Справа № 802/2066/16-а
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2017-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

10 лютого 2017 р. Справа № 802/2066/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Чернюк Алли Юріївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Павліченко Аліни Володимирівни

представника позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ТОВ "Гренвіс"

до: управління Держпраці у Вінницькій області Державної служби України з питань праці

про: визнання протиправною та скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулося товариство з обмеженою відповідальністю «Гренвіс» (далі ТОВ «Гренвіс», позивач) з адміністративним позовом до управління Держпраці у Вінницькій області Державної служби України з питань праці (далі управління Держпраці у Вінницькій області, відповідач), в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить суд визнати протиправними та скасувати постанови управління Держпраці у Вінницькій про накладення штрафу № 02-12-51/81-368 від 08.11.2016 та № 02-12-51/819-369 від 08.11.2016.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскаржувані постанови прийняті всупереч законодавчим приписам та нормам, якими регулюються трудові відносини.

Так, позивач вважає, що враховуючи обмеження, встановлене Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи від 28.12.2014 №71-VIII, у відповідача були відсутні правові підстави для призначення перевірки ТОВ «Гренвіс».

Позовні вимоги також мотивовані тим, що виявлені під час перевірки є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. Так, позивач зазначає, що ним не було допущено порушення вимог ст. 24 Кодексу законів про працю України, оскільки державний інспектор помилково дійшов висновку про те, що цивільно-правові угоди, укладені ТОВ «Гренвіс» та фізичними особами мають ознаки трудового договору.

Як зазначає позивач, були укладені саме цивільно-правові правочини, а не трудові договори, оскільки такі правочини не регулювали сам процес праці, що властиво трудовим договорам, а були укладені для досягнення результатів праці - отримання певних послуг. На осіб, які виконували зобовязання за вказаними цивільно-правовими угодами, як вказав представник ТОВ «Гренвіс», не поширювалися правила внутрішнього трудового розпорядку, винагорода нараховувалась на підставі актів виконаних робіт.

Відтак позивач зазначає, що доводи відповідача про те, що ТОВ «Гренвіс» здійснено фактичний допуск працівників до роботи без оформлення трудового договору є безпідставними.

Також в протиправність оскаржуваного рішення позивач зазначає, що постановою від 08.11.2016 № 02-12- 51/819-368 застосував до позивача штраф в розмірі 3567000 грн., при цьому не вказавши розрахунок визначеної суми штрафу.

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просили суд задовольнити адміністративний позов повністю: визнати протиправними та скасувати оскаржувані рішення.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення адміністративного позову заперечував повністю. Зазначив, що підставою для призначення та проведення перевірки слугувало звернення СБУ з проханням провести перевірку стану порушень позивачем трудового законодавства. Згода на проведення перевірки була надана Державної служби України з питань праці.

Щодо посилань позивача на Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи від 28.12.2014 № 71-VIII, то зазначив, що до відповідача він застосуванню не підлягає, оскільки його сфера застосування стосується виключно внесення змін до Податкового кодексу України.

Висновки, зафіксовані в акті перевірки № 02-12-51/819 від 21.10.2016 про порушення підприємством позивача вимог трудового законодавства, що слугували підставою для прийняття оскаржуваних постанов про накладення штрафу, як стверджує представник відповідача, є цілком обґрунтованими та відповідають дійсним обставинам справи.

Відносини щодо укладання та виконання вищевказаних договорів цивільно-правового характеру, на думку представника відповідача, мають регулюватися правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, тобто нормами трудового законодавства.

За судженням представника відповідача, призначення та проведення перевірки ТОВ «Гренвіс» було здійснено згідно з нормами встановленими чинним законодавством, а тому позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши адміністративну справу, суд встановив, що у період з 18.10.2016 по 21.10.2016 на підставі наказу управління Держпраці у Вінницькій області від 13.10.2016 № 808-0 на проведення перевірки, направлення на перевірку від 17.10.2016 № 3598 головний державний інспектор відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів управління Держпраці у Вінницькій області ОСОБА_4 провів позапланову перевірку ТОВ «Гренвіс», за результатами якої складений акт перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування № 02-12-51/819. Як зафіксовано в зазначено акті, під час перевірки виявлені такі порушення законодавства:

