Справа № 826/10304/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2017-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 лютого 2017 року № 826/10304/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Житомирської області, Державної судової адміністрації України за участю третьої особи - Міністерства фінансів України про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 до Апеляційного суду Житомирської області, Державної судової адміністрації України за участю третьої особи - Міністерства фінансів України, в якому просить:

- визнати незаконною бездіяльність Апеляційного суду Житомирської області (10008, м. Житомир, вул. Святослава Ріхтера, ) щодо не проведення ОСОБА_1 (01001, АДРЕСА_1, ідентиф. номер НОМЕР_1) виплати вихідної грошової допомоги у 10 кратному розмірі місячних заробітних плат за останньою посадою, що складає 241164,00 грн, у зв'язку з виходом у відставку відповідно до статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на момент подання заяви про відставку);

- зобов'язати Державну судову адміністрацію України (01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, ) вирішити питання щодо виділення Апеляційному суду Житомирської області (10008, м. Житомир, вул. Святослава Ріхтера, ) грошових коштів на додаткове фінансування для здійснення виплати ОСОБА_1 (01001, АДРЕСА_1, ідентиф. номер НОМЕР_1, картковий рахунок НОМЕР_2, відкритий у ПриватБанку) заборгованість з виплати вихідної допомоги у 10 кратному розмірі місячних заробітних плат за останньою посадою, що складає 241164,00 грн, у зв'язку з виходом у відставку відповідно до статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на момент подання заяви про відставку);

- зобов'язати Апеляційний суд Житомирської області (10008, м. Житомир, вул. Святослава Ріхтера, ) виплатити ОСОБА_1 (01001, АДРЕСА_1, ідентиф. номер НОМЕР_1, картковий рахунок НОМЕР_2, відкритий у ПриватБанку) вихідну грошову допомогу у 10 кратному розмірі місячних заробітних плат за останньою посадою, що складає 241164,00 грн, у зв'язку з виходом у відставку відповідно до статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на момент подання заяви про відставку).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що подання заяви про відставку з посади судді у період коли діяли норми, що передбачали виплату вихідної матеріальної допомоги, підтверджує правомірне очікування позивача на отримання даної винагороди за багатолітню та сумлінну працю по відправленню правосуддя. Крім того, на думку позивача, жодна політична чи економічна ситуація в країні не може бути підставою для обмеження чи порушення прав та інтересів її громадян, позбавлення права власності на майно, крім випадків чітко визначених в Конституції та законах України.

Водночас, сама по собі невиплата вихідної допомоги через бездіяльність відповідачів та Верховної Ради України у прийнятті рішення щодо звільнення мене з посади судді та проведення в період цієї бездіяльності в країні змін в законодавстві, що погіршують моє правове становище в порівнянні з суддями, що були звільнені раніше, є порушенням моїх майнових прав в розумінні ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, які у відповідності до Закону України "Про дію міжнародних договорів на території України" стали невід'ємною частиною національного законодавства, а у відповідності до Закону України "Про міжнародні договори України" мають пріоритет норм у разі їх колізії з національним законодавством.

Додатково позивач зазначив, що оскільки у відносинах по забезпеченню виплати суддям, які вийшли у відставку, вихідної грошової винагороди державу представляє ДСА України, як головний розпорядник бюджетних коштів та учасник бюджетного процесу, у якого згідно зі ст. 35 Бюджетного кодексу України існує обов'язок звернутися з бюджетним запитом до Міністерства фінансів України щодо збільшення бюджетного фінансування судової системи у зв'язку з необхідністю проведення виплати вихідної допомоги судді, що вийшов у відставку, у відповідність до ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції чинній на момент подання заяви про відставку), однак в порушення принципу відповідальності учасника бюджетного процесу цього не зроблено, що виключає вину Міністерства фінансів України щодо неврахування вказаних видатків при формуванні проектів державного бюджету, то обов'язок із забезпечення виділення коштів достатніх для проведення позивачу виплати вихідної допомоги як працівнику, який перебував у трудових відносинах з Апеляційним судом Житомирської області, несе безпосередньо ДСА України, бо саме вона здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом, що узгоджується з приписами ст.ст. 145, 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 16 ч. 4 ст. 1 Положення про Державну судову адміністрацію України, затверджене Рішенням Ради суддів України від 22.10.2010 року №12.

