Справа № 753/15623/16-а
Суддя: Вовк Є. І.
Дата ухвалення: 2016-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2-а/753/702/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2016 р. суддя Дарницького районного суду міста Києва Вовк Є.І., розглянувши у порядку в порядку скороченого провадження в м.Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об?єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій неправомірними, з зобов'язанням поновити виплати пенсії за віком, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2, позивач) звернулася до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з позовними вимогами про визнання неправомірними дій суб'єкта владних повноважень щодо не поновлення ОСОБА_2 виплати пенсії за віком, зобов'язавши Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі по тексту - відповідач) поновити виплату ОСОБА_2 з 1 березня 2016 року призначеної раніше пенсії за віком відповідно до чинного законодавства.

В обґрунтування позову зазначено, що з 27червня 2013 року Управлінням пенсійного фонду України у Дарницькому районі м. Києва позивачу призначена пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-УІІІ (далі-Закон) виплата пенсії, яка призначена позивачу за віком, відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", призупинена у зв'язку з тим, що остання працює на посаді, яка дає право на призначення пенсії чи довічного грошового утримання у порядку та на умовах передбачених Законом України "Про судоустрій і статус суддів" (стаття 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування").

З 1 квітня 2015 року виплата пенсії позивачці припинена.

Разом з тим, відповідно до пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії, щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру"," Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Такий закон як до 1 червня 2015 року так і пізніше не прийнятий, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність норми Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та інших спеціальних законів щодо пенсійного забезпечення, внаслідок чого пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) за цим Законом не призначаються.

Таким чином, оскільки позивач втратила право на призначення пенсії на умовах та в порядку передбаченому Законом України "Про судоустрій і статус суддів" та за іншими спеціальними законами, які з 1 червня 2015 року не діють, то відпали підстави до призупинення виплати їй пенсії за віком.

У серпні 2016 року позивачка звернулася до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про поновлення виплати їй пенсії за віком.

Однак, Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві відмовило позивачці у поновленні виплати пенсії посилаючись на те, що згідно статті 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" тимчасово у період з 1 квітня по 31 грудня 2015 року, під час роботи особи на посадах, які дають право на призначення пенсії у порядку та на умовах передбачених, зокрема, Законом України "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Такі дії суб'єкта владних повноважень, внаслідок чого відмовлено в поновленні виплати призначеної раніше пенсії за віком відповідно до чинного законодавства позивачка вважає протиправними.

При цьому, позивачка посилається на положення ст.55 Конституції України, ст.26, ч.1 ст.47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", статті 6, 18, 87, 99, 104-106 Кодексу адміністративного судочинства України.

Представник відповідача подав письмові заперечення на дану позовну заяву, в яких просив у задоволенні позову відмовити.

Заперечення відповідача обґрунтовуються тим, що позивачка перебуває на обліку в управлінні з 27 червня 2013 року, їй призначено пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Після призначення пенсії позивачка продовжувала працювати на посаді, яка дає право на призначення пенсії чи довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про судоустрій та статус суддів". З травня 2015 року виплата пенсії позивачці була припинена, оскільки відповідно до ст.47 "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в редакції Закону України від 02.03.2015 року №213 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", тимчасово, у період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року, особам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених Законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру"," Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії не виплачуються, а тому відсутні підстави для поновлення виплати пенсії за віком. Дані положення набрали чинності з 01.04.2015 року згідно до Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 року №213 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення".

Таким чином, позивачці правомірно була призупинена виплата пенсії з 01.05.2015 року. Відповідно до п.2 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 року №213 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" порядок виплати пенсії (щомісячного грошового утримання) працюючим пенсіонерам поширюється на пенсіонерів незалежно від часу призначення пенсії.

Також п.5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 року №213 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" передбачено скасування з 01.06.2015 року норм щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне утримання) призначаються відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", однак він не містить приписів щодо відновлення виплати пенсії.

Дану правову позицію підтверджено Вищим адміністративним судом України в постанові від 25.02.2016 року по справі №334/4281/15-а.