- ст. 115 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) заробітна плата працівникам підприємства не виплачується два рази на місяць, через проміжок часу, що перевищує 16 календарних днів та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Так, відповідно до відомості на виплату грошей за серпень 2016 року заробітну плату працівники підприємства отримали один раз у місяць, 28 та 29 вересня;

- ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» в табелях обліку робочого часу працівників охорони робота в нічний час не відображена і не облікована. Згідно з письмовими поясненнями механіка ТОВ «Гренвіс» ОСОБА_5 на тракторній бригаді с. Вербівка працюють двоє охоронників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з режимом роботи з 17-ї год вечора до 8-ї год ранку наступного дня. Факт роботи у нічний час охоронників ОСОБА_8, ОСОБА_9 також підтверджено письмовими поясненнями охоронника ТОВ «Гренвіс» ОСОБА_10;

- ст. 24 КзПП України на момент перевірки ТОВ «Гренвіс» виявлено, що 84 працівники підприємства були допущені до роботи без укладання трудового договору, з яких з 23-ма працівниками були укладені трудові договори, проте з письмових пояснень працівників трудові відносини настали до дати укладання трудового договору. З 61-м працівником взагалі не були укладені трудові договори, хоча відповідно до наданих пояснень трудові відносини настали в період з червня 2016 року по жовтень 2016 року. В ході проведення перевірки адміністрацією підприємства було надано 23 трудові договори згідно з довідкою № 758 від 18.10.2016. Будь-яких інших договорів у момент проведення перевірки адміністрацією підприємства надано не було.

- ст. 116 та ст. 83 КзПП України в день звільнення працівника не були виплачені всі належні йому кошти від підприємства. Так, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 були звільнені згідно з наказом № 85 від 28.09.2016, розрахункові кошти отримали 01.10.2016 відповідно до відомості на виплату грошей від 01.10.2016.

Директор ТОВ був ознайомлений з актом перевірки та 21.10.2016 отримав його примірник на 20 сторінках. При цьому, директор підприємства підписав акт, зазначивши, що з актом не згоден, заперечення будуть надані додатково.

За результатами розгляду справи про накладення фінансових санкцій управлінням Держпраці у Вінницькій області за підписом заступника начальника прийнято постанови про накладення штрафу уповноваженими особами від 08.11.2016 № 02-12-51/819-369, якою до позивача відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 3567000 грн. та № 02-12-51/819-368, якою до позивача відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 1450 грн.

Вказані постанови отримані директором ТОВ «Гренвіс» особисто 11.11.2016, що підтверджується його підписом на цих постановах.

Не погоджуючись з постановами про накладення штрафу, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Щодо правомірності проведеної перевірки, то суд зазначає таке.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов'язки та відповідальність суб'єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) врегульовані положеннями Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05.04.2007 № 877-V.

З аналізу абз.2 ст.1 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" випливає, що під органами державного нагляду (контролю) слід розуміти уповноважені законом центральні органи виконавчої влади, їх територіальні органи, державні колегіальні органи, органи виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування.

Відповідно до вимог статті 259 КЗпП України нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю здійснюють спеціально уповноважені на те органи та інспекції, які не залежать у своїй діяльності від власника або уповноваженого ним органу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 100 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань праці та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» утворено Державну службу України з питань праці, реорганізувавши шляхом злиття територіальні органи Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки і Державної інспекції з питань праці.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 929-р «Питання Державної служби з питань праці», на Державну службу України з питань праці покладено здійснення функцій і повноважень Державної інспекції з питань праці, що припиняється.

Положення про Державну службу України з питань праці затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96 (далі - Положення № 96).

Відповідно до п. 1 цього Положення Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Підпунктом 54 п.4 Положення № 96 передбачено, що Державна служба України з питань праці має право накладати у випадках, передбачених законом, штрафи за порушення законодавства, невиконання розпоряджень посадових осіб Держпраці.

Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (п. 7 Положення № 96).

