Справа № 311/155/17
Суддя: Пушкарьова С. П.
Дата ухвалення: 2017-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/311/14/2017
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2017року м. Василівка

Суддя Василівського районного суду Запорізької області Пушкарьова С.П., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Василівському районі Запорізької області, про визнання протиправними дій та рішення суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити дії і прийняти рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Василівському районі Запорізької області (далі за текстом - Управління ПФУ або відповідач), про визнання протиправними дій та рішення суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити дії і прийняти рішення.

Позов мотивовано тим, що 12.01.2017 ОСОБА_1 звернувся до Управління ПФУ із заявою про призначення та виплату йому пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991.

Рішенням Управління ПФУ від 20.01.2017 № 127 у задоволенні його вимог було відмовлено, про що відповідач повідомив позивача листом від 23.01.2017 № 339/03.

Підставою для відмови в задоволенні заяви, на думку відповідача, стало те, що згідно вимог статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІ (далі - Закон № 1697-VІ) в період з 01.10.2016 по 30.09.2017 позивач ОСОБА_1 повинен мати вислугу років не менше 23 років, в тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Позивач вказав, що відмовляючи йому у призначенні пенсії за вислугу років, у своєму рішенні відповідач зазначив, що загальний страховий стаж позивача складає 22 роки 8 місяців 7 днів, в тому числі за вислугу років в органах прокуратури станом на дату звернення 20 років 04 місяці 29 днів, з яких на посаді прокурора 10 років 05 місяців 02 дні.

Позивач вважає дії та рішення відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років незаконними з наступних підстав.

Згідно із статтею 46 Закону № 1789-ХІІ, прокурорами і слідчими можуть призначатися громадяни України, які мають вищу юридичну освіту, необхідні ділові і моральні якості.

Відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ в редакції від 26.07.2001, прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески,

одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Відповідно до частини 1 статті 43 Закону України «Про освіту» від 23.05.1991 № 1060-XII, вищими навчальними закладами є: університет, академія, інститут, коледж.

Так, в період з 01.09.1994 по 30.06.1999 позивач навчався на стаціонарній формі в Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого і отримав вищу освіту за спеціальністю «правознавство» та здобув кваліфікацію юриста, що підтверджується дипломом від 30.06.1999 серія НОМЕР_2 та додатком до нього. Таким чином, загальний період мого навчання у вищому юридичному навчальному закладі становить 4 роки 10 місяців.

Відповідно до п. 3.2. Рекомендацій Вищого адміністративного суду України «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з перерахунком пенсій деяким категоріям осіб публічної служби та науковим (науково-педагогічним) працівникам» від 23.08.2007 № 07.2-10/1, половина строку навчання у вищому навчальному закладі (стаціонарна форма), після навчання в якому особа отримала вищу юридичну освіту за спеціальністю «правознавство» підлягає зарахуванню до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років згідно Закону України «Про прокуратуру».

У зв'язку з викладеним, до стажу роботи, який дає позивачу право на пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, повинна бути зарахована, на думку позивача, половина строку навчання на стаціонарній формі у Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого, тобто 2 роки 3 місяці 14 днів.

Крім того, з 29.03.1999 по теперішній час позивач безперервно працює в органах прокуратури Запорізької області на посадах: стажиста на посаді слідчого прокуратури Веселівського району Запорізької області, слідчого прокуратури Веселівського району Запорізької області, прокурора та старшого прокурора відділу нагляду за розслідуванням кримінальних справ слідчими органів прокуратури прокуратури Запорізької області, старшого слідчого прокуратури Орджонікідзевського району м. Запоріжжя Запорізької області, прокурора-криміналіста, начальника відділу криміналістики та начальника організаційно-методичного відділу слідчого управління прокуратури Запорізької області, прокурора Василівського району Запорізької області, прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Запорізької області.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що посвідчує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до трудової книжки позивача серії НОМЕР_3 станом на день звернення до управління Пенсійного фонду України в Василівському районі Запорізької області із заявою про призначення пенсії за вислугою років він має стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих в органах прокуратури Запорізької області 17 років 9 місяців 13 днів.

