Справа № 212/353/17-а
Суддя: Чайкін І. Б.
Дата ухвалення: 2017-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 212/353/17-а
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 лютого 2017 року м. Кривий Ріг
Суддя Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу ЧАЙКІН І.Б., розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача в порядку адміністративного судочинства про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинення дій щодо призначення їй пенсії по втраті годувальника згідно Закону України « про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з часу звернення за призначенням пенсії з 11.07.2016 року. В обґрунтування позову зазначає, що перебуває на обліку у Криворізькому північному об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Дніпропетровської області з 18 січня 2015 року по втраті годувальника згідно з Законом України « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» . 22.08.2016 року ОСОБА_1 звернулася до військового комісара Жовтнево-Тернівського об`єднаного районного військового комісаріату для вирішення питання про переведення її на пенсію по втраті годувальника за померлого батька ОСОБА_2 , як військовослужбовця. 26.08.2016 року її заяву було направлено до Дніпропетровського обласного військового комісаріату. 16.09.2016 року Дніпропетровським обласним військовим комісаріатом її заяву було направлено до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Листом від 30.09.2016 року Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відмовило їй в переведенні на пенсію по втраті годувальника за померлого батька ОСОБА_2 .. У зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду із вищевказаною адміністративною позовною заявою.
Тому позивач ОСОБА_1 , просить суд визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області у відмові в переведенні мене на пенсію по втраті годувальника згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та зобов`язати призначити мені пенсію по втраті годувальника.
Також просить стягнути з Головного УПФУ України в Дніпропетровській області витрати за надання правової допомоги в розмірі 500 грн. 00 коп.
Відповідач направив на адресу суду заперечення проти позову, в яких зазначив, що позивачем не було надано особистої заяви про призначення пенсії встановленого зразку з усіма необхідними для цього документами, а Дніпропетровським обласним військовим комісаріатом не надано подання про призначення пенсії та необхідних довідок про розмір грошового забезпечення, з якого обчислюється розмір пенсії, колективне звернення сімейства Міна від 22.08.2016 не можна розглядати як звернення з призначенням пенсії, яке б відповідало вимогам діючого законодавства.
Також вказали в запереченні, що ОСОБА_2 знаходився на учбових зборах як військовозобов`язаний, за ним зберігалась займана посада за основним місцем роботи та на військовій службі як військовослужбовець у цей період він не перебував, дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області є такими, що відповідають вимогам чинного законодавства. До того ж, щодо стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області витрат по справі за надання правової допомоги 500 грн. просять відмовити, оскільки будь-яких доказів наявності надання правової допомоги позивач не надала. Тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просять відмовити в повному обсязі.
Розглянувши справу у відповідності до положень ст. 183-2 КАС України, суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5) є рідною донькою (а.с.8) померлого ОСОБА_2 (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до свідоцтва про смерть а.с. 7), учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с.8-12).
11.07.2016 року позивач звернулася до відповідача із заявою щодо переведення на пенсію у зв`язку із втратою годувальника - померлого батька ОСОБА_2 , інваліда ІІ групи - захворювання, пов`язане з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, який отримував пенсію згідно Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с.16-17)
22.07.2016 відповідач направив позивачу лист - роз`яснення в якому вказано, що заяви про призначення пенсії у разі втрати годувальника подаються членами сім`ї померлого, якому на момент смерті не було призначено пенсію як пенсіонеру силових структур, до органів, що призначають пенсії, через уповноважені структурні підрозділи міністерств та інших органів, тому було рекомендовано звернутися до Жовтнево Тернівського районного військового комісаріату. ( а.с.15).
16 вересня 2016 року Дніпропетровським обласним військовим комісаріатом заяву ОСОБА_1 направлено до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за належністю (а.с. 19).
Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відмовило позивачу в переведенні на пенсію по втраті годувальника за померлого батька ОСОБА_2 як військовослужбовця згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», посилаючись на те, що ОСОБА_2 не мав статусу військовослужбовця та на те, що сім`я позивача не має права на отримання пенсії згідно ст. 29 зазначеного Закону, що підтверджується листом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 30.09.2016 року № М1327-16 (а.с. 20).
Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особі, яка має одночасне право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором і відповідно після прийняття такого рішення звертається із особистою заявою.
Згідно посвідчення Серія НОМЕР_1 ОСОБА_2 був особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1).( а.с.12).
Відповідно до ст.7 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", до інвалідів війни належать інваліди з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювань, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.
Згідно із ст.10 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", чинність цього Закону поширюється на сім"ї військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, які призивалися на збори військовозобов`язаних Міністерства оборони, органів внутрішніх справ і державної безпеки колишнього Союзу РСР і загинули (померли) під час виконання завдань по охороні громадського порядку при надзвичайних ситуаціях, пов`язаних з антигромадськими проявами.
Частиною 1 статті 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівників державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.
При цьому, згідно з приміткою до цієї норми, до військовослужбовців належать: особи офіцерського складу, прапорщики, мічмани, військовослужбовці надстрокової служби, військовозобов`язані, призвані на військові збори, військовослужбовці-жінки, а також сержанти (старшини), солдати (матроси), які перебувають (перебували) на дійсній строковій службі у збройних силах, керівний і оперативний склад органів Комітету державної безпеки, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, а також інших військових формувань.
За правилами частини першої статті 16 Закону України від 6 грудня 1991 року № 1934-XII «Про Збройні Сили України» держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов`язки служби у військовому резерві, та військовозобов`язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також членів сімей військовослужбовців, резервістів та військовозобов`язаних, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час виконання службових обов`язків або постраждали у полоні в ході бойових дій (війни), в умовах надзвичайного стану чи під час виконання службових обов`язків за межами України в порядку військового співробітництва або у складі національного контингенту чи національного персоналу у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.