Крім того, Законом України від 24.12.2015 року №911 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" продовжено термін дії обмежень щодо виплати пенсії працюючим пенсіонерам з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року, у зв'язку з чим підстави для поновлення виплати пенсії позивачці відсутні.

Оскільки обмеження щодо виплати пенсій працюючим пенсіонерам є чинними, зміни внесені Верховною Радою України до законодавства стосовно пенсійного забезпечення осіб, які працюють на спец посадах, не визнані неконституційними. Вони підлягають неухильному виконанню на принципах рівності усіх у своїй гідності та правах, рівності перед законом, встановленими ст.21, 24 Конституції України.

На підставі ст.183-2 КАС України розгляд справи проводиться у скороченому провадженні, без виклику сторін, які беруть участь у справі, та без проведення судового засідання.

Вивчивши матеріали справи, враховуючи нижченаведені положення ч.2 ст.71 КАС України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 27червня 2013 року Управлінням пенсійного фонду України у Дарницькому районі м. Києва позивачу ОСОБА_2 призначена пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", що відповідачем визнано у письмових запереченнях.

З 1 квітня 2015 року відповідачем на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-УІІІ (далі-Закон) виплата пенсії, яка призначена позивачу за віком, відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", припинена у зв'язку з тим, що остання працює на посаді, яка дає право на призначення пенсії чи довічного грошового утримання у порядку та на умовах передбачених Законом України "Про судоустрій і статус суддів" (стаття 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування").

У серпні 2016 року позивачка звернулась до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне забезпечення".

Листом №8774/14/Л-925 від 08.08.2016 року Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві відмовило ОСОБА_2 у поновленні пенсії, посилаючись на те, що згідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення "від 02.03.2015 року № 213, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону про призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, "Положення про помічника-консультанта народного депутата України". Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213 набрав чинності 01.04.2015 року, та не визнаний у встановленому порядку таким, що не відповідає Конституції України та не скасований. У зв'язку з викладеним, відповідач вважає, що з 01.06.2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених вищезазначеними законами, не призначаються, раніше призначені пенсії не перераховуються. Оскільки позивачка на даний час працює на посаді, яка дає право на призначення пенсії чи довічного грошового утримання у порядку та на умовах передбачених Законом України "Про судоустрій і статус суддів", то згідно вимог чинного законодавства їй припинено виплату пенсії за віком.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" № 213-VIII від 02.03.2015року, який набрав чинності з 01 квітня 2015 року, внесено зміни до ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", відповідно до яких встановлено, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього поновлюється.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року №213-VIII порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Аналіз змісту вказаних правових норм дає підстави для висновку, що у разі, якщо особа, якій призначено пенсію відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування " (незалежно від часу призначення), працює на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених спеціальними законами ("Про державну службу", "Про судоустрій і статус суддів" та інші), станом на 01 квітня 2015 року, починаючи з цієї дати до кінця 2015 року виплата пенсії їй не проводиться.

Разом з тим, відповідно п. 5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Оскільки до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах не прийнято, з цього дня норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до спеціальних Законів ("Про державну службу", "Про судоустрій і статус суддів" та інші), є скасованими. Тобто, правові норми, які надавали право особі, яка працює на посаді державного службовця, судді та інших визначених посадах, на призначення пенсії або щомісячного довічного утримання, припинили дію, починаючи з 01 червня 2015 року.

Таким чином, починаючи із зазначеної дати на позивача не поширюються встановлені частиною першою статті 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (в редакції Закону від 02 березня 2015 року №213-VIII) обмеження щодо виплати пенсії, адже з 01 червня 2015 року робота на займаній позивачем посаді не дає права на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених спеціальними Законами. На даний час особам, які працюють на посадах, визначених згаданими спеціальними Законами, пенсія призначається відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Тому, з 01 червня 2015 року відсутні правові підстави для невиплати позивачці пенсії за віком.

