Справа № 2а/2570/1138/2012
Суддя: Д'яков В.І.
Дата ухвалення: 2012-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а/2570/1138/2012
ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2012 р. м. Чернігів

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Дякова В.І.,

при секретарі - Дурицькій К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до відділу у справах біженців УДМСУ в Чернігівській області про визнання неправомірним, скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

26.03.2012 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до відділу у справах біженців УДМСУ в Чернігівській області в якому просить: визнати неправомірним та скасувати наказ від 19.03.2012 року №32 про відмову в оформленні документів, зобов'язати УДМСУ в Чернігівській області прийняти рішення стосовно позивача про оформлення документів щодо надання статусу біженця в Україні. Свої вимоги мотивує тим, що відмова відповідача у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, викладена в наказі від 19.03.2012 року №32, є незаконною, оскільки висновки відповідача не відповідають нормам чинного законодавства та дійсним обставинам справи. Крім того, позивач стверджує, що висновок відповідача щодо відмови у наданні статусу біженця або додаткового захисту, є поверховим, необєктивним та таким, що грубо порушує права позивача, передбачені міжнародними нормативними актами та чинним законодавством України.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити, посилаючись на неможливість повернення на батьківщину позивача через родинну ворожнечу, що склалася в країні його походження.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні, посилаючись на відсутність у позивача підстав та умов, передбачених п.п.1,13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Докази, зібрані та покладені у висновок відповідача були отримані з належних джерел, в тому числі з пояснень позивача, тому наказ від 19.03.2012 року №32 є цілком законним.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_2, громадянин ОСОБА_3, перебуваючи у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні в с. Розсудів, звернувся до відповідача із заявою про набуття статусу біженця в Україні (а.с.16). В заяві позивач зазначив, що вимушений був покинути ОСОБА_3 через родинну ворожнечу, що виникла між його сімєю та родиною вбитого його батьком сусіда.

22.02.2012 року з позивачем було проведено співбесіду, що підтверджується копією протоколу співбесіди, наявною в матеріалах справи (а.с.20 - 22).

Наказом УДМСУ в Чернігівській області від 19.03.2012 року №32 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина ОСОБА_3 біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту на підставі ч.6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, яка з метою визнання біженцем видає себе за іншу особу і у якої відсутні умови, передбачені пунктах 1,13 ч. 1 ст.1 цього Закону (а.с.24).

Листом від 19.03.2012 року №19 УДМСУ в Чернігівській області повідомив позивача про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину ОСОБА_3 ОСОБА_2 ( а.с.8).

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17.07.1997 року жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI ( далі - Закон України №3671), біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Порядок набуття статусу біженця врегульовано, статтями 5-12 Закону України №3671.

Відповідно до ч.2 ст. 5 Закону України №3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 7 Закону України №3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

У відповідності з п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України №3671 орган міграційної служби, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Як вбачається з позовної заяви, позивач посилається на те, що підставою, через яку він залишив ОСОБА_3, є родинна ворожнеча. Його батько в сварці через землю вбив сусіда, після чого зник та почав переховуватися. Намагаючись отримати інформацію де знаходиться батько позивача, родичі вбитого переслідували його родину, декілька разів били його та стріляли, поранивши його в живіт. Після цього він вирішив залишити ОСОБА_3.

Відповідно до протоколу співбесіди, наявного в матеріалах справи (а.с. 20-21), ОСОБА_1 ОСОБА_2 є громадянином ОСОБА_3, таджиком по національності, сповідує ісламську релігію (суніт), повністю аполітичний, не перебував у жодних військових, релігійних, громадянських угрупуваннях чи організаціях, ніде не працював, не співробітничав з міжнародними чи іноземними фірмами, установами, організаціями.

ОСОБА_1 ОСОБА_2 в заяві та анкеті навів тільки один факт, який спонукав його до виїзду із країни його походження, це побиття його невідомими людьми через випадкове вбивство сусіда 12 років тому. В протоколі співбесіди позивач зазначив, що на протязі 12 років після випадкового вбивства сусіда, позивача, його матір, дядька ніхто не переслідував, а невідомі люди які зустріли заявника, цікавились не ним, а місцезнаходженням його батька з невідомих причин. Крім того, викликає сумнів наявність «кровної помсти» з огляду на те, що позивач залишився живим після зустрічі з невідомими, оскільки їх цікавила лише інформації про місце перебування його батька.

Також під час співбесіди не була підтверджена інформація про вік позивача, оскільки в матеріалах справи є два офіційних документи консульського відділу Посольства ОСОБА_3 в Україні, які суперечать один одному по даті народження заявника - в проїзному документі від 12.01.2012р. зазначена дата народження 01.01.1993р., а в свідоцтві та листі від 27.01.2012р 1994 рік народження. Також в національному свідоцтві особистості на національній мові і на цьому свідоцтві на російській мові дві останні цифри реєстраційного номеру свідоцтва різні. Крім того, під час співбесіди позивач вказав що він ІНФОРМАЦІЯ_1 і до шкоди пішов у 1999 році, тобто в 4 роки і 7 місяців. При цьому загальний шкільний вік для дітей в ОСОБА_3 7 років. На співбесіді позивач вказав, що він до школи не вмів читати, писати, рахувати, тобто не був особливо обдарованою дитиною.

Таким чином, позивач не навів фактів, які б свідчили про утиски щодо його особисто за жодною з ознак, визначених Конвенцією про статус біженців 1951 року.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону України №3671 рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Суд не погоджується з твердженнями позивача щодо необґрунтованого та однобічного розгляду його справи відповідачем, оскільки відділом виконані усі заходи та дії, передбачені чинним законодавством при розгляді заяви іноземця про надання йому статусу біженця, а винесене за результатами такого розгляду рішення 19.03.2012 року №32, прийнято відповідачем з дотриманням вимог національного законодавства та актів міжнародного права у справах захисту прав і свобод людини.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає, що відповідач, як субєкт владних повноважень, довів правомірність свого рішення, а тому суд не вбачає підстав для визнання неправомірним та скасування наказу від 19.03.2012 року №32.

Оскільки, суд дійшов висновку про правомірність наказу від 19.03.2012 року №32, то позовні вимоги позивача щодо зобов'язання УДМСУ в Чернігівській області прийняти стосовно нього рішення про оформленні документів щодо надання статусу біженця в Україні, задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_1 ОСОБА_2 до відділу у справах біженців УДМСУ в Чернігівській області про визнання неправомірним, скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії, задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 122, 158 - 163, 167, Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ОСОБА_2 до відділу у справах біженців УДМСУ в Чернігівській області про визнання неправомірним, скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії, відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду у порядок і строки, передбачені статтями 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д'яков В.І.