Одночасно з поданням позовної заяви позивач просив здійснювати розгляд даної справи за його відсутності.

Представник Державної судової адміністрації України в наданих суду запереченнях зазначив, що станом на момент прийняття ВРУ постанови №59-УПІ «Про звільнення суддів» стаття 136 Закону, що регламентувала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної неоподаткованої у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, втратила свою чинність. Представник відповідача стверджує, що повинні застосовуватись норми Закону, які діють на час прийняття рішення про звільнення суддів, а відтак підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги відсутні.

Крім того, представник Державної судової адміністрації України зазначив, що будь-які виплати, в тому числі і виплата вихідної допомоги, здійснюються відповідно до наказу голови суду, як розпорядника бюджетних коштів. Додатково представник ДСА України не наділена правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості здійснювати виплату вихідної допомоги. З урахуванням наведеного, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Представник Апеляційного суду Житомирської області подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник Міністерства фінансів України в наданих суду письмових запереченнях зазначив, що на момент виходу позивача у відставку (25.12.2014 року) норма статті 136 Закону, яка передбачала право судді, який вийшов у відставку, на виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, була виключена згідно із Законом України №1166-VII від 27.03.2014 року, у розпорядника бюджетних коштів нижчого рівня відсутні законні підстави для здійснення нарахування та виплати вказаної допомоги, оскільки здійснення таких виплат буде нецільовим використанням коштів бюджету, за яке законодавством встановлено юридичну відповідальність.

В призначене судове засідання представник третьої особи не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

З урахуванням вимог п.6 ст. 128 КАС України суд прийняв рішення про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, заслухавши думку представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з червня 1987 року по грудень 2002 року працював суддею Ружинського районного суду Житомирської області, з квітня 1990 року по березень 2000 року та із серпня 2000 року по грудень 2002 року обіймав посаду голови цього суду.

02.03.2000 року позивач Верховною Радою України був обраний на посаду судді безстроково.

З січня 2003 року по грудень 2014 року ОСОБА_1 працював суддею Апеляційного суду Житомирської області, з листопада 2004 року по листопад 2009 року обіймав посаду голови цього суду.

В подальшому, у зв'язку з неможливістю здійснення правосуддя за станом здоров'я та зважаючи на наявний у позивача необхідний для відставки судді стаж роботи, ОСОБА_1 22.11.2013 року звернувся із заявою про відставку до Вищої ради юстиції України.

10.12.2013 року Вища рада юстиції України прийняла рішення №1369/0/13-13, згідно з яким вирішила внести подання до Верховної Ради України про звільнення позивача з посади судді Апеляційного суду Житомирської області, у зв'язку з поданням заяви про відставку.

З матеріалів справи також вбачається, що Верховна Рада України протягом тривалого часу (більше року) не приймала рішення щодо звільнення ОСОБА_1

За цей період відбулися зміни у правовому регулюванні питання звільнення суддів у відставку, зокрема, позбавлено їх права на отримання вихідної матеріальної допомоги, внаслідок чого при звільненні з посади позивач не отримав тих благ, на які розраховував при подачі заяви про звільнення у відставку, а саме 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, що стало приводом для звернення до Вищого адміністративного суду України з позовом про визнання неправомірною бездіяльності Верховної Ради України щодо зволікання у прийнятті постанови про звільнення позивача з посади судді у відставку у розумний строк, що спричинило завдання йому майнової шкоди у розмірі 241164,00 грн., та стягнення з Верховної Ради України на його користь цих коштів як упущеної вигоди, завданої неправомірною бездіяльністю щодо несвоєчасного прийняття постанови ВРУ щодо мого звільнення.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 16.02.2016 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду України від 25.05.2016 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність ВРУ щодо несвоєчасного розгляду нею подання ВРЮ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду Житомирської області у зв'язку з поданням заяви про відставку; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

При цьому при прийнятті рішення у справі, суди виходили з того, що Верховна Рада України при розгляді подання ВРЮ про звільнення позивача з посади судді діяла з порушенням вимог, передбачених Конституцією та законами України, якими визначено порядок звільнення судді у відставку, чим допустила протиправну бездіяльність, що призвело до порушення прав, свобод та інтересів.