Таке застосування норм матеріального права відповідає висновку викладеному у постанові Верховного Суду України від 24.05.2016 року у справі №333/6710/15-а за позовом ОСОБА_3 до управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м.Запоріжжя про визнання дій протиправними, відповідно до положень статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За висновками Верховного Суду України оскільки Закон України від 2 березня 2015 року № 213-VIIІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" не скасовано, його положення не визнано неконституційними, а до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, відповідно до Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів".

Таким чином, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що з 1 червня 2015 року особи, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, згідно з Законом України від 7 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії за віком, призначена відповідно до Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Вищенаведені висновки Верховного Суду України спростовують доводи відповідача, викладені ним у наданих суду письмових запереченнях.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положення ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зазначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожній людині, яка знаходиться під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі 1 цієї Конвенції.

Стаття 14 Конвенції передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності до національних меншин майнового стану, народження або інших обставин.

Стаття 1 Першого протоколу (Париж, 20.ІІІ.1952) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 18 Конвенції обмеження, які дозволяються нею щодо згаданих прав та свобод, можуть застосовуватися тільки з тією метою, з якою вони передбачені.

Згідно ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частиною 1 ст. 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі "Суханов та Ільченко проти України" (SukhanovandIlchenko v. Ukraine) від 26 вересня 2014 року, за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних Судів, якою підтверджується його існування.

Тобто, бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

В постанові Пленуму Верховного Суду України "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" від 01 листопада 1996 року №9 зазначено, що відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя.

У рішенні від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 Конституційним Судом України зазначено, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 наведено тлумачення поняття "звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина", що міститься в ч. 3 ст. 22 Конституції України, згідно з яким конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Конституційний Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Таким чином, визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини щодо їхнього пенсійного забезпечення виникають на момент звернення за призначенням пенсії.

Враховуючи викладене, діями Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві безпосередньо порушено право позивача на соціальний захист, гарантоване ст.46 Конституції України, обмеження якого неможливе, враховуючи положення норм вищенаведеного чинного законодавства.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсійне забезпечення здійснюється органами Пенсійного фонду України.

На Пенсійний фонд України покладено завдання участі у формуванні і реалізації державної політики у сфері пенсійного забезпечення та соціального страхування; керівництво та управління солідарною системою загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством.

Відповідно до частини другої статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що відповідачем, як органом, на який законом покладено обов'язок з виплати пенсій, внаслідок порушення норм чинного законодавства, допущено по відношенню до позивача протиправну бездіяльність, що виявилась у нездійсненні останній відповідних виплат, починаючи з 01 червня 2015 року, у зв'язку з чим суд вважає відмову Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у поновленні ОСОБА_2 виплати пенсії за віком, з 01березня 2016 року (з врахуванням встановленого статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України шестимісячного строку звернення до суду)протиправною та такою, що порушує законні права та інтереси позивачки.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, з урахуванням всіх встановлених фактичних обставин по справі та вимог законодавства, не довів правомірності своїх дій.

З огляду на положення статей 21, 105, 162 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов'язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю. Встановивши, що відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, адміністративний суд повинен визнати такі дії незаконними і зобов'язати відповідача поновити нарахування та виплату належних сум пенсії відповідно до закону, а не самостійно їх обчислювати та приймати рішення про їх стягнення.

За встановлених обставин, підстави для відмови у задоволенні позовних вимог відсутні.

Відповідно до положень ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України "Про судовий збір" судові витрати у вигляді судового збору в сумі 551 грн. 20 коп. належить стягнути з Лівобережного об?єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2

Керуючись статтями 3, 4, 6, 11, 12, 18, 19, 87, 99, 160-163, 1832 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві задовольнити.

Визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення виплати ОСОБА_2 пенсії за віком, зобов'язавши Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити виплату ОСОБА_2 з 1 березня 2016 року призначеної раніше пенсії за віком відповідно до чинного законодавства.

Стягнути з Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань судові витрати у вигляді судового збору в сумі 551 грн. 20 коп. на користь ОСОБА_2.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня отримання її копії до Київського апеляційного адміністративного суду через Дарницький районний суд м. Києва, з одночасним направленням апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя: