Справа № П/811/1140/16
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2017-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"08" лютого 2017 р. справа № П/811/1140/16

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08.11.2016 р. у справі № П/811/1140/16

за позовом ОСОБА_1

до Апеляційного суду Кіровоградської області,

третя особа - Державна судова адміністрація України,

про визнання відмови неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08.11.2016р. в задоволенні позову відмовлено повністю. Постанова мотивована тим, що відповідач у справі діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, та в його діях відсутні порушення прав та інтересів позивачки у справі.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Позивач, зокрема, зазначив, що відповідно до ст.43 Закону України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року, який діяв в період спірних правовідносин, кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку з закінченням строку повноважень. Нормою частини 1 статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010р. №2453-VI, в редакції Закону України від 14.03.2014р. №887-VII, було визначено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Відповідно до ст.109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010р. №2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше, згідно ст.131 Закону, 20 років, має право подати заяву про відставку. Тобто право на відставку виникає з часу, з якого стаж роботи на посаді судді досяг 20 років. Ця умова є єдиною умовою

набуття права на відставку.

На думку позивача, він отримав право на одержання вихідної допомоги водночас з набуттям права на відставку - 6 квітня 2010 року і це право не залежить від дати подачі заяви про вихід у відставку та прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача у зв'язку з виходом у відставку.

Разом з тим, Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014р. №1166-VII (а саме підпунктом 1 пункту 28 цього Закону), який набув чинності з 01.04.2014 р., виключено статтю 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Положення названого Закону не узгоджуються з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів та порушують принцип незалежності суддів, а тому не відповідають частині третій статті 22, частині першій статті 126 Конституції України, а отже у відповідності до вимог частини першої статті 58 Конституції України вони не можуть застосовуватися, оскільки вони не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Також, позивач зазначив, що у справах "Пайн Воллі Девелопменте Лтд. та інші проти Ірландії" та "Федоренко проти України" ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, які являються "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S.A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, N 332, с. 21, п. 31) (пункт 21 рішення ЄСПЛ у справі "Федоренко проти України").

Правомірні очікування виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому особа мала всі підстави вважати таке рішення дійсним та розраховувати на певний стан речей.

Тобто в зазначених рішеннях ЄСПЛ встановив, що наявність "правомірних (законних) очікувань" є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу, умовою наявності "правомірних очікувань" у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави.

Працюючи тривалий час позивач був обмежений у правах - в можливості будь-яким чином покращувати своє матеріальне становище. При цьому, позивач був впевнений у тому, що при виході у відставку отримає вихідну допомогу, яка виплачувалася у розмірі однієї заробітної плати за кожний відпрацьований рік. Однак, відповідач не бажає виплатити навіть зменшений розмір, хоча в Законі України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VIII такі виплати передбачені, тобто державою визнається право судді на вихідну допомогу.

Окрім того, у Рішенні ЄСПЛ від 26 квітня 2006 року "Зубко та інші проти України" зазначено, що, на думку Суду, неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку (пункт 68). Також ЄСПЛ дійшов висновку, що неспроможність гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишились, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном (пункт 69).

Аналогічний висновок можна зробити зі змісту статті 1, частини 1 статті 3, Статті 22 Конституції України та частиною 6 статті 47 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо недопущення звуження змісту та обсягу гарантій незалежності судді, шляхом внесення змін у діючу систему норм.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про задоволення позову.

Представники сторін по справі, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, що не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою Верховної Ради України № 788-VIII від 5 липня 2016 року позивача звільнено з посади судді апеляційного суду Кіровоградської області у відставку. Наказом голови апеляційного суду Кіровоградської області № 7-10/65 від 11 липня 2016 року позивача відраховано із штату апеляційного суду Кіровоградської області у відставку з 13 липня 2016 року.

У липні 2016 року позивач звернулася із заявою до голови апеляційного суду Кіровоградської області про виплату вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку.

Листом від 10 серпня 2016 року №480/16 позивачу відмовлено у задоволенні заяви. Відмова мотивована тим, що у зв'язку із прийняттям Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" виключена стаття 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою, а тому підстави для виплати відсутні.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки:

- Законом України "Про судоустрій і статус суддів" N2453-VI від 07.07.2010р., в редакції Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" N1166-VII від 27.03.2014р., що був чинним на час звернення позивача із заявою, не було передбачено виплати вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою;

- відповідно до рішення Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року №1-1/2013 вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір;

- передбачена статтею 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" N2453-VI від 07.07.2010р., в редакції до 1 квітня 2014 року, виплата вихідної допомоги судді пов'язувалась законодавцем з фактом виходу судді у відставку, та не залежала від дати набуття права на відставку;

- при вирішенні питання щодо наявності у судді, який пішов у відставку, права на отримання вихідної допомоги, слід керуватись нормами закону, який врегульовує спірні правовідносини, у редакції, чинній на дату прийняття рішення про звільнення судді у відставку, тобто нормами Закону України "Про судоустрій і статус суддів" N2453-VI від 07.07.2010р., в редакції, станом на дату постанови Верховної Ради України, якою позивача звільнено у відставку.

- на день винесення судового рішення у даній адміністративній справі рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" в частині виключення статті 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" не приймалось, у зв'язку з чим відсутні підстави вважати Закон України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" таким, що не відповідає Конституції України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимоги позивача, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача із заявою про виплату вихідної допомоги, як судді у відставці, у розмірі 10 місячних заробