Справа № 757/48184/16-а
Суддя: Цокол Л. І.
Дата ухвалення: 2017-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

печерський районний суд міста києва
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2017 року cуддя Печерського районного суду cуддя Печерського районного суду Цокол Л.І. розглянувши в скороченому провадженні адміністративний позов ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року відкрито скорочене провадження за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про зобов'язання вчинити дії.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2., звернувся до суду із вимогами до Пенсійного фонду України та просить зобов'язати Пенсійний фонд України передати заяву від 17.05.2016 ОСОБА_3. до уповноваженого територіального органу Пенсійного фонду України для розгляду по суті.

ОСОБА_1 далі «Позивач», громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2, виданий органом 2701, 14 квітня 1998 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків НОМЕР_1.

По досягненні пенсійного віку Позивачці була призначена пенсія за віком, яка виплачувалась їй Гагарінським райсобезом м. Севастополя до виїзду за кордон. Перед виїздом за кордон вона мешкала за адресою: АДРЕСА_1.

Починаючи з 27 січня 2001 року і станом на сьогоднішній день, пенсіонерка призначеної по закону пенсії не отримує. Враховуючи те, що ОСОБА_1 постійно мешкає в Державі Ізраїль, де немає територіального органу ПФУ, в неї виникли труднощі щодо того, до якого з управлінь ПФ України їй звертатися. Тому, потребуючи допомоги у реалізації свого законного права на пенсію, 17.05.2016 року представники Позивача звернулися до Відповідача із заявою , в якій просили Пенсійний Фонд визначити уповноважений територіальний орган, що має розглянути заяву по суті та направити її за належністю.

У своєму Листі від 31.05.2016 №6971 /П- 11 Відповідач відмовив у переданні заяви уповноваженому органу та надав шаблонну відповідь, вказавши, що на сьогодні Пенсійний фонд України не здійснює свою діяльність на тимчасово окупованій території. Також Відповідач надав загальну інформацію про Порядок 22-1 і вказав, що відповідно до Постанови Правління ПФУ №13-4 від 07.07.2014р. «Про органи, що здійснюють виплату пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території АР Крим та м.Севастополя» (далі - «Постанова Правління ПФУ №13-4») визначено ряд УПФУ, які здійснюють виплату пенсії громадянам, що проживають виключно на території АР Крим.

На цьому будь-які дії Відповідача з приводу забезпечення реалізації пенсійних прав Позивачки скінчились.

ПФУ в межах своєї компетенції мав передати заяву Позивачки управлінню, уповноваженому розглянути її заяву по суті, однак в порушення зокрема ЗУ «Про звернення громадян» не зробив цього. У відповідності до положень ст. 7 ЗУ «Про звернення громадян»: «Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п 'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення».

Відповідно до п.п. 5 п. 4 Постанови Кабміну від 23.07.2014 №280 «Про затвердження Положення про Пенсійний фонд України» , ПФУ, як центральний орган виконавчої влади, відповідно до покладених на нього завдань організовує, координує та контролює роботу його органів щодо призначення (перерахунку) та виплати пенсії.

Згідно п.п. 7 п. 4 «Положення про Управління Пенсійного Фонду України в районах, містах і районах у містах, а також про об'єднані управління», затвердженого постановою правління ПФУ від 22.12.2014 року №28-2 . Управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань зокрема виплачують пенсії.

Отже, Відповідач - не є територіальним органом, який має повноваження виплачувати Позивачці пенсію, однак, Він організовує і координує роботу своїх органів, а отже, враховуючи ЗУ «Про звернення громадян», зобов'язаний переслати заяву Позивачки своєму територіальному органу за належністю.

Відповідач мав передати заяву Позивачки відповідальному органу, таким чином сприяючи реалізації її конституційного права на пенсію.

Відповідно до ст. 3 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії: «Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.»

Відповідач, як орган державної влади покликаний всіляко сприяти Позивачці у випадку труднощів у реалізації її прав. Тим більше, що Відповідач має відповідні повноваження.

Як вже було вказано у п. 8.2 вище, ПФУ організовує, координує та контролює роботу своїх управлінь щодо виплати пенсій.

Як вбачається, Пенсійний фонд України в рамках організації роботи своїх управлінь уповноважує певне управління розглядати заяви громадян, але ухиляється від цих законних дій, продовжуючи свою протиправну бездіяльність.

Пенсійний фонд України в м. Києві отримавши адміністративний позов ОСОБА_1, інтереси якої представляє ОСОБА_2., подали свої письмові заперечення, згідно яких вбачається, що відповідач не погоджується з позовними вимогами ОСОБА_1 з наступних підстав.

Відповідно до пункту 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 № 280 (далі - Положення № 280), Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства (п. 2 Положення № 280).

Згідно з п. 7 Положення № 280 Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні управління.

Відповідно до п. 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах, а також про об'єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 року № 28-2, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 року за № 41/26486, ці управління призначають (здійснюють перерахунок) і виплачують пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства.