При цьому загальний стаж роботи в органах прокуратури Запорізької області, з урахуванням половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі терміном 2 роки 3 місяці 14 днів, станом на день звернення до територіального органу Пенсійного фонду України становить 20 років 00 місяців 27 днів, що дає, на думку позивача, надає йому право на пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ в редакції від 26.07.2001.

Так, на момент прийняття ОСОБА_1 на роботу в органи прокуратури України діяв Закон № 1789-ХІІ, статтею 50-1 якого (в редакції від 26.07.2001) було передбачено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем

роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку. Розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Таким чином позивач вважає, що враховуючи те, що його загальний стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, складає більше 20 років, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих становить понад 17 повних років, йому має бути призначена пенсія у розмірі 90 відсотків від суми його місячної (чинної) заробітної плати та він має право на вибір періоду щодо розміру виплат, що включаються в заробіток для обчислення пенсії.

На теперішній час діє Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII, частиною 1 статті 86 якого встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше - з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Крім того, частиною 2 статті 86 Закону № 1697-VII встановлено, що пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Частиною 3 статті 86 Закону № 1697-VII визначено, що розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Таким чином, статтею 86 Закону № 1697-VII у порівнянні зі статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001) збільшено стаж роботи, що дає позивачу право на пенсію за вислугу років, з 20 до 23 років, зменшено розмір пенсії, що призначається, з 90 до 60 відсотків від суми моєї місячної (чинної) заробітної плати, обмежено порядок її розрахунку та встановлено 13 річний стаж роботи виключно на посадах прокурорів як обов'язковий критерій для виникнення права на призначення пенсії, що суттєво погіршує його становище, обмежує в реалізації соціальних гарантій та є звуженням моїх прав в розумінні Конституції України.

Таким чином, у зв'язку з тим, що Закон України « Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 № 3668-VI щодо внесення змін до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, та Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (стаття 86), якими збільшено стаж роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, зменшено її відсотковий розмір, обмежено вибір порядку розрахунку пенсії та встановлено певний стаж роботи саме на посадах прокурорів як обов'язковий критерій для виникнення права на призначення пенсії, прийняті після введення в дію Конституції

України та суперечать їй, ОСОБА_1 зазначає, що суд повинен безпосередньо застосовувати Основний Закон України та тільки той закон, який ґрунтується на Конституції України і не суперечить їй, а саме Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції від 27.07.2001).

У зв'язку з тим, що трудові правовідносини позивача і пов'язане з цим право на пенсію за вислугу років, виникли під час дії статті 50-1 Закону від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, то у даному випадку є неприпустимим застосування норм статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII та інших нормативних актів, які звужують або взагалі скасовують мої права як людини і громадянина в розумінні Конституції України.

Крім того, відповідно до статті 85 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ пенсії виплачуються без урахування одержуваного заробітку (прибутку) за місцем проживання пенсіонера, незалежно від реєстрації місця проживання.

У той же час, частиною третьою статті 85 Закону України про пенсійне забезпечення» в редакції Закону № 3668-VI від 08.07.2011 із змінами, внесеними згідно із Законом № 911-VIII від 24.12.2015, встановлено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.

Частиною четвертою зазначеної статті Закону в редакції Закону № 911-VIII від 24.12.2015 передбачено, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються; у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" на інших посадах/роботах пенсії, розмір яких перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачуються в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Дія даних обмежень, внесених до частин третьої та четвертої Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, продовжена до 31 грудня 2017 року Законом від 06.12.2016 № 1774-VIII.

Таким чином позивач вважає, що частинами третьою та четвертою Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ у поточній редакції обмежується розмір належної йому пенсії, встановлюється заборона на її виплату або значно зменшується її розмір у разі продовження ним трудової діяльності, що також суттєво погіршує його становище, обмежує в реалізації соціальних гарантій та є звуженням його прав в розумінні Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На підставі викладеного, позивач просив суд визнати протиправними дії та рішення

