Справа № 813/1827/15
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2017-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2017 р. Справа № 876/8759/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Кудєрової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Держземагентства у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держземагентства у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Сокальська районна рада Львівської області, про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Держземагентства у Львівській області, яким просила визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у наданні їй дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області та зобов'язати відповідача надати їй дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки у власність.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2015 року позов задоволено частково: визнано протиправними дії Головного управління Держземагентства у Львівській області щодо відмови, викладеної в листі № 31-13-0.5-6297/2-15 від 27.03.2015 року, у наданні дозволу ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області; зобов'язано Головне управління Держземагентства у Львівській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 25.02.2015 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постанова мотивована тим, що відповідач, вирішуючи питання про надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, діяв всупереч вимогам ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України та необґрунтовано відмовив в наданні такого дозволу. Також суд зазначив, що оскільки встановлені обставини вказують на протиправні дії відповідача щодо відмови у наданні дозволу позивачу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, то належним способом захисту порушеного права позивача є зобов'язання Головного управління Держземагентства у Львівській області повторно розглянути клопотання позивача. Водночас суд не може зобов'язати відповідача надати позивачу дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, так як суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість нього інше рішення.

Постанову в частині задоволення позову в апеляційному порядку оскаржив відповідач, вважає, що в цій частині вона прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи. Просить скасувати постанову в частині задоволення позовних вимог та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області було відмовлено правомірно та обґрунтовано, оскільки на долученому до клопотання графічному матеріалі земельна ділянка, яку позивач бажає отримати у власність, знаходиться на землях, які відповідно до проекту роздержавлення і приватизації земель СПП «Двірцівська» на території Двірцівської сільської ради передбачені для ведення фермерського господарства. Даний проект був затверджений рішенням Сокальської районної ради Львівської області від 26.02.1997 року. Також апелянт вважає, що надання позивачу вказаної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства суперечить положенням «Рекомендацій по складанню проектів роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарських підприємств і організацій», затверджених 15.05.1992 року Державним комітетом України по земельних ресурсах, Міністерством сільського господарства і продовольства України, Міністерством у справах роздержавлення власності і демонополізації виробництва України.

Постанова в частині відмови у задоволенні позову не оскаржена, тому не переглядається в апеляційному порядку відповідно до положень ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України та з врахуванням роз'яснень, що містяться в п. п. 13.1, 13.2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі», в яких зазначено, що у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення, а також рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановив суд, 25.02.2015 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Держземагентства у Львівській області з клопотанням про надання їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області. До заяви позивач додала погодження Двірцівської сільської ради, графічну схему розташування земельної ділянки та копію свого паспорта.

Листом від 27.03.2015 року № 31-13-0.5-6297/2-15 Головне управління Держземагентства у Львівській області повідомило ОСОБА_1 про відмову у наданні такого дозволу, мотивуючи своє рішення тим, що на долученому до клопотання графічному матеріалі земельна ділянка, яка пропонується для відведення, зазначена на землях, які відповідно до проекту роздержавлення і приватизації території Двірцівської сільської ради передбачені для ведення фермерського господарства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність таких дій відповідача, виходячи з наступного.

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до п. «в» ч. 3 ст. 116цього Кодексу безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно з п. «б» ч. 1 ст. 121 цього Кодексу громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 гектара.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 цього Кодексу центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Таким центральним органом згідно з «Положенням про Державне агентство земельних ресурсів України», затвердженим указом Президента України від 08.04.2011 року № 445, є Державне агентство земельних ресурсів України (Держземагентство України), яке здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, а також через міськрайонні, міжміські, міжрайонні територіальні органи.

А відповідно до п. п. 1, 4.32 «Положення про Головне управління Держземагентства в області» затверджене наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 10.05.2012 року № 258, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30.05.2012 року за № 852/21164 (яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин), Головне управління Держземагентства в області (Головне управління) є територіальним органом Державного агентства земельних ресурсів України та йому підпорядковане. Головне управління відповідно до покладених на нього завдань передає відповідно до закону земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або в користування для всіх потреб в межах області.

Відповідно до ч. ч. 6, 7 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Наведеними нормами визначено перелік документів, які обов'язково додаються до клопотання про надання земельної ділянки у власність, зокрема, графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, а також виключну підставу відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законодавства, генеральних планів та іншої містобудівної документації, схем та проектів землеустрою тощо.

Як встановив суд та зазначено вище, ОСОБА_1 просила передати у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку в межах законодавчо встановлених норм безоплатної передачі та подала всі необхідні документи, передбачені наведеними нормами Земельного кодексу України.

Також як вбачається з наявної в матеріалах справи копії листа Відділу Держземагентства у Сокальському районі Львівської області від 22.05.2015 року, відповідно до земельно-кадастрових даних земельна ділянка, на яку претендує ОСОБА_1, належить до земель сільськогосподарського призначення (угіддя-рілля) і відноситься до земель запасу.

