Справа № 820/2363/16
Суддя: Старостін В.В.
Дата ухвалення: 2017-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2017 р.Справа № 820/2363/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Старостіна В.В.

Суддів: Бегунца А.О. , Рєзнікової С.С.

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Київської об'єднаної державної податкової інспекції м.Харкова Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 05.10.2016р. по справі № 820/2363/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Київська об'єднана державна податкова інспекція м.Харкова Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області

про скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області в якому просив визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 05.01.2016 року про нарахування податку з доходів фізичних осіб на суму 31 008,00 грн. та штрафних санкцій на суму 7 752,00 грн.; визнати протиправним та скасувати частково податкове повідомлення-рішення № від 05.01.2016 року в частині перерахунку суми основного зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 36 480,00 грн. та штрафних (фінансових) санкцій) в сумі 18 240,00 грн.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 05.10.2016 року по справі № 820/2363/16 адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати оскаржувану постанову в частині задоволення позовних вимог та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Позивач не скористався своїм правом на подання заперечень на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Справа розглядається в порядку ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази в їх сукупності, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_2 зареєстрований виконавчим комітетом Харківської міської ради 18.03.1998 року як фізична особа-підприємець, про що свідчить копія свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця.

Відповідно до свідоцтва Державної податкової інспекції України є платником податку на додану вартість.

Державна податкова інспекція у Московському районі Харкова здійснила планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, про що було складено Акт № 1547/20-34-17-03-07/НОМЕР_3 від 22.12.2015 року Про результати документальної планової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (р.н.п.п. НОМЕР_3) щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року.

За результатами перевірки, Державною податковою інспекцією у Московському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області прийняті податкові повідомлення - рішення № від 05.01.2016 року, яким було визначено суму податкового зобов'язання за платежем: «податок на доходи фізичних осіб, що сплачені фізичними особами за результатами річного декларування, 11010500» в сумі 38 760,00 грн., в тому числі 31 008,00 грн. - за основним платежем та 7 752,00 грн., - за штрафними (фінансовими) санкціями та № від 05.01.2016 року, яким було визначено суму податкового зобов'язання за платежем: «податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт послуг, 14010100)» в сумі 41 088,00 грн., за основним платежем та 20 544,00 грн., (50%) за штрафними санкціями.

Не погодившись з даними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач оскаржив їх до Головного правління Державної фіскальної служби в Харківській області та в подальшому до Державної фіскальної служби України.

Рішенням від 21.03.2016 року за вих. № 129/ФОП/20-40 Державна фіскальна служба України залишила оскаржувані податкове повідомлення-рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Задовольнячи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідачем не надано, а будь-яких доказів на підтвердження викладених в актах перевірки висновків про порушення позивачем вимог чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову, з огляду на наступне.

Матеріалами справи підстверджено, що між фізичною особою-підприємецем ОСОБА_1 (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Віст групп лімітед» (постачальник) укладено договір поставки № 2-0417-12/К від 12.03.2012 року відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупцю, а покупець прийняти і оплатити товар у асортименті, кількості і за ціною, що зазначаються у відповідних рахунка-фактурах та видаткових накладних (а.с. 38-41, т. 1).

Право на віднесення сум до податкового кредиту підтверджено наявними у справі податковими накладними, виписаними Товариством з обмеженою відповідальністю «Віст групп лімітед» на адресу позивача (а.с. 42-230, т. 1).

Колегія суддів зазначає, що акт отримання товару підтверджується видатковими накладними з огляду на ст. 664 Цивільного кодексу України, відповідно до якої обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар. Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і Положення про документальне підтвердження забезпечення запасів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Мінфін України № 88 від 24.05.1995року, до первинних документів відносять видаткові накладні.

Факт передачі товарно-матеріальних цінностей підтверджується видатковими накладними виписаними Товариством з обмеженою відповідальністю «Віст групп лімітед» на адресу позивача.

Пунктом 4.1 договору поставки передбачено, що поставка товару здійснюється на умовах DDР (поставка транспортним засобом Постачальника до місця перебування Покупця, визначеного умовами) у редакції ІНКОТЕРМС 2010.

Фактичне переміщення товару від продавця на склад покупця та його торгові мережі підтверджується товарно-транспортними накладними, що були оформлені перевізником ТОВ «ВІСТ Груп».

Для здійснення господарської діяльності ФО-П ОСОБА_1, в т.ч. для зберігання партій товару, користується складськими приміщення в м. Кременчуці, що підтверджується договором найму (оренди) нежитлового приміщення від 01.11.2011 року, укладеного з ТОВ «Виробнича фірма «Меркатор». Згідно п. 1.1 зазначеного договору оренди, я (як Орендар) прийняв у строкове платне користування частину нежитлових складських приміщень за адресою: АДРЕСА_1 в м. Кременчуці, а також меблі, перелік яких вказується в акті приймання-передачі. Об'єктом оренди є частина нежитлових складських приміщень, розташованих на першому поверсі (S=1308,4 кв.м.) та другому поверсі (приміщення офісу S=169,8 кв.м.).

Як вбачається з платіжним доручень, оплата за договором здійснена у повному обсязі, відповідно до сум вказаних у накладних.

Подальший рух придбаних позивачем товарно матеріальних цінностей у Товариства з обмеженою відповідальністю «Віст групп лімітед» підтверджується: платіжними дорученнями наданими позивачем до матеріалів справи позивачем з яких чітко видно повне перерахування коштів за отримані товарно-матеріальні цінності; товарно-транспортними накладними; видатковими накладними; довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей у просторі.