управління Пенсійного фонду України в Василівському районі Запорізької області від 20.01.2017 № 127 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001) за наслідком розгляду заяви від 12.01.2017; зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Василівському районі Запорізької області провести обчислення, призначити та виплачувати ОСОБА_1, починаючи з 12.01.2017 пенсію за вислугу років (із зарахуванням до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі) відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001) у розмірі 90 відсотків суми місячної (чинної) заробітної плати на підставі довідок прокуратури Запорізької області від 04.01.2017 № 11-4вих-17, від 11.01.2017 № 18-09вих-17 та № 18-10вих-17 з урахуванням фактично отримуваних виплат за останні 24 календарні місяці роботи підряд на прокурорсько-слідчих посадах, без урахування одержуваної заробітної плати (доходу), обмежень, відрахувань та оподаткування, з наступним обов'язковим проведенням перерахунку пенсії у зв'язку з підвищенням заробітної плати працівникам органів прокуратури, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, або за рівнозначною посадою станом на час звернення за призначенням або перерахунком; стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати із сплати судового збору.

В поданих до суду письмових запереченнях відповідач вказав, що в задоволенні позову необхідно відмовити за відсутністю у позивача ОСОБА_1 стажу, необхідного для призначення відповідної пенсії, розмір якого встановлено ч.1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, який є чинним на теперішній час та відповідні положення якого не визнавалися такими, що не відповідають Конституції України. Крім того, відповідач вказує, що пенсії за вислугу років призначаються за умови звільнення з роботи, яка дає право на відповідну пенсію, проте позивач ОСОБА_1 продовжує працювати в органах прокуратури, а тому на думку відповідача, права не пенсію за вислугу років він не має.

Ухвалою суду від 27.01.2017 в справі відкрито скорочене провадження.

Суддя за результатами розгляду справи в порядку скороченого провадження, оцінивши обставини справи, вважає їх достатніми для прийняття рішення.

Судом встановлено, 12.01.2017 ОСОБА_1 звернувся до Управління ПФУ із заявою про призначення та виплату йому пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991. Рішенням Управління ПФУ від 20.01.2017 № 127 у задоволенні його вимог було відмовлено, про що відповідач повідомив позивача листом від 23.01.2017 № 339/03. Підставою для відмови в задоволенні заяви, на думку відповідача, стало те, що згідно вимог статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІ (далі - Закон № 1697-VІ) в період з 01.10.2016 по 30.09.2017 позивач ОСОБА_1 повинен мати вислугу років не менше 23 років, в тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Відмовляючи ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років у своєму рішенні відповідач зазначив, що загальний страховий стаж позивача складає 22 роки 8 місяців 7 днів, в тому числі за вислугу років в органах прокуратури станом на дату звернення 20 років 04 місяці 29 днів, з яких на посаді прокурора 10 років 05 місяців 02 дні.

Таким чином, відповідач відмовив позивачу в обчисленні, призначенні та виплаті пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ в редакції від 26.07.2001 (далі Закон № 1789-ХІІ) як такому, що має на день звернення із заявою 20 років 00 місяців 27 днів стажу роботи в органах прокуратури (із зарахуванням половини строку навчання у Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого з 01.09.1994 по 30.06.1999) у розмірі 90 відсотків від суми заробітної плати за останні 24 календарні місяці роботи підряд на

підставі довідок прокуратури Запорізької області від 04.01.2017 № 11-4вих-17 та від 11.01.2017 № 18-09вих-17 та № 18-10вих-17 (а.с. 32,33,34,35).

Суд вважає дії та рішення відповідача щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ в редакції від 26.07.2001 незаконними з наступних підстав.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі Кодекс), завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно із частиною 1 статті 6 Кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Статтею 17 Кодексу визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Пенсійний фонд України та його територіальні органи, у розумінні пункту 7 частини першої статті 3 Кодексу, є суб'єктами владних повноважень, а спори за участю цих органів та фізичних осіб про призначення та виплату пенсій є публічно-правовими, оскільки виникають за участю суб'єкта владних повноважень, що реалізує у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції, та відповідають визначенню адміністративної справи, наведеному у пункті 1 частини першої статті 3 зазначеного Кодексу.

Відповідно до статті 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Згідно із статтею 82 Закону України «Про пенсійне забезпечення», документи про призначення пенсій розглядаються органом, що призначає пенсії (стаття 81), не пізніше 10 днів з дня їх надходження.