Також судом встановлено, що позивач на день подання зазначеного вище клопотання не реалізувала своє право на отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства з межах встановлених законодавством норм.

Щодо доводів відповідача про те, що земельна ділянка, яку позивач хоче отримати у власність, передбачена для ведення фермерського господарства відповідно до проекту роздержавлення та приватизації ССП «Двірцівське», тому не може бути передана позивачу для ведення особистого селянського господарства, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; а також землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Згідно з ст. 20 цього Кодексу віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Відповідно до положень ст. 22 цього Кодексу землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

А відповідно до ч. 1 ст. 33 Земельного кодексу України та ст. 12 вказаного Закону землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Згідно з «Класифікацією видів цільового призначення земель», затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 року № 548, код та цільове призначення земель застосовуються для забезпечення обліку земельних ділянок за видами цільового призначення у державному земельному кадастрі.

Класифікація визначає поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності, типами забудови, типами особливо цінних об'єктів.

Відповідно до розділу ІІ даної Класифікації «Класифікація видів цільового призначення земель» до розділу «Секція А 01» віднесено «Землі сільськогосподарського призначення», підрозділ 01.02 - «Для ведення фермерського господарства», підрозділ 01.03 - «Для ведення особистого селянського господарства».

Відповідно до п. 1.3 даної Класифікації класифікація видів цільового призначення земель застосовується для використання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, організаціями, підприємствами, установами для ведення обліку земель та формування звітності із земельних ресурсів.

Проаналізувавши зміст наведених норм законодавства в контексті спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що обґрунтування Головним управлінням Держземагентства у Львівській області відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки тим, що дана земельна ділянка передбачена для ведення фермерського господарства, є безпідставним, оскільки за цільовим призначенням така земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення і може бути передана як для ведення фермерського господарства, так і для ведення особистого селянського господарства.

Щодо доводів апелянта про те, що надання позивачу вказаної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства суперечить положенням «Рекомендацій по складанню проектів роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарських підприємств і організацій» та «Концепції роздержавлення і приватизації підприємств, землі та житлового фонду», колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до п. п. 8.1, 8.2 постанови Верховної ради України від 31.10.1991 року № 1767-XII «Про Концепцію роздержавлення і приватизації підприємств, землі та житлового фонду» приватизація землі полягає у передачі громадянам України земельних ділянок у приватну, колективну власність або у довічне успадковуване використання. Для сільськогосподарського використання земельні ділянки встановленого розміру на повнолітнього члена сім'ї надаються громадянам безоплатно.

Відповідно до п. п. 1.3, 1.9 «Рекомендацій по складанню проектів роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарських підприємств і організацій», затверджених 15.05.1992 року Державним комітетом України по земельних ресурсах, Міністерством сільського господарства і продовольства України, Міністерством у справах роздержавлення власності і демонополізації виробництва України, на території сільської, селищної Ради народних депутатів формується резервний фонд земель. Ці землі залишаються у державній власності та призначаються до подальшої передачі у приватну власність або надання у користування громадянам, які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання, вперше прийняті на роботу або в члени сільськогосподарських підприємств, кооперативів, товариств, або на роботу в соціальній сфері на селі.

На підставі затвердженого проекту роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарських підприємств і організацій проводиться передача земельних ділянок у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам або у власність громадян у порядку, встановленому у статті 17 Земельного кодексу України, і видаються державні акти на право колективної власності на землю, на право приватної власності на землю, на право постійного користування землею.

Враховуючи положення наведених норм, колегія суддів вважає, що надання позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки не суперечитиме засадам та принципам роздержавлення та приватизації земель.

Враховуючи наведені обставини та положення норм законодавства, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відмова Головного управління Держземагентства у Львівській області у наданні ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, викладена в листі від 27.03.2015 року № 31-13-0.5-6297/2-15, є протиправною.

Також колегія суддів вважає правильним рішення суду першої інстанції в частині виходу відповідно до ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України за межі позовних вимог та зобов'язання Головного управління Держземагентства у Львівській області повторно розглянути зазначене клопотання ОСОБА_1 з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Відповідно до роз'яснення, наданого в постанові пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 13, суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

Також Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, оскільки встановлені судом обставини вказують на протиправні дії відповідача щодо відмови у наданні дозволу ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, належним способом відновлення порушеного права позивача є зобов'язання Головного управління Держземагентства у Львівській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 25.02.2015 року.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держземагентства у Львівській області залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2015 року у справі № 813/1827/15 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держземагентства у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Сокальська районна рада Львівської області, про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий О.М. Довгополов

Судді Л.Я. Гудим

В.В. Святецький

Ухвала складена в повному обсязі 10.02.2017 року