Відповідно до п. 5, 6 ч. 6 Положення про Державну службу України з питань праці, співробітники цього органу мають право безперешкодно проводити без попереднього повідомлення в будь-яку робочу годину доби перевірки виробничих, службових, адміністративних приміщень та обєктів виробництва фізичних та юридичних осіб, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, експлуатують машини, механізми, устаткування підвищеної небезпеки, та фіксувати факти порушення законодавства.

Згідно з Порядком проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів від 02.07.2012 № 390 (далі - Порядок № 390), перевірки можуть бути плановими та позаплановими, а також можуть здійснюватися за місцем провадження господарської діяльності субєкта господарювання або у приміщенні органу державного нагляду (контролю).

Відповідно до п.п. 3, 4 Порядку № 390 позапланова перевірка проводиться незалежно від кількості раніше проведених перевірок за наявності підстав, визначених законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Позапланові перевірки за зверненнями фізичних та юридичних осіб про порушення субєктами господарювання вимог законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування здійснюються за наявності згоди Держпраці України на їх проведення. Інспекторам забороняється виступати посередниками, арбітрами чи експертами під час розгляду трудових спорів

Інспектор має право на проведення перевірки за наявності у нього службового посвідчення та направлення на перевірку.

Як встановлено, підставою для проведення перевірки стало звернення управління Служби безпеки України у Вінницькій області щодо можливих порушень законодавства про працю службовими особами ТОВ «Гренвіс» (, Вінницька область, с. Криштопівка, вул. Хутірська, 4). За отриманням погодження здійснення позапланового заходу стосовно позивача управління Держпраці у Вінницькій області відповідно до п. 3 Порядку № 390 листом від 13.10.2016 № 3569 зверталося до Державної служби України з питань праці та 13.10.2016. Листом від 13.10.2016 № 10361/4.1/4.2-ДП-16, Державна служба України з питань праці повідомила відповідача, що надає згоду на проведення позапланової перевірки ТОВ «Гренвіс».

Щодо доводів сторони позивача в обґрунтування заявленого позову з посиланням зокрема, на норми Закону України від 28.12.2014 №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» (далі - Закон №71), то суд зазначає таке.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону №71 встановлено, що у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами здійснюються виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою субєкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України.

Суд погоджується з позицією представника відповідача про те, що відповідно до назви, структури та змісту Закону № 71 його сфера застосування стосується виключно внесення змін до Податкового кодексу України, а також законодавчих актів щодо податкової реформи. У тих випадках, коли нормативно-правовими актами вносяться зміни до діючого законодавства, це прямо зазначається у його тексті. В Законі № 71 не міститься роз'яснення щодо сфери застосування, окрім норм що встановлюють, змінюють або припиняють дію податкових правовідносин та відсутні посилання на законодавчі акти в сфері охорони праці.

Згідно з пунктом 2.6 Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 15.05.2013 року за №742/23274 (далі - Порядок № 742/23274): розпорядчий документ повинен мати преамбулу - вступну частину, яка має посилання на відповідну структурну одиницю компетенційного нормативно-правового акта, дає стислу інформацію про необхідність та мету прийняття цього акта і підлягає врахуванню при роз'ясненні та застосуванні нормативно-правового акта.

З наведеного можна зробити висновок, що Закон №71 направлений на врегулювання відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, оскільки іншого не передбачено в означеному Законі та підтверджується переліком пов'язаних нормативно-правових актів, які змінені в результаті прийняття Закону № 71, який розміщений на офіційному сайті Державної фіскальної служби України.

Відповідно до Податкового кодексу України, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, контролюючими органами є Державна фіскальна служба України та її територіальні органи (пункт 41.1 статті 41 ПК України).

Відповідач не є органом, який формує та реалізує податкову та митну політику України і при виконанні покладених на нього владних функцій не керується нормами Податкового кодексу України.

Окрім того, суд наголошує, що нормами п.8 Розділу ІІІ більш пізнього Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VІІІ, обмеження щодо проведення контрольних заходів стосувались лише періоду з 01.01.2015 по 30.06.2015, тобто на час винесення наказу на проведення перевірки від 13.10.2016 №808-о та проведення контрольного заходу (з 18.10.2016 по 21.10.2016) будь-які обмеження щодо проведення перевірки стосовно позивача не діяли.

