Справа № 806/77/17
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2017-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року м.Житомир справа № 806/77/17

категорія 8.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Попова О. Г.,

секретар судового засідання ююююю ,

за участю: позивача та представника відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 до Коростенська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 28.12.2016 р. №, №, вимоги від 28.12.2016 р. №Ф- про сплату боргу,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення від 28 грудня 2016 року №, згідно якого позивачу було визначено податкове зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб в сумі 23253 грн. 99 коп. та застосовано штрафні санкції в сумі 5813 грн. 50 коп., та № НОМЕР_1, згідно якого позивачу було визначено зобов'язання зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 85572 грн. 28 коп. та застосовано штрафні санкції в сумі 8557 грн. 23 коп., а також вимогу від 28 грудня 2016 року №Ф- про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску та штрафу на загальну суму 85572 грн. 28 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що витрати по сплаті відсотків за кредитами банків за 2014 рік були віднесені позивачем до валових витрат на підставі п.138.10.5, п. 138.10, ст. 138 Податкового кодексу України (далі Кодексу) , а за 2015 рік у відповідності до положень ст. 177 Кодексу. Позивач також не погоджується з висновками відповідача про заниження показників чистого доходу, на який нараховується єдиний внесок, так як в ході перевірки не було виявлено будь-яких порушень правильності визначення позивачем суми оподатковуваного доходу отриманого від провадження діяльності за період з 01.01.2014р. по 31.12.2015р.

Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача просила відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав викладених в письмових запереченнях щодо позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено з матеріалів справи, Коростенською об'єднаною державною податковою інспекцією головного управління Міністерства доходів та зборів у Житомирській області було проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 року по 31.12.2015 року, за результатами якої був складений акт від 23.12.2016р. № 132/1667/13-03/НОМЕР_2 (далі - акт, а.с.8-33).

За висновками акту перевірки відповідачем прийняті податкові повідомлення рішення від 28.12.16р. № НОМЕР_3 (а.с. 35) та № НОМЕР_1 (а.с. 34).

На підставі акту перевірки відповідачем сформовано вимогу від 28 грудня 2016 року № Ф- про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску та штрафу на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на загальну суму 85572,28 грн. (а.с.36).

У відповідності до акту перевірки встановлено завищення суми документально підтверджених витрат за період з 01.01.2014р. по 31.12.2015р. на суму 144744,0 грн. в тому числі: 2014 рік- 23479,69 грн., 2015 рік 121264,31 грн. А саме: в додатку № 5 до податкової декларації позивачем безпідставно включено до складу валових витрат суми сплачених відсотків за користування кредитом, чим порушено п.п. 16.1.2, п.п. 16.1.12, п. 16.1 ст. 16, п.177.2, п. 177.4, ст. 177, Податкового кодексу України від 02.12.2010 року№ 2755-VI (далі Кодекс).

Суд не погоджується з висновками відповідача щодо неправомірності розподілу позивачем доходів та витрат за 2014 рік з огляду на наступне.

Пунктом 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України ( що діяв на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, які витрати платника податків враховуються при обчисленні обєкта оподаткування, а саме: витрати операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 138.10.5 п. 138.10 ст. 138 Кодексу до складу інших витрат включаються фінансові витрати, до яких належать витрати на нарахування процентів (за користування кредитами та позиками, за випущеними облігаціями та фінансовою орендою) та інші витрати підприємства в межах норм, встановлених цим Кодексом, пов'язані із запозиченнями (крім фінансових витрат, які включені до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку).

Враховуючи вищевикладене, відповідачем було безпідставно донараховано позивачу за 2014 рік податок на доходи фізичних осіб у сумі 3521,95 та фінансову санкцію у сумі 880,49 грн.

Щодо нарахування податку на доходи фізичних осіб позивачу за 2015 рік, суд зазначає наступне.

Станом на 01.01.2015 року до Податкового кодексу України внесені зміни, а саме: виключено норму 138.10. У звязку з чим платник податків під час обліку доходів і витрат має керуватись ст. 177 Податкового кодексу України.

Позивач стверджує, що витрати по сплаті відсотків за кредитами банків у 2015 році були віднесені до валових витрат у відповідності до положень ст. 177 Кодексу (що діяв на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 177 Кодексу встановлено порядок оподаткування доходів фізичних осіб-підприємців, отриманих від провадження господарської діяльності. Пунктом 177.4 ст. 177 Кодексу визначено чіткий перелік витрат, що повязані з отриманням доходів фізичних осіб-підприємців, що включає:

- витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат;

- витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством;

- суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

- інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Оскільки даний перелік є вичерпним, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не мав законодавчих підстав включати до витрат суми сплачених відсотків за користування кредитом у 2015 році.

На виконання п.п. 16.1.2 п.16.1 ст. 16 Кодексу платник податків зобовязаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів.

Отже, нормами Податкового кодексу України прямо закріплений обовязок позивача дотримуватись порядку оподаткування. Таким чином відповідачем було правомірно визначено позивачу суму донарахованого податку на доходи фізичних осіб у розмірі 19732,04 грн. та штрафну санкцію за неправомірний облік доходів та витрат у розмірі 4933,01 грн.

Щодо порушення позивачем п.1 ч.2 ст.6, п.2 ч.1 ст.7, ч.2 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове соціальне страхування", що призвело до заниження ним показників чистого доходу, на який нараховується єдиний внесок суд зазначає наступне.

Порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування визначений Законом України від 8 липня 2010 року N 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (далі Закон).

У відповідності до вимог п.1 ч.2 ст.6 Закону, платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно з п.2 ч.1 ст.7 зазначеного Закону єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Як вже зазначалось, у акті перевірки відповідачем встановлено заниження оподаткованого доходу позивачем, наслідком якого став висновок контролюючого органу про заниження нарахованого та утриманого єдиного внеску в сумі 85572,28 грн., в тому числі: за 2014 рік в сумі 21038,16 грн., за 2015 рік в сумі 64534,13 грн.

Проте, правомірність визначення доходу позивачем у 2014 році доведено під час розгляду справи в суді. З цих підстав сума сплаченого єдиного внеску за цей період позивачем вважається правильною. А тому податкове повідомлення-рішення № від 28.12.2016 року в частині донарахування єдиного внеску на загальнообов"язкове державне соціальне страхування за 2014 рік в розмірі 21038,16 грн. та штрафна санкція в сумі 2103,82 грн. підлягає скасуванню.

Щодо донарахованої суми єдиного внеску та штрафної санкції за 2015 рік, з огляду на вже встановлене, суд зазначає наступне. Вищезазначене порушення, що полягало у неправильному формуванні позивачем сум доходів і витрат вплинуло на правильність нарахування та утримання єдиного внеску у 2015 році. У звязку з чим у відповідача були законні підстави для донарахування єдиного внеску у сумі 64534,13 грн. та штрафної санкції у розмірі 6453,41 грн.

Таким чином, підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання протиправними та скасування податкових повідомлення-рішень в частині податкового зобовязання по податку на доходи фізичних осіб та сплати боргу по єдиному внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за 2015 рік відсутні.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_2.

Керуючись статями 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Позов задовольнити частково.

Скасувати рішення про застосування штрафних санкцій № від 28.12.2016 року в частині нарахованої штрафної санкції на суму єдиного внеску на загальнообов"язкове державне соціальне страхування за 2014 рік в розмірі 2103,82 грн.

Скасувати податкове повідомлення-рішення № від 28.12.2016 року, яким позивачу донараховано податок на доходи фізичних осіб за 2014 рік в частині основного платежу в сумі 3521,95 грн. та застосованої на цю суму штрафної санкції в розмірі 880,49 грн.

Скасувати вимогу про сплату боргу № Ф- від 28.12.2016 року в частині недоїмки по сплаті єдиного внеску за 2014 рік в сумі 21038,16 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.Г. Попова

Повний текст постанови виготовлено: 17 лютого 2017 р.