Управління Фонду є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в органах Казначейства та уповноважених банках, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням.

Пункт 4 Положення № 280 окреслює вичерпне коло повноважень Пенсійного фонду України, куди не входить визначення відповідного територіального органу, що повинен призначити пенсію.

Відповідно до частини 2 статті 49 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі Закон № 1058) поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Порядок поновлення виплати раніше призначеної пенсії з 07 січня 2006 регулюється постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 № 22-1 "Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 за № 1566/11846 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок № 22-1).

Згідно з пунктом 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1), заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, до органів, визначених постановою правління Пенсійним фондом України від 07 липня 2014 року № 13-4, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 14 липня 2014 року за № 804/25581 (далі - Постанова № 13-4).

Згідно з пунктом 1 Постанови № 13-4 органами, що здійснюють пенсійне забезпечення осіб, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, і отримують пенсію відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", визначено управління Пенсійного фонду України в Генічеському, Каланчацькому, Новотроїцькому та Чаплинському районах Херсонської області. Заявник звертається до одного з цих управлінь за своїм вибором.

Іншого порядку прийняття рішення про поновлення виплати пенсії законодавством України не передбачено.

Відповідно до чинного законодавства громадянин самостійно реалізує своє право на пенсійне забезпечення шляхом подання заяви про поновлення виплати пенсії до відповідного органу Пенсійного фонду України.

При цьому Пенсійний фонд України (або його органи), в разі потреби, можуть роз'яснити зміст законодавчих (підзаконних) норм, чим скоординувати дії громадянина не порушуючи його законних прав та інтересів.

Таким чином, у Пенсійного фонду України немає правових підстав для визначення органу, що повинен розглядати заяву Позивачки про поновлення виплати пенсії, оскільки Пенсійний фонд України не наділений відповідними повноваженнями і не може бути примушений до виконання таких дій судом в силу ст. 19 Конституції України.

Крім вищезазначеного варто зауважити, що передання Пенсійним фондом України заяви про поновлення виплати пенсії до уповноваженого територіального органу для розгляду по суті не є умовою реалізації права Позивачки на пенсійне забезпечення.

Відповідач Пенсійний фонд України вважає, що вимоги Позивачки є безпідставними, тому у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі.

Вирішуючи адміністративний позов слід виходити з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 виїхала з України на постійне місце проживання в Ізраїль. По досягненню пенсійного віку та наявності необхідного страхового стажу ОСОБА_1 було призначено пенсію за віком, яка виплачувалась їй Гагарінським райсобезом м. Севастополь до виїзду за кордон. Пенсія виплачувалась до виїзду з Україну на постійне проживання до Ізраїлю, де позивач був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. З моменту виїзду за кордон і станом на сьогоднішній день, позивач призначеної пенсії не отримує.

17 травня 2016р. позивач в особі свого представника звернувся до Пенсійного фонду України з заявою щодо передачі його заяви про поновлення пенсії з прикладеними додатками за належністю уповноваженому управління для розгляду по суті.

Листом відповідача від 31.05.2016 позивачу було повідомлено про те, що відповідно до Постанови Правління ПФУ №13-4 від 07.07.2014р. «Про органи, що здійснюють виплату пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території АР Крим та м. Севастополь визначено ряд УПФУ, які здійснюють виплату пенсії громадянам, що проживають на території АР Крим.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України. Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Позивач, як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод для призначення пенсії відповідачі зобов'язані призначити та здійснювати виплату пенсії позивачу. Частиною 3 статті 22 Конституції України передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Відповідно до другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" ( Закон № 1058-IV) під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до пункту 3.3 Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року, вказаними нормами Закону (статті 51) конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Отже, право громадянина на призначення та одержання пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами. Згідно з частиною другою статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Таким чином, з 07.10.2009 року відсутні норми, які б унеможливлювали призначення та виплату пенсії громадянам України, які проживають за кордоном. Разом з тим, до компетенції Пенсійного фонду України не належить прийняття рішення про призначення пенсії, адже, у відповідності до ч. 1 ст. 44 Закону № 1058-IV, заява про призначення пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем, проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Частиною 3 ст.7 Закону України «Про звернення громадян», визначено, що якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями.

Пенсійний фонд України при отриманні звернення особи, в якому ставиться питання, що повинно вирішуватися відповідним територіальним управлінням, зобов'язаний направити таке звернення за належністю в порядку та в межах строків, установлених законодавством, зокрема, ч.3 ст.7 Закону України «Про звернення громадян». В даному випадку наявні достатні та необхідні правові підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача, який у порушення вимог ч.2 ст.19 конституції України та ч.3 ст.7 Закону №393/96-ВР, не направив заяву позивача про призначення та виплату йому пенсії за належністю, що обумовлює необхідність задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 186, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

адміністративний позов задовольнити. Зобов'язати Пенсійний фонд України передати заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії уповноваженому територіальному управлінню для розгляду по суті.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через районний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Цокол Л.І.