Представник позивача не ставив під сумнів наявність у відповідача законних повноважень щодо проведення планового контрольного заходу за додержанням субєктами господарювання законодавства про працю, а лише заперечував стосовно не врахування, при цьому, вимог мораторію на проведення перевірок, в зв'язку з чим, відповідно до наведених вище повноважень такого органу та визнання такого повноваження представником позивача (ч.3 ст.72 КАС України), вказана обставина вважається встановленою.

Таким чином, у даному випадку перевірка ТОВ «Гренвіс» проведена на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством.

Надаючи оцінку оскаржуваним рішенням, відповідно до яких на позивача накладено штраф, суд виходив з такого.

Згідно з частинами першою, другою статті 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу:

в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення (абзац другий частини другої статті 265 КЗпП України);

порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - п'ятим частини другої цієї статті - у розмірі мінімальної заробітної плати (абзац шостий частини другої статті 265 КЗпП України).

Частиною четвертою статті 265 КЗпП України передбачено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На виконання даної норми Кабінет Міністрів України постановою від 17.07.2003 № 509 затвердив Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (далі - Порядок № 509).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 509 штрафи можуть бути накладені на підставі:

- рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації;

- акта про виявлення під час перевірки субєкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 509 уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі - справа).

Справа розглядається у п'ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд (пункт 4 Порядку № 509).

Про розгляд справи Держпраці та її територіальні органи письмово повідомляють суб'єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п'ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в Держпраці чи її територіальному органі, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника (пункт 6 Порядку № 509).

Справа розглядається за участю представника суб'єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду (пункт 7 Порядку № 509).

Встановлено, що представник позивача був повідомлений про розгляд справи про накладення штрафу та приймав участь у її розгляді, надавши пояснення щодо виявлених під час перевірки порушень що підтверджується протоколом розгляду справи від 08.11.2016.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 509 за результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, приймає відповідне рішення.

Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається у Держпраці або її територіальному органі, другий - надсилається протягом трьох днів суб'єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або видається його представникові, про що на ньому робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Жодних порушень вказаних норм під час прийняття оскаржуваних постанов судом не встановлено.

У даному випадку спірним питанням є правомірність/неправомірність прийнятих відповідачем постанов про накладення на позивача штрафів з підстав наявності/відсутності фактів вчинення порушень законодавства про працю.

Так, згідно з актом перевірки № 02-12-51/819 від 21.10.2016 державний інспектор встановив, що на момент проведення ТОВ «Гренвіс» виявлено 84 працівники підприємства, які допущені до роботи без укладення трудового договору.

Таким чином, державний інспектор під час перевірки дійшов висновку, що ТОВ «Гренвіс» здійснено фактичний допуск працівників до роботи без оформлення трудового договору, а працівники виконують певні функції за конкретною посадою. При цьому, відповідач вважає, що не можна укладати договір цивільно-правового характеру із погодинною оплатою праці та веденням обліку робочого часу, оскільки такі договори мають ознаки трудових відносин.

Відносини щодо укладання та виконання вищевказаних договорів цивільно-правового характеру, на думку представника відповідача, мають регулюватися правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, тобто нормами трудового законодавства.

Суд не може погодитися з таким твердженням представника управління Держпраці у Вінницькій області з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, шостої статті 6 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частина друга статті 2 КЗпП України визначає, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Частиною 1 ст. 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір - угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частинами 1, 3 статті 24 КЗпП України встановлено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні контракту.

Згідно з частиною 3 статті 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1). Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони (частина 2). Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору (частина 3). До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів (частина 4).

Відповідно частин 1, 2 статті 928 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно з частиною 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відрізнити трудовий договір від договору цивільно-правового характеру за соціально-економічним змістом важко, однак з налізу вказаних норм можна визначити відмінні ознаки трудових і цивільно-правових відносин.

