Справа № 806/699/16
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2017-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2017 року м.Житомир справа № 806/699/16

категорія 6.2

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Романченка Є.Ю.,

секретар судового засідання Ткачук А.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача та третьої особи ОСОБА_2,

третьої особи ОСОБА_3, представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_5 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Управління Держгеокадастру у Житомирському районі Житомирської області, ОСОБА_3, Житомирська районна державна адміністрація, про визнання незаконними та скасування наказів від 01.04.2016 р. №6-1071/14-16-СГ, №6-1072/14-16-СГ,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив визнати незаконними та скасувати накази Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 01.04.2016 № 6-1071/14-16-СГ "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" відносно земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1, площею 2,1425 га, та № 6-1072/14-16-СГ "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" відносно земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2, площею 22,8575 га.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_5 указував, що 29.03.2011 між ним та Житомирською районною державною адміністрацією укладено договір оренди земельної ділянки площею 25,0000 га, яка знаходяться на території Туровецької сільської ради Житомирського району Житомирської області (за межами населеного пункту), у тому числі земельних ділянок з кадастровими номерами НОМЕР_1, площею 2,1425 га, і НОМЕР_2, площею 22,8575 га. До закінчення строку дії цього договору, він звернувся із заявою до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про продовження терміну дії договору оренди землі. На момент звернення до суду жодної відповіді не отримав, однак довідався, що відповідачем прийнято накази від 01.04.2016 р. №6-1071/14-16-СГ, №6-1072/14-16-СГ, якими надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка перебуває у його в оренді, ОСОБА_3, з метою подальшої передачі даних земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства. Позивач вважає, що вказані накази видані з порушенням його прав як орендаря, без дотримання ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України та ч.ч. 1, 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", тому є незаконними і підлягають скасуванню.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просив задовольнити, з підстав наведених у ньому.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на мотиви письмових заперечень.

Представник третьої особи - Управління Держгеокадастру у Житомирському районі Житомирської області у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував.

Третя особа - ОСОБА_3 та його представник у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог, обґрунтовуючи доводами наведеними у письмових поясненнях.

Представник третьої особи - Житомирської районної державної адміністрації, до суду не прибув, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі.

Заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи та представників третіх осіб, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, з таких підстав.

Установлено, що 29 березня 2011 року між Житомирською районною державною адміністрацією Житомирської області (Орендодавець) та ОСОБА_5 (Орендар) укладено договір оренди земельної ділянки. За умовами цього договору Орендодавець на підставі розпорядження Житомирської райдержадміністрації за № 1028 від 10.11.2010 "Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення в оренду земельних ділянок гр. ОСОБА_5 загальною площею 25,00 га за рахунок земель запасу для сінокосіння на території Туровецької сільської ради" надає, а Орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку для сінокосіння, яка знаходиться на території Туровецької сільської ради за межами населених пунктів Житомирського районі та області. В оренду передано земельну ділянку загальною площею 25,0000 га, у тому числі: сіножаті - 21,5014 га, пасовище - 3,4986 га.

Пунктом 8 цього договору визначено, що договір укладено на 5 (п'ять) років. Після закінчення строку договору Орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Договір зареєстрований в Управлінні Держкомзему у Житомирському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 29 березня 2011 року за № 00124.

В подальшому листом Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області від 21.03.2016 № 18-3/382 ОСОБА_5 повідомлено, що, з метою приведення у відповідність до вимог чинного законодавства договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, йому необхідно у місячний термін з дня отримання даного повідомлення звернутись до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області.

Матеріалами справи підтверджено, що 12.03.2016 позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області з клопотанням датованим 28.02.2016, у якому просив продовжити (поновити) дію Договору оренди земельної ділянки від 29.03.2011 за № 00124, який укладений відносно земельної ділянки, площею 25,0000 га, яка знаходиться на території Туровецької сільської ради Житомирського району, строком на 25 років; у разі неможливості продовження (поновлення) дії Договору оренди земельної ділянки від 29.03.2011 за № 00124 укласти з ним новий Договір оренди земельної ділянки, площею 25,0000 га, яка знаходиться на території Туровецької сільської ради Житомирського району Житомирської області, строком на 25 років.

Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області в листі від 26.04.2016 № Т-2666/0-1360/6-16 повідомило позивача про те, що ним не дотримано термін звернення про намір продовжити дію договору та роз'яснено, що ОСОБА_5 має право на набуття права оренди на земельну ділянку на загальних підставах.