Повідомлення про відмову в призначенні пенсії із зазначенням причин відмови та порядку оскарження орган, що призначає пенсії, видає або надсилає підприємству, організації або заявникові не пізніше 5 днів після винесення відповідного рішення.

Зазначена норма закону свідчить, що відмова у призначенні пенсії приймається саме у формі рішення, тобто правового акту індивідуальної дії, повідомлення про прийняття якого позивач отримав у листі суб'єкта владних повноважень - управління Пенсійного фонду України в Василівському районі Запорізької області від 23.01.2017 № 339/03.

Згідно із статтею 46 Закону № 1789-ХІІ, прокурорами і слідчими можуть призначатися громадяни України, які мають вищу юридичну освіту, необхідні ділові і

моральні якості.

Згідно ч.1 ст. 50-1 «Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ в редакції від 26.07.2001, прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку; розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі; право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, а також особи, звільнені з прокурорсько-слідчих посад органів прокуратури за станом здоров'я, у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників та у зв'язку з обранням їх на виборні посади органів державної влади чи органів місцевого самоврядування; пенсії за вислугу років відповідно до цієї статті призначаються органами Пенсійного фонду України; обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком; пенсія, призначена відповідно до цієї статті, виплачується незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного після виходу на пенсію. Прокурори і слідчі прокуратури, яким призначено пенсію за вислугу років і які працюють на прокурорсько-слідчих посадах, мають право одержувати заробітну плату відповідно до законодавства.

Згідно із 46 Закону України «Про прокуратуру», прокурорами і слідчими можуть призначатися громадяни України, які мають вищу юридичну освіту, необхідні ділові та моральні якості.

До 20 - річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 Закону України «Про прокуратуру», в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково - навчальних закладах Генеральної прокуратури України, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, а також половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах.

Відповідно до частини 1 статті 43 Закону України «Про освіту» від 23.05.1991 № 1060-XII, вищими навчальними закладами є: університет, академія, інститут, коледж.

Так, в період з 01.09.1994 по 30.06.1999 позивач навчався на стаціонарній формі в Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого і отримав вищу освіту за спеціальністю «правознавство» та здобув кваліфікацію юриста, що підтверджується дипломом від 30.06.1999 серія НОМЕР_2 та додатком до нього. Таким чином, загальний період його навчання у вищому юридичному навчальному закладі становить 4 роки 10 місяців (а.с. 21,25,26-28).

Відповідно до п. 3.2. Рекомендацій Вищого адміністративного суду України «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з перерахунком пенсій деяким категоріям осіб публічної служби та науковим (науково-педагогічним) працівникам» від 23.08.2007 № 07.2-10/1, половина строку навчання у вищому навчальному закладі (стаціонарна форма), після навчання в якому особа отримала вищу юридичну освіту за спеціальністю «правознавство» підлягає зарахуванню до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років згідно Закону України «Про прокуратуру».

У зв'язку з викладеним, до стажу роботи, який дає позивачу право на пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, повинна бути зарахована, на думку суду, половина строку навчання на стаціонарній формі у Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого, тобто 2 роки 3 місяці 14 днів.

Крім того, з 29.03.1999 по теперішній час позивач безперервно працює в органах прокуратури Запорізької області на посадах: стажиста на посаді слідчого прокуратури Веселівського району Запорізької області, слідчого прокуратури Веселівського району Запорізької області, прокурора та старшого прокурора відділу нагляду за розслідуванням кримінальних справ слідчими органів прокуратури прокуратури Запорізької області, старшого слідчого прокуратури Орджонікідзевського району м. Запоріжжя Запорізької області, прокурора-криміналіста, начальника відділу криміналістики та начальника організаційно-методичного відділу слідчого управління прокуратури Запорізької області, прокурора Василівського району Запорізької області, прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Запорізької області.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що посвідчує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до трудової книжки позивача серії НОМЕР_3 станом на день звернення до управління Пенсійного фонду України в Василівському районі Запорізької області із заявою про призначення мені пенсії за вислугою років ОСОБА_1 має стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих в органах прокуратури Запорізької області 17 років 9 місяців 13 днів.