Так, згідно з трудовим договором:

працівник виконує роботу за трудовою угодою;

працівник приймається на роботу (посаду), як правило, включену до штатного розпису підприємства для виконання певної роботи (функції) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою;

висновок оформляється наказом роботодавця про прийняття працівника (за його заявою) на роботу;

працівник підпорядковується внутрішньому трудовому розпорядку;

роботодавець зобовязується виплачувати працівникові зарплату і забезпечувати умови праці та соціальні гарантії необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

При виконанні робіт (наданні послуг) за цивільно-правовим договором:

оплачується не процес праці, а його результат;

результат визначається після закінчення роботи;

результат оформляється актами здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг);

оплата проводиться на підставі актів;

фізична особа, виконують роботи (надають послуги), не підкоряється правилам внутрішнього трудового розпорядку, сама організовує свою роботу і виконує її на свій ризик;

підприємство не повинно дотримуватися трудового законодавства.

Суд зазначає, що основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Підрядник, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Враховуючи аналіз наведених норм права, суд зазначає, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Так, відповідно до наявних в матеріалах справи примірників цивільно-правових договорів, укладених у період з червня 2016 року по жовтень 2016 року, на підставі яких відповідач зробив висновок про наявність трудових відносин між позивачем та 82 працівниками без оформлення трудового договору, Замовник доручив Виконавцю виконати послуги по збиранню яблук, слив, відповідно до чого, Замовник зобов'язаний своєчасно прийняти й оплатити виконану Виконавцем послугу.

За вказаними договорами Виконавці взяли на себе зобовязання виконати послуги зі збирання яблук, слив за дорученням Замовника.

Розділ 2 цих цивільно-правових угод визначає розмір та порядок оплати послуг.

Так, відповідно до п. 2.2 розділу 2 цивільно-правової угоди за виконану роботу Замовник сплачує Виконавцеві винагороду - 10,43 грн. за 1 годину відпрацьованого часу.

Відповідач у постанові від 08.11.2016 № 02-12-51/819-368 дійшов висновку про те, що така форма оплати передбачена ст. 97 КЗпП, притаманна для правовідносин врегульованих законодавством про працю і не є характерною для договорів цивільно-правового характеру.

Однак, контролюючий орган дійшов даного висновку помилково, без врахування усіх обставин справи.

Статтею 97 КЗпП України визначено, що оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

При цьому законодавець не передбачає винагородження працівників, які працюють за трудовим, договором, а лише отримання ними заробітної плати, що є відмінним від винагороди, про що зазначено у вказаних вище цивільно-правових угодах.

Разом з тим, не передбачено на законодавчому рівні заборон щодо виплати винагородження особам, які надають послуги за цивільно-правовою угодою, за кожну виконану ними роботу.

Крім того, відповідно до Додатків до вказаних вище цивільно-правових угод від 10.10.2016, укладених між ТОВ «Гренвіс» як Замовником та фізичними особами як Виконавцями, сторони дійшли домовленості щодо внесення зміни до цивільно-правових угод, а саме в п. 2.2, який сторони виклали в наступній редакції:

«За виконану роботу Замовник сплачує Виконавцеві винагороду за збір яблук з розрахунку:

300 грн. - за 1 тонну сортового яблука

200 грн. - за 1 тонну підбору».

За вказаними цивільно-правовими угодами суд не встановив факту прийняття фізичних осіб на роботу у ТОВ «Гренвіс» за конкретною кваліфікацією, професією, посадою; не встановив факту роз'яснення таким особам їх прав і обов'язків та проінформування під розписку про умови праці, небезпечних і шкідливих виробничих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, їх права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору, процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою таких угод є отримання певного матеріального результату.

Таким чином, цивільно-правові угоди, що укладені із позивачем та фізичними особами не містять ознак трудових договорів, зокрема:

обовязку виконавців бути присутнім на підприємстві у визначені робочі години;

обовязку дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку;

обовязку підприємства забезпечувати виконавців матеріально-технічною базою;

регламентації процесу праці, часу та тривалості робочого часу.

Між виконавцями та позивачем регулярно підписувалися акти прийняття-передачі виконаних робіт за цивільно-правовими угодами, в яких зазначено, які роботи передав виконавець, їх обсяг та вартість.

Крім того, оплата позивачем виконаних послуг за цивільно-правовими угодами підтверджується видатковими касовими ордерами.