Відмовляючи у стягненні з Верховної Ради України 241164,00 грн упущеної вигоди (незважаючи на нормативне обґрунтування заявлених вимог щодо стягнення з ВРУ саме шкоди, заподіяної її протиправною бездіяльністю), суди виходили з того, що позивач не позбавлений права на звернення до суду з окремим позовом до Державної судової адміністрації України та Апеляційного суду Житомирської області про стягнення на його користь 241164,00 грн вихідної допомоги.

Мотивуючи свої доводи, викладені у постановах від 16.02.2016 року та від 25.05.2016 року, як ВАС України, так і ВСУ дійшли однозначного висновку, що право позивача на отримання вихідної грошової винагороди як судді, що вийшов у відставку, може бути захищене в судовому порядку шляхом подання окремого позову.

Наведені вище висновки судів і зумовили звернення позивача до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Стосовно позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності щодо не проведення виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, тобто за посадою судді Апеляційного суду Житомирської області, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

При цьому звільнення судді відбувається за наявності в судді відповідного стажу роботи, який, відповідно до частини першої статті 109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (тут і далі нормативно-правові акти в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), становить не менше двадцяти років, та подання суддею заяви, яка є підтвердженням вільного волевиявлення судді на реалізацію ним права на відставку.

Частина перша статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачає, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Зазначене вбачається також і з рішення Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII "Прикінцеві положення", абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Так, Конституційний Суд України зокрема зазначив, що аналіз розділу VІІІ Конституції України та Закону України "Про судоустрій і статус суддів" дає підстави для висновку, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

Конституційним судом України також зауважено, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків.

Тобто, реалізація права судді на відставку за наявності підстав, встановлених Законом України "Про судоустрій і статус суддів", є підставою для виплати такому судді у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Суд враховує, що 01 квітня 2014 року набрав чинності Закон України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", яким виключено статтю 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Разом з тим, зазначена обставина не є підставою для позбавлення ОСОБА_1 права на отримання вихідної допомоги, оскільки право на відставку реалізовано ним до набрання чинності Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні".

Так, відповідно до частини третьої статті 109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

Згідно з пунктом 4 параграфа 2.1 розділу II Регламенту Вищої ради юстиції, затвердженого рішенням Вищої ради юстиції від 04 квітня 2010 року №791/0/15-10, розгляд питання про відставку судді включає в себе з'ясування дійсного волевиявлення судді, який подав заяву про відставку, з метою перевірки відсутності стороннього впливу на суддю або примусу.

Наведені правові норми вказують, що Вища рада юстиції за наявності у судді відповідного стажу роботи повноважна перевіряти лише справжність волевиявлення судді, водночас відмовити в задоволенні заяви про відставку з інших підстав Вища рада юстиції не правомочна.

Подібну роль у цьому процесі відведено й Верховній Раді України, оскільки, згідно з положеннями статті 216 Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України "Про Регламент Верховної Ради України" керівництво Верховної Ради України лише забезпечує організацію підготовки цього питання до розгляду на пленарних засіданнях.

Отже, подання заяви про відставку та внесення Вищою радою юстиції відповідного подання до Верховної Ради України вказує на набуття суддею прав на відставку.

Як встановлено вище, заяву про відставку позивач подав 22.11.2013 року, а Вищою радою юстиції вказану заяву розглянуто 10.12.2013 року.

Разом з тим, фактичне звільнення позивача з посади судді у зв'язку із поданням заяви про відставку відбулося більше ніж через рік після внесення подання Вищою радою юстиції на підставі постанови Верховної Ради України від 25.12.2014 року №59-VІІІ "Про звільнення суддів".

На переконання суду, тривалий період, протягом якого не вирішувалося питання про звільнення позивача з посади судді у відставку, не залежав від його волі, а тому, не може впливати на вирішення питання про нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги за законодавством, чинним на час подання ним заяви про відставку.

При цьому, як зазначалось вище, постановою Вищого адміністративного суду України від 16.02.2016 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду України від 25.05.2016 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність ВРУ щодо несвоєчасного розгляду нею подання ВРЮ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду Житомирської області у зв'язку з поданням заяви про відставку; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

При прийнятті рішення у справі, суди виходили з того, що Верховна Рада України при розгляді подання ВРЮ про звільнення позивача з посади судді діяла з порушенням вимог, передбачених Конституцією та законами України, якими визначено порядок звільнення судді у відставку, чим допустила протиправну бездіяльність, що призвело до порушення прав, свобод та інтересів.