При цьому загальний стаж роботи в органах прокуратури Запорізької області, з урахуванням половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі терміном 2 роки 3 місяці 14 днів, станом на день звернення до територіального органу Пенсійного фонду України становить 20 років 00 місяців 27 днів, що дає право позивачу ОСОБА_1 на пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ в редакції від 26.07.2001.

Згідно із статтею 8 Конституції України, в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно-правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

У рішенні Конституційного Суду України від 11.10.2005 № 8-рп/2005 вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян

на достатній життєвий рівень, і сформулював чітку правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо, яким пенсія призначається за спеціальними законами.

У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 №8-pп/99 у справах щодо права на пільги, від 20.03.2002 №5-рп/2002 щодо пільг, компенсацій і гарантій, від 17.03.2004 №7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 11.10.2005 № 8-рп/2005 про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказує на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення № 5-рп/2002).

Також Конституційний Суд України у пункті 3 цього рішення зазначає, що багато таких «пільг», встановлених Законами України «Про міліцію», «Про прокуратуру» тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів.

Абзацом 4 пункту 6 рішення № 5-рп/2002 визначено, що Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається. Зупинення дії цієї норми можливе лише за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України).

Водночас пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 № 6-рп/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно

призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

В пункті 4 рішення від 11.10.2005 № 8-рп/2005 Конституційний Суд України також висловив наступну правову позицію: в Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. (абзац 5 пункту 6 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 № 8-рп/2005).

Конституція України у статтях 21 та 22 визначає, що конституційні права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.05.2008 №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів.

Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і

громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно з яким «…конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». Конституційний Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Крім того, Конституційний суд України у рішенні від 11.10.2005 № 8-рп/2005 чітко визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося таке звуження: «звуження обсягу прав та свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики».

Також Конституційний суд України у своєму рішенні від 09.07.2007 №6-рп/2007 зазначив, що «невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної, правової держави». Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права».

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

Таким чином, враховуючи те, що загальний стаж роботи ОСОБА_1, що дає право на пенсію за вислугою років, складає більше 20 років, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих становить понад 17 повних років, йому має бути призначена пенсія у розмірі 90 відсотків від суми його місячної (чинної) заробітної плати та він має право на вибір періоду щодо розміру виплат, що включаються в заробіток для обчислення пенсії.

На теперішній час діє Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII, частиною 1 статті 86 якого встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше - з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Крім того, частиною 2 статті 86 Закону № 1697-VII встановлено, що пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Частиною 3 статті 86 Закону № 1697-VII визначено, що розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв

протягом цього періоду на даній роботі.

Суд вважає, що статтею 86 Закону № 1697-VII у порівнянні зі статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 15.01.2011) збільшено стаж роботи, що дає позивачу право на пенсію за вислугу років, з 20 до 23 років, зменшено розмір пенсії, що призначається, з 90 до 60 відсотків від суми його місячної (чинної) заробітної плати, обмежено порядок її розрахунку та встановлено 13 річний стаж роботи виключно на посадах прокурорів, як обов'язковий критерій для виникнення права на призначення пенсії, що суттєво погіршує становище позивача, обмежує в реалізації соціальних гарантій та є звуженням прав в розумінні Конституції України.

Таким чином, у зв'язку з тим, що Закон України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 № 3668-VI щодо внесення змін до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, та Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (стаття 86), якими збільшено стаж роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, зменшено її відсотковий розмір, обмежено вибір порядку розрахунку пенсії та встановлено певний стаж роботи саме на посадах прокурорів як обов'язковий критерій для виникнення права на призначення пенсії, прийняті після введення в дію Конституції України та суперечать їй, суд безпосередньо застосовує Основний Закон України та той закон, який ґрунтується на Конституції України і не суперечить їй, а саме Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції від 26.07.2001).

Частинами першою-третьою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Як визначено Пленумом Верховного Суду України у постанові «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 № 9, виходячи з положення статті 9 Конституції України про те, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, суд не може застосувати закон, який регулює правовідносини, що розглядаються, інакше як міжнародний договір. У той же час міжнародні договори застосовуються, якщо вони не суперечать Конституції України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (пункт 1) України визнала обов'язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

Також статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може

бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20.11.1995, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003).