Разом з цим, судом з'ясовано, що 01 квітня 2016 року Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області видано накази "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою", а саме:

- № 6-1071/14-16-СГ, яким надано дозвіл гр. ОСОБА_3 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, розташованої на території Житомирського району, за межами населених пунктів Туровецької сільської ради. Орієнтовний розмір земельної ділянки 2,1425 га, з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства (01.02);

- № 6-1072/14-16-СГ, яким надано дозвіл гр. ОСОБА_3 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, розташованої на території Житомирського району, за межами населених пунктів Туровецької сільської ради. Орієнтовний розмір земельної ділянки 22,8575 га, з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства (01.02).

Позивач стверджуючи, що вказаними наказами відповідача порушено його права як орендаря, договір з яким вважається поновленим з 29.04.2016, оскільки він належним чином використовував земельну ділянку і після закінчення терміну дії договору оренди продовжує її використовувати за призначенням та сплачувати орендну плату, звернувся до суду з даним позовом.

У відповідності до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N 005, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, проголошено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

У відповідності до частини 2 статті 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Завданням адміністративного судочинства, згідно зі ч. 1 ст. 2 КАС України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У пункті 8 частини 1 статті 3 КАС України визначено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв'язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими.

Отже, підставами для визнання протиправними дій чи скасування рішення суб'єкта владних повноважень є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який вчинив ці дії чи прийняв рішення. При цьому обов'язковою умовою оскарження дій, рішень є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відтак, при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Указаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Статтею 13 "Право на ефективний засіб юридичного захисту" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З'ясовуючи при вирішенні даної справи характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, суд ураховує наступне.

У відповідності до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Земельний кодекс України), центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

За змістом статті 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Згідно зі ч. 2 ст. 123 Земельного кодексу України, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною третьою вказаної статті Земельного кодексу України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об'єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 10 ст. 123 згаданого Кодексу, рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що право на постійне користування земельною ділянкою може бути отримане особою після виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки та погодження цього проекту у порядку визначеному законодавчими нормами. Отримання дозволу на землеустрій передбачає перевірку органом виконавчої влади, наділеним повноваженнями контролю за земельним устроєм, стану власності на земельну ділянку на яку особа просить надати дозвіл щодо землеустрою. При цьому наказ уповноваженого органу про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду породжує права й обов'язки тільки тих суб'єктів (чи визначеного цим актом певного кола суб'єктів), яким його адресовано.

Відсутність у будь-кого (крім власників вказаних земельних ділянок), в тому числі і в ОСОБА_5, який вважає себе орендарем земельних ділянок, дозволи на розроблення проектів землеустрою щодо відведення яких в оренду надано ОСОБА_3 наказами відповідача від 01.04.2016, прав чи обов'язків у зв'язку із прийняттям цих наказів Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області не породжує, відповідно, для позивача і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

За наведених обставин, посилання позивача на порушення його прав є безпідставними, оскільки зазначені накази не стосуються його безпосередньо.

Схожого висновку дійшов Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 13 грудня 2016 року в справі № 818/2634/14.

Водночас суд звертає увагу на те, що позивач не навів обґрунтувань того, як саме задоволення позову зможе поновити порушено, на його думку, право.

Натомість суд ураховує, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування (оренду).

Скасування такого акта (актів) не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на земельну ділянку, укладання договору оренди юридичною чи фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту. Так як у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 24 лютого 2015 року (справа № 21-34а15), 22 та 29 листопада 2016 року (справа № 532/15/15-а та № 815/13/16 відповідно).

Згідно зі частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час судового розгляду справи доводи позивача стосовно того, що наказами відповідача від 01 квітня 2016 року, якими ОСОБА_3 надано дозволи на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду, порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин при здійсненні відповідачем владних управлінських функцій свого підтвердження не знайшли.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_5 про визнання незаконними та скасування наказів Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 01.04.2016 №6-1071/14-16-СГ та №6-1072/14-16-СГ і відсутність підстав для їх задоволення.

Зважаючи на висновок суду про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, а також ураховуючи положення ст. 94 КАС України, судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись статтями 86,158 - 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Є.Ю. Романченко

Повний текст постанови виготовлено: 09 лютого 2017 р.