довідки відповідача від 12.12.2016 №43 становила на день звільнення ОСОБА_1 5861,52 грн. Середньоденна заробітна плата позивача відповідачем визначена в розмірі 279,12 грн.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за період з 10.11.2016 по 13.02.2017 складає 22050,48 грн (79 робочих днів згідно з графіком роботи установи х 279,12 грн).

Таким чином, з відповідача належить стягнути на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 22050,48 грн, відповідно, позовні вимоги у частині стягнення на користь позивача з Полтавської митниці ДФС середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню.

Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Що стосується позовних вимог про стягнення з Полтавської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 10000 грн, суд вважає дану вимогу не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У відповідності до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 361.03.1995 №4 «про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно частини 1 статті 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Наявність моральної шкоди позивач обґрунтовує тим, що грубим порушення відповідачем прав ОСОБА_10 останній було завдано моральну шкоду у вигляді моральних страждань. Разом з тим, зі змісту вищевказаного та доводів, викладених позивачем в позовній заяві, не можливо встановити причинно-наслідковий зв'язок між моральними стражданнями позивача та винесенням відповідачем оскаржуваних наказів про звільнення позивача з роботи, при цьому позивачем не було надано суду доказів втрати ним нормальних життєвих зв'язків і необхідності додаткових зусиль для організації свого життя у зв'язку з його звільненням.

Отже, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди.

З огляду на викладене, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Стосовно клопотання позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 10000 грн, суд зазначає наступне.

Пунктом 1 частини 3 статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до частини 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

З аналізу наведеної правової норми вбачається, що належним підтвердженням витрат пов'язаних з оплатою правової допомоги є договір про надання правової допомоги та документ, який свідчить про оплату послуг, оформленого у встановленому законом порядку (квитанція, платіжні доручення тощо).

На підтвердження факту понесення позивачем витрат до суду надано копію договору про надання юридичних послуг від 10.11.2016 №66, ордер на надання правової допомоги №037123 від 28.11.2016, квитанцію №66/ПО від 22.11.2016, №69/ПО від 06.12.2016, розрахунки вартості наданої правової допомоги від 03.02.2017 №3 та №4.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до вимог статті 1 Закону "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", у редакції, чинній до 01.01.2017 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", у редакції, чинній з 01.01.2017 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Із наведеного випливає, що компенсація витрат на правову допомогу в адміністративних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Згідно статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" установлено у грудні 2016 році мінімальну заробітну плату на рівні 1600,00 грн, відповідно до статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" установлено у 2017 році прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі з 01 січня на рівні 1600,00 грн, а тому розмір компенсації витрат на правову допомогу не повинен перевищувати 640 грн за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Зважаючи, що на виконання умов договору, адвокат приймав участь в судових засіданнях як представник позивача всього 5 годин 20 хвилин (12.12.2016 року - 1 годину 16 хвилин, 17.01.2017 року - 1 годину 45 хвилин, 06.02.2017 року - 1 годину 30 хвилин, 13.02.2017 року - 50 хвилин) та позивачем і представником позивача погоджено час ознайомився з матеріалами справи в суді - 30 хвилин, враховуючи задоволення вимог ОСОБА_1, суд прийшов до висновку, що обґрунтованим є розрахунок витрат на правову допомогу в частині участі представника позивача в судових засіданнях в розмірі 3413,33 грн. = (640 грн * 5 годин 20 хвилин), ознайомлення з матеріалами справи в суді - 320 грн. = (640 грн/60 хв.* 30 хв.) на загальну суму 3733,33 грн.

Водночас, позивач просить відшкодувати витрати, понесені у зв'язку з пошуком та вивченням нормативних документів, судової практики, підготовки та ведення справи; складанням запитів, заяв, пояснень, клопотань; наданням усної консультації, роз'яснення, узгодження позиції по справі, обговорення ходу ведення справи, що не передбачено чинним законодавством, оскільки пошук та вивчення нормативних документів, судової практики, підготовки та ведення справи; складання запитів, заяв, пояснень, клопотань; надання усної консультації, роз'яснення, узгодження позиції по справі, обговорення ходу ведення справи не є окремими процесуальними діями.

Враховуючи вищевикладене, правові підстави до відшкодування позивачу зазначених витрат, відсутні, а тому суд вважає необхідним відмовити в цій частині клопотання.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Полтавської митниці Державної фіскальної служби України, треті особи: в.о. начальника Полтавської митниці ДФС Остапчук В.В. , в.о. начальника Полтавської митниці ДФС Воронько В.Л. про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Полтавської митниці ДФС №229-о від 28.10.2016 "Про звільнення ОСОБА_1.".

Визнати протиправним та скасувати наказ Полтавської митниці ДФС №236-о від 10.11.2016 "Про звільнення ОСОБА_1.".

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста "Лтава" Полтавської митниці ДФС з 10 листопада 2016 року.

Стягнути з Полтавської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 листопада 2016 року по 13 лютого 2017 року в розмірі 22 050,48 грн з відповідним відрахуванням обов'язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Полтавської митниці ДФС витрати на правову допомогу в розмірі 3 733,33 грн (три тисячі сімсот тридцять три гривні тридцять три копійки).

Постанову в частині поновлення на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку за один місяць допустити до негайного виконання. Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2017 року.

Суддя І.Г. Ясиновський