Жодних претензій щодо не виконання укладених цивільно-правових угод зі сторони фізичних осіб на адресу ТОВ «Гренвіс», як зазначив представник позивача не надходило.

Працівники, з якими укладено договори цивільно-правового характеру, на момент їх укладання не порушували питання щодо оформлення трудового договору, відповідних заяв не надавали, до товариства не зверталися.

Спір щодо правомірності укладеного договору (трудового, цивільного) повинен вирішуватися у судовому порядку за позовом особи, чиї права порушено. Вказані рішення судів про визнання таких договорів удаваними відсутні, а недійсність таких угод прямо не передбачена законом, тому твердження про намір приховати реально існуючі трудові відносини не ґрунтуються на вимогах закону.

Щодо пояснень працівників, відібраних управлінням Держпраці у Вінницькій області, які були враховані при прийнятті оскаржуваних постанов, то суд не може розцінювати їх як належний доказ вчинення ТОВ «Гренвіс» порушення у сфері законодавства про працю, оскільки вони відібрані до початку проведення перевірки, з їх змісту не видно, що вказані особи мали саме трудові відносини з ТОВ «Гренвіс». В ході відбирання цих пояснень відповідачем не зясовано про наявність у таких осіб трудових книжок, медичних книжок; не з'ясовано чи було досягнуто згоди між найманими працівниками та позивачем щодо форми трудових відносин (усна чи письмова), а також наявність інших обставин, які згідно вимог чинного законодавства є підставою для укладення трудового договору між працівником та роботодавцем.

Крім того, у поясненнях зазначено, що фізичні особи виконували роботу зі збирання яблук з 08:00 год до 17:00, разом з тим, відповідно до наказів ТОВ «Гренвіс» № 25 в від 20.04.2016 та № 62 в від 01.08.2016 на підприємстві встановлено десятигодинний робочий день з початком роботи з 08:00, перерва на обід з 13:00 до 14:00, кінець роботи 19:00, що свідчить про те, що фізичні особи не мали обовязку дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства.

За таких обставин, за своїм змістом укладені ТОВ «Гренвіс» угоди про надання послу є цивільно-правовими договорами, а висновки відповідача про наявність у цьому договорі ознак трудового договору та порушення позивачем вимог пунктів 1, 3 статті 24 Кодексу законів про працю України є помилковими.

Виходячи з викладеного, суд приходить висновку, що відповідачем не доведено факту допущення позивачем до виконання робіт працівників без укладення трудових договорів, а тому позовні вимоги в частині визнання скасування постанови управління Держпраці у Вінницькій області Державної служби України з питань праці від 08.11.2016 № 02-12-51/819-369, якою до позивача відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 3567000 грн. підлягають задоволенню.

Наявність інших порушень вимог законодавства про працю, зазначених в акті перевірки, на підставі яких прийнята постанова від 08.11.2016 № 02-12-51/819-368 про накладення на позивача штрафу у розмірі 1450 грн., відповідачем під час розгляду справи належними та допустимими доказами також не доведено.

Зважаючи на викладене суд дійшов висновку, що оскаржувані постанови є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1-2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ст. 86 КАС України).

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та дій і докази, надані позивачем, суд приходить до переконання, про наявність підстав для задоволення адміністративного позову ТОВ «Гренвіс» у повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

У зв'язку з задоволенням позовних вимог на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань управління Держпраці у Вінницькій області Державної служби України з питань праці судові витрати у вигляді судового збору в сумі 53526,75 грн.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову управління Держпраці у Вінницькій області Державної служби України з питань праці про накладення штрафу № 02-12-51/81-368 від 08.11.2016 року.

Визнати протиправною та скасувати постанову управління Держпраці у Вінницькій області Державної служби України з питань праці про накладення штрафу № 02-12-51/819-369 від 08.11.2016 року.

Стягнути на користь ТОВ "Гренвіс" 53 526 грн. 75 коп. судовий збір, що був сплачений згідно платіжного доручення № 472 від 01.12.2016 року за рахунок бюджетних асигнувань управління Держпраці у Вінницькій області Державної служби України з питань праці.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Чернюк Алла Юріївна