Справа № 826/12965/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2017-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 лютого 2017 року № 826/12965/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ПАТ «Київський дослідний ремонтно-механічний завод» до Солом'янського районного відділу ДВС м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання протиправною бездіяльності, скасування постанов

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ПАТ «Київський дослідний ремонтно-механічний завод» звернувся до суду з позовом до Солом'янського районного відділу ДВС м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання протиправною бездіяльності щодо не надіслання постанови від 15.04.2016 про відкриття виконавчого провадження №50816132; скасування постанов про арешт коштів боржника та про стягнення виконавчого збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідачем не було надіслано на адресу позивача постанови від 15.04.2016 про відкриття виконавчого провадження №50816132, а відтак позивач позбавлений можливості виконати добровільно постанову про накладання штрафу. З огляду на викладене, позивач вважає, що постанови про накладення арешту на майно боржника та про стягнення виконавчого збору.

Відповідач в судове засідання не прибув хоча був належним чином повідомлений про час, лату та місце судового вирішення справи.

У зв'язку з викладеним, відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві від 15.04.2016 відкрито виконавче провадження №50816132 з примусового виконання постанови Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 30.06.2015 №46/15/10126-84/3006/05 про стягнення з ПАТ «Київський дослідний ремонтомеханічний завод» штрафу в сумі 450 660 грн. Боржнику надано строк на добровільне виконання виконавчого документу до 22.04.2016.

В подальшому, постановою від 22.04.2016 накладено арешт на кошти боржника ПАТ «Київський дослідний ремонтомеханічний завод» у межах суми 450 660 грн.

Крім того, постановою від 22.04.2016 постановлено стягнути з ПАТ «Київський дослідний ремонтомеханічний завод» виконавчий збір в сумі 45 066 грн.

Відповідно до Закону України від 21.04.1999 № 606-ХІV "Про виконавче провадження" (із змінами та доповненнями, далі - Закон № 606-ХІV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною другою статті 2 Закону № 606 встановлено, що примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 606-ХІV державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно статті 25 Закону № 606-ХІV державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Судом встановлено, що постанова від 15.04.2016 супровідним листом направлена на адресу позивача 23.04.2016 та отримано представником позивача 27.05.2016, що підтверджується наданою відповідачем роздруківкою з веб-сайту УДППЗ Укрпошта.

З огляду на викладене, суд вбачає порушення відповідачем норм ст. 25 Закону №606 щодо відправлення боржнику (позивачу) постанови від 15.04.2016 про відкриття виконавчого провадження, що позбавило позивача можливості виконати виконавчий документ добровільно.

Згідно ст. 35 Закону №606 за наявності обставин, що перешкоджають провадженню виконавчих дій, або у разі несвоєчасного одержання сторонами документів виконавчого провадження, внаслідок чого вони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, державний виконавець може відкласти виконавчі дії за заявою стягувача чи боржника або з власної ініціативи на строк до десяти робочих днів. Про відкладання провадження виконавчих дій державний виконавець виносить відповідну постанову, про що повідомляє сторонам.

Як зазначено вище, позивач отримав постанову про відкриття виконавчого провадження 27.05.2016, проте звернувся до відповідача в порядку ст.35 Закону №606 заявою від 17.08.2016, виконавчий документ примусово виконано 12.10.2016.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що направлення боржнику (позивачу) постанови про відкриття виконавчого провадження з порушенням строків визначених ст. 25 Закону №606 не мало правовим наслідком порушення прав, свобод та інтересів позивача, оскільки позивачем не вчинено дії щодо добровільного виконання виконавчого документу, виконавчий документ виконано відповідачем примусового.

Відповідно до ст 57 Закону №606 арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Згідно ч. 3, 4 ст. 65 Закону №606 державний виконавець звертає стягнення на кошти боржника - юридичної особи, що перебувають у банках або інших фінансових установах, у порядку, встановленому цим Законом. Інформацію про наявні у боржника рахунки і вклади державний виконавець отримує в органах доходів і зборів, інших органах державної влади, підприємствах, установах та організаціях, які зобов'язані надати йому інформацію у триденний строк, а також за повідомленнями стягувача.

Державний виконавець може звернути стягнення на кошти боржника - юридичної особи, що знаходяться на його рахунках, а також на рахунках, відкритих боржником - юридичною особою через свої філії, представництва та інші відокремлені підрозділи.

Отже, арешт на майно та кошти боржника є заходом забезпечення реального виконання рішення та накладається державним виконавцем не пізніше наступного дня після закінчення строку на виконання виконавчого документу.

Судом встановлено, що відповідачем 22.04.2016 винесено постанови про арешт майна боржника та про арешт коштів боржника.

Статтею 28 Закону №606 визначено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Як зазначено вище, 22.04.2016 відповідачем винесено постанову про стягнення з боржника (позивача) виконавчого збору, в розмірі 45 066 грн.

Суд погоджується з доводами позивача, щодо порушення відповідачем ст. 25, 28, 57 Закону №606, а саме направлення копії постанови про відкриття виконавчого провадження після закінчення строку на добровільне виконання виконавчого документу, проте враховуючи, що виконавчий документ виконано примусово 12.10.2016, з 27.05.2016 (день отримання позивачем постанови про відкриття виконавчого провадження) та до примусового виконання виконавчого документу позивачем дії щодо добровільного виконання такого виконавчого документу не вчинялись, отже суд дійшов висновку, що зазначене порушення фактично не порушило права, свободи та інтереси позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суд наголошує, що захист прав здійснюється у разі їх порушення. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Об'єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Для розкриття цих категорій необхідно звернути увагу на Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 (справа N 1-10/2004). Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

З урахуванням наведених вище міркувань Конституційний Суд України вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Оскільки, під час вирішення справи встановлено, що наявність порушення відповідачем згадуваних норм Закону №606 не має правовим наслідком порушення прав позивача, а тому відсутні підстави для поновлення порушеного права, отже суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.І. Келеберда