Суд при вирішенні спору також враховує, що позбавлення позивача права на отримання відповідної вихідної допомоги у зв'язку з відставкою суперечить приписам статті 22 Конституції України, відповідно до якої при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3-рп/2013 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абзацу другого пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", статті 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"(справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці), суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням. Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюється на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці.

Конституційний Суд України відзначив, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен враховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізувати інше право (гарантію). Зокрема, суддя після виходу на пенсію або у відставку, використовуючи конституційне право на працю, визначене статтею 43 Основного Закону України, не може бути при цьому позбавлений гарантій незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення.

Підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді, при цьому не може виокремлюватися певна категорія суддів у відставці, які не мають права на отримання вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку з підстав, не пов'язаних з статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя.

Відтак, враховуючи, що за суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді та такі ж гарантії недоторканності та соціального захисту, як і до виходу у відставку, скасування при виході у відставку гарантованої виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою є обмеженням соціальних гарантій суддів, передбачених Конституцією України та іншими Законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Таким чином, оскільки право на відставку позивачем реалізовано до набрання чинності Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", ОСОБА_1 має право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до частини першої статті 136 Закону Україну "Про судоустрій і статус суддів", що є підставою для зобов'язання відповідача вчинити відповідні дії.

Крім того, суд враховує Рішення Конституційного суду України від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016, яким зазначено наступне.

Гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III статті 117 розділу VII,розділах IX, X Закону № 2453 в редакції Закону № 192, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Конституційний Суд України вважає, що положення Закону № 2453 щодо належного матеріального та соціального забезпечення суддів повинні відображати положення Конституції України та міжнародних актів щодо незалежності суддів, бути спрямованими на забезпечення здійснення справедливого правосуддя та стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів. Матеріальне забезпечення суддів після виходу їх у відставку як складова їхнього правового статусу є не особистим привілеєм, а засобом конституційного забезпечення незалежності суддів, які здійснюють правосуддя, і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду за справедливим, неупередженим та незалежним правосуддям.

Відповідно до Європейської хартії про закон "Про статус суддів" від 10 липня 1998 року рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Як зазначається в рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи від 13 жовтня 1994 року № (94)12, від 17 листопада 2010 року № (2010)12, кожна держава має забезпечити відповідність статусу і винагороди суддів гідності їхньої професії та відповідальності, яку вони беруть на себе; суддівська винагорода має бути достатньою, щоб захистити суддів від дії стимулів, через які можна впливати на судові рішення; мають існувати гарантії виплат у зв'язку з відставкою суддів, які мають відповідати попередньому рівню оплати праці суддів.

Конституційний Суд України наголосив, що конституційний статус суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів у відставці передбачає їх належне матеріальне забезпечення, яке повинне гарантувати здійснення справедливого, незалежного, неупередженого правосуддя.

З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в частині зобов'язання Державну судову адміністрацію України нарахувати ОСОБА_1 вихідну допомогу судді, який вийшов у відставку, у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, тобто за посадою судді Апеляційного суду Житомирської області, та перерахувати її Апеляційному суду Житомирської області для виплати, зобов'язання Апеляційний суд Житомирської області виплатити позивачу нараховану вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, тобто за посадою судді Апеляційного суду Житомирської області.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Київського апеляційного адміністративного суду у справі №826/18177/15.

При цьому, суд зазначає, що визнання протиправною бездіяльності Апеляційного суду Житомирської області щодо невиплати позивачу вихідну допомогу судді, який вийшов у відставку, у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою не призведе до відновлення його порушеного права та законних інтересів, а відтак в цій частині позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог у спосіб, що призведе до відновлення порушеного права позивача.

На підставі викладеного та Керуючись ст. ст. 94, 158-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов'язати Державну судову адміністрацію України нарахувати ОСОБА_1 вихідну допомогу судді, який вийшов у відставку, у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, тобто за посадою судді апеляційного суду Житомирської області, яка складає 241164,00 грн. та перерахувати її Апеляційному суду Житомирської області для виплати.

Зобов'язати Апеляційний суд Житомирської області виплатити ОСОБА_1 нараховану вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, тобто за посадою судді Апеляційного суду Донецької області, яка складає 241164,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Є.В. Аблов