Відповідно до п.п. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України, витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Як встановлено п. 138.8 ст. 138 ПК України, собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загально виробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Положеннями п.п. 139.1.9 п.139.1 ст. 138 ПК України визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Крім того, чинне податкове законодавство не ставить в залежність право позивача на формування валових витрат від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентами податку до бюджету. Питання формування валових витрат поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

У відповідності до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України ) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 вказаного Кодексу встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Також, відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За змістом ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 вказаного Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.

В Акті перевірки від 19.08.2011 року, який став підставою для прийняття податкових повідомлень-рішень, відповідачем були зроблені висновки про те, що з боку позивача були порушені вимоги: - п. 201.1 ст. 201, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України у результаті чого занижено податку на додану вартість у періоді, що перевірявся, на загальну суму 41 088,00 грн., в тому числі у січні 2014 року в сумі 1 889,00 грн., у лютому 2014 року у сумі 5 210,00 грн., у березні 2014 року у сумі 5 772,00 грн., у квітні 2014 року у сумі 9 856,00 грн., у травні 2014 року, у сумі 7 844,00 гри., у червні 2014 року у сумі 6 890,00 грн., у серпні 2014 року у сумі 475,00 грн., у вересні 2014 року у сумі 525,00 грн., у жовтні 2014 року у сумі 2 627,00 грн. - п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України на підставі порушень, викладених у пп. 2.1.2 р. 2.1 акту перевірки, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 31 008,00 грн. за 2014 рік.

Вказані висновки були зроблені виключно за результатом дослідження змісту акту документальної позапланової виїзної перевірки контрагента позивача, у якого останній придбавав господарчі товари - ФОП ТОВ «Віст Груп Лімітед» (38050901) за період з 01.01.2013 року по 31.07.2014 року від 12.09.2014 року № 4096/26-58-22-11/38050901.

У відповідності до п. 180.1 ст. 180 Податкового кодексу України, платник податку - будь-яка особа, що провадить господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному цим Кодексом. Виходячи з приписів Податкового кодексу України відповідальність за порушення вимог чинного законодавства несе саме платник податку.

Таким чином, відповідач фактично застосував до позивача негативні наслідки, які є результатом дій (бездіяльності) інших юридичних осіб.

Оглянувши податкові накладні, виписані ТОВ «ВІСТ ГРУПП ЛІМІТЕД» на адресу позивача для документального оформлення виконання умов договорів поставки, суд не знаходить підстав для визнання їх такими, що не відповідають вимогам оформлення первинних документів бухгалтерської та податкової звітності. Будь-яких порушень щодо оформлення податкових накладних судом не встановлено, зауваження до змісту та форми зазначених документів у податкового органу відсутні.

Таким чином, досліджені первинні документи в сукупності свідчать про реальність виконання укладених між ФО-П ОСОБА_1 та ТОВ «ВІСТ ГРУПП ЛІМІТЕД» правочинів, та як наслідок, правомірність віднесення позивачем сум податку на додану вартість до податкового кредиту та правомірність формування позивачем валових витрат.

Колегія суддів звертає увагу на те, що належними та допустимими в розумінні ст. 124 Конституції України, ст. 70 КАС України доказами факту вчинення платником податків нікчемного правочину або факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулись, можуть бути або обвинувальний вирок суду по кримінальній справі (бо діяння платника податків по протиправному заволодінню майном іншої особи або ухиленню від сплати податків, тобто вчинення нікчемного правочину, є об'єктивною стороною злочинів, передбачених ст. 191 КК України та ст. 212 КК України), або рішення суду у справі про стягнення одержаного за нікчемним правочином (бо наслідком вчинення платником податків нікчемного правочину відповідно до ст.ст. 207, 208, 250 Господарського кодексу України є застосування конфіскаційного заходу у вигляді стягнення одержаного за нікчемним правочином), або рішення суду про визнання правочину недійсним (бо відповідно до ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України вчинення платником податків правочину, котрий суперечить інтересам держави та суспільства, є підставою для звернення до суду з вимогою про визнання такого правочину недійсним).

Проте, відповідачем не подано до суду жодних доказів порушення кримінальної справи відносно посадових (службових) осіб позивача або за викладеними у акті фактами діяльності платника податків, наявності обвинувального вироку суду, рішення суду про стягнення одержаного за нікчемним правочином, наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за можливими допущеними порушеннями законодавства інших юридичних осіб, на господарюючих суб'єктів не покладається обов'язок та не надається право контролювати дотримання законодавства платником податків, який виступає контрагентом у господарській операції.

Колегія суддів звертає увагу на те, що висновок про те, що платник не несе відповідальності за порушення, допущені його контрагентом узгоджується з практикою Європейського Суду (Рішення Європейського Суду від 22.01.2009 року у справі «Булвес» АД проти Болгарії (заява № 3991/03), відповідно до п. 714 якого, визначено, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції від 05.10.2016 року відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків, щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують та доказів в їх обґрунтування відповідачем не надано.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Київської об'єднаної державної податкової інспекції м.Харкова Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 05.10.2016р. по справі № 820/2363/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Старостін В.В.
Судді(підпис) (підпис) Бегунц А.О. Рєзнікова С.С.
Повний текст ухвали виготовлений 13.02.2017 р.