Крім того, на Восьмому Конгресі Організації Об'єднаних Націй по попередженню злочинності та поводженню з правопорушниками, який проходив у Гавані, Куба, 07.09.1990 прийняті Керівні принципи, що стосуються ролі осіб, які здійснюють судове переслідування, які були розроблені для надання допомоги державам-членам у вирішенні задач забезпечення і підвищення ефективності, незалежності та справедливості осіб, які здійснюють судове переслідування, при проведенні кримінального провадження повинні дотримуватися і братися до уваги урядами в рамках їх національного законодавства і практики і повинні бути доведені до відома прокурорів, а також інших осіб, таких, як судді, адвокати, посадові особи виконавчих і законодавчих органів, і населення в цілому.

Пунктом 6 Керівних принципів визначено, що розумні умови служби осіб, які здійснюють судове переслідування, їх належну винагороду і, де це може бути застосовано, термін повноважень, пенсійне забезпечення та вік виходу на пенсію встановлюються законом або опублікованими нормами або положеннями.

В Рекомендаціях REC (2000) 19 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо ролі прокуратури в системі кримінального правосуддя від 06.10.2000 встановлені гарантії, що надаються прокурорам при виконанні ними своїх обов'язків.

Так, Держави мають забезпечувати ефективні гарантії виконання прокурорами своїх професійних обов'язків і функцій при наявності відповідних юридичних і організаційних умов, а так само забезпечувати їм для цього відповідні умови щодо коштів, зокрема бюджетних, що перебувають у їхньому розпорядженні. Подібні умови мають встановлюватися в тісній співпраці із представниками прокуратури.

Держави мають уживати заходів, аби забезпечити, що: умови роботи прокурорів, такі як винагорода за роботу, строк перебування на посаді й пенсія, а також вік виходу на пенсію, відповідають їхньому високому положенню й визначаються законом; якщо правовий статус прокурорів порушений, вони мають право на доступ до відповідної процедури оскарження, включаючи можливість оскарження в суді.

Отже, в розумінні вищенаведених міжнародних правових актів, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання на отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу роботи в розмірі 90 відсотків від суми його місячної (чинної) заробітної плати, які ґрунтувалися на нормах статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), і які були суттєво звужені спочатку Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 № 3668-VI, яким внесені зміни до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, а потім статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII.

Суд, при вирішенні спору враховує, що згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Також статтею 58 Конституції України врегульовано, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційним Судом України в рішеннях № 1-рп/99 та № 3-рп/2001 визначено, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії

якого вони настали або мали місце. В Конституції України стаття 58 міститься у розділі II "Права, свободи та обов'язки людини і громадянина", в якому закріплені конституційні права, свободи і обов'язки насамперед людини і громадянина та їх гарантії. Про це свідчить як назва цього розділу, так і системний аналіз змісту його статей та частини другої статті 3 Конституції України. Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави.

У зв'язку з тим, що трудові правовідносини позивача і пов'язане з цим право на пенсію за вислугу років, виникли під час дії статті 50-1 Закону від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, то у даному випадку є неприпустимим застосування норм статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII та інших нормативних актів, які звужують або взагалі скасовують права ОСОБА_1, як людини і громадянина.

Частиною 4 статті 8 Закону України «Про пенсійне забезпечення», який є спеціальним нормативно-правовим актом у сфері пенсійного забезпечення, визначено, що пенсії не підлягають оподаткуванню.

Крім того, відповідно до статті 85 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ пенсії виплачуються без урахування одержуваного заробітку (прибутку) за місцем проживання пенсіонера, незалежно від реєстрації місця проживання.

У той же час, частиною третьою статті 85 Закону України про пенсійне забезпечення» в редакції Закону № 3668-VI від 08.07.2011 із змінами, внесеними згідно із Законом № 911-VIII від 24.12.2015, встановлено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.

Частиною четвертою зазначеної статті Закону в редакції Закону № 911-VIII від 24.12.2015 передбачено, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються; у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" на інших посадах/роботах пенсії, розмір яких перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачуються в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Дія даних обмежень, внесених до частин третьої та четвертої Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, продовжена до 31 грудня 2017 року Законом від 06.12.2016 № 1774-VIII.