Системний аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що громадяни із числа військовозобов`язаних, які проходять збори (навчальні, перевірочні, спеціальні), у цей період вважаються такими, що проходять військову службу та користуються гарантіями держави на рівні із іншими військовослужбовцями.
Зазначене вище кореспондується зі статтею 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», згідно з якою до військовослужбовців належать, зокрема, військовозобов`язані, призвані на військові збори.
Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного суду України від 01.03.2016 року у справі №21-1887а15
Згідно ст. 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.
Отже, ОСОБА_2 в період виконання робіт по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС з 03 березня 1987 року по 08 травня 1987 року відносився до категорії військовослужбовців, оскільки приймав участь в складі військової частини № НОМЕР_2 (а.с.11).
Згідно ч. 3 ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року№2262, члени сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника.
Відповідно до ст.2 вказаного Закону військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом пенсії по інвалідності, а членам їх сімей пенсії в разі втрати годувальника призначаються незалежно від тривалості служби.
Як встановлено ст. 3 Закону, умови, норми і порядок пенсійного забезпечення, встановлені цим Законом для військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей, поширюються також (якщо не передбачено інше) на військовозобов`язаних, призваних на навчальні, спеціальні або перевірочні збори, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків у період проходження цих зборів, та членів їх сімей.
Положеннями ст. 18 Закону №2262 встановлено, що пенсії по інвалідності особам, які мають право на пенсію за цим Законом, призначаються в разі, якщо інвалідність настала у період проходження ними служби або не пізніше трьох місяців після звільнення зі служби, або якщо інвалідність настала пізніше тримісячного терміну після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва тощо), яке виникло в період проходження військової служби.
Відповідно до ст. 30 вищевказаного Закону, право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31). Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.
Положеннями ст. 7 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачено, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором.
З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач незаконно відмовив позивачу в призначенні та перерахунку пенсії по втраті годувальника - військовослужбовця з підстав того, що ОСОБА_2 приймав участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в період проходження спеціальних зборів, при цьому військовослужбовцем не являючись, оскільки за нормами вказаних законів такі особи прирівнюються до військовослужбовців.
Згідно ст.37 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», пенсії в разі втрати годувальника, які призначаються членам сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, не можуть бути нижче двох визначених законом розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Із змісту ст.83 Закону України "Про пенсійне забезпечення" вбачається, що переведення з одного виду пенсії на інший провадиться з дня подання відповідної заяви з усіма необхідними документами.
Така заява була подана позивачкою ОСОБА_1 11.07.2016 року (а.с. 16-17), при цьому посилання відповідача на дотримання форми заяви, слід зазначити наступне, законодавством не передбачено подання заяви про пенсії за встановленою формою, а лише надає зразок такої заяви.
Виходячи з наведеного, недодержання форми, встановленої для заяви не може бути підставою для відмови у прийнятті її до розгляду за умови, що така містить усі відомості необхідні для розгляду питання про переведення з одного виду пенсії на інший пенсії згідно з положеннями пенсійного законодавства.
Такі дії УПФУ є перешкодою у реалізації позивачем права на соціальний захист, гарантованого статтею 46 Конституції України.
Одночасно, суд наголошує, що відповідно до частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області фактично відмовило позивачу в переведенні на пенсію по втраті годувальника за померлого батька ОСОБА_2 як військовослужбовця згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», посилаючись на те, що ОСОБА_2 не мав статусу військовослужбовця та на те, що сім`я позивача не має права на отримання пенсії згідно ст. 29 зазначеного Закону, що підтверджується листом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 30.09.2016 року № М1327-16 (а.с. 20).
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди, зокрема, перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
За таких обставин, суд приходить до висновку щодо неправомірності дій відповідача щодо відмови у переведенні її з одного виду пенсії на інший, а саме на державну пенсію в разі втрати годувальника, як члену сім`ї військовослужбовця, який згідно статті 30 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", з врахуванням статті 37 цього ж закону, з одночасним припиненням виплати щомісячної пенсії у зв`язку з втратою годувальника, з дня звернення (11 липня 2016 року).
Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частиною 1 статті 87 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини 3 статті 87 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на правову допомогу.
Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України, витрати, пов`язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.
Згідно частин 1 та 2 статті 16 КАС України визначено, що кожен має право користуватися правовою допомогою при вирішенні справ в адміністративному суді, яка надається в порядку, встановленому законом. Для надання правової допомоги при вирішенні справ у судах в Україні діє адвокатура. У випадках, встановлених законом, правова допомога може надаватися й іншими фахівцями в галузі права. Порядок і умови надання правової допомоги, права й обов`язки адвокатів та інших фахівців у галузі права, які беруть участь в адміністративному процесі і надають правову допомогу, визначаються Кодексом адміністративного судочинства України та іншими законами.
Згідно ч.1 ст. 90 КАС України до витрат на правову допомогу відносяться витрати, пов`язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором.
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
На підтвердження факту надання правової допомоги позивач суду доказів не надав, а отже підстав для відшкодування витрат на правову допомогу не вбачається.
Оцінивши повідомлені позивачем та відповідачем обставини та прийшовши до переконання про наявність підстав для прийняття постанови у цій адміністративній справі у скороченому провадженні, керуючись ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст.ст. 7-14, 99, 100, 122, 158-163, 167, 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови в переведенні ОСОБА_1 на пенсію по втраті годувальника згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області перевести ОСОБА_1 з пенсії по втраті годувальника згідно з Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на пенсію по втраті годувальника, що призначається членам сімей військовослужбовців, відповідно до ст.37 ЗУ „Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб з 11 липня 2016 року.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова суду першої інстанції набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, встановлені статтями 185-187 цього Кодексу шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі відкладення складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.
Суддя: І. Б. Чайкін