Таким чином суд приходить до висновку, що частинами третьою та четвертою Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ у поточній редакції обмежується розмір належної позивачу пенсії, встановлюється заборона на її виплату або значно зменшується її розмір у разі продовження ним трудової діяльності, що також суттєво погіршує його становище, обмежує в реалізації соціальних гарантій та є звуженням його прав

в розумінні Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таку ж саме правову позицію зайняв Конституційний Суд України (рішення від 08.06.2016 № 4-рп/2016 та від 20.12.2016 № 7-рп/2016), приймаючи рішення про визнання неконституційними аналогічних змін, внесених згідно із Законами від 02.03.2015 № 213-VIII та від 24.12.2015 № 911-VIII до Законів України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI та «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-VII.

При цьому Конституційний Суд України у рішенні від 08.06.2016 № 4-рп/2016 зауважив, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є «обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені». Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Таким чином, Верховна Рада України, приймаючи Закон № 213, Закон № 911 та вносячи ними зміни, порушила частину другу статті 8, частину другу статті 150 Конституції України.

Рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними.

За таких обставин, доводи відповідача щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугою років є неправомірними.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Згідно із статтею 104 Закону України «Про пенсійне забезпечення» скаргу на рішення органу, який призначає пенсії, може бути подано до суду.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в частині визнання дій відповідача щодо відмови в призначенні пенсії позивачу та зобов'язання відповідача вчинити дії щодо проведення обчислення, призначення та виплати позивачу пенсії за вислугу років (із зарахуванням до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі) відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції від 26.07.2001) у розмірі 90 відсотків суми місячної (чинної) заробітної плати на підставі довідок прокуратури Запорізької області від 04.01.2017 № 11-4вих-17, від 11.01.2017 № 18-09вих-17 та № 18-10вих-17 з урахуванням фактично отримуваних виплат за останні 24

календарні місяці роботи підряд на прокурорсько-слідчих посадах, без урахування одержуваної заробітної плати (доходу), обмежень, відрахувань та оподаткування.

Одночасно суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні позову в частині зобов'язання відповідача в подальшому обов'язково проводити перерахунку пенсії у зв'язку з підвищенням заробітної плати працівникам органів прокуратури, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, або за рівнозначною посадою станом на час звернення за призначенням або перерахунком, оскільки за змістом діючого КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ, тобто підставою порушення провадження в порядку адміністративного судочинства є наявність порушень прав громадян у сфері публічно-правових відносин.

Приймаючи до уваги, що на момент розгляду справи у суді відсутні порушення прав позивача щодо подальшого перерахунку та виплати пенсії, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позову у вказаній частині.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст., 251,256,258,283,293, ст.ст. 6-14, 71, 128, 158-163, 185-186 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Василівському районі Запорізької області, про визнання протиправними дій та рішення суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити дії і прийняти рішення, задовольнити частково.

Визнати протиправними дії та рішення управління Пенсійного фонду України в Василівському районі Запорізької області від 20.01.2017 № 127 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції від 26.07.2001) за наслідком розгляду заяви від 12.01.2017.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Василівському районі Запорізької області провести обчислення, призначити та виплачувати ОСОБА_1 (ІПН № НОМЕР_1) починаючи з 12.01.2017 пенсію за вислугу років (із зарахуванням до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі) відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції від 26.07.2001) у розмірі 90 відсотків суми місячної (чинної) заробітної плати на підставі довідок прокуратури Запорізької області від 04.01.2017 № 11-4вих-17, від 11.01.2017 № 18-09вих-17 та № 18-10вих-17 з урахуванням фактично отримуваних виплат за останні 24 календарні місяці роботи підряд на прокурорсько-слідчих посадах, без урахування одержуваної заробітної плати (доходу), обмежень, відрахувань та оподаткування.

В задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати із сплати судового збору в розмірі 640 грн.

На постанову може бути подано апеляційну скаргу до Дніпропетровського

апеляційного адміністративного суду через Василівський районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Василівського районного суду

Запорізької області С.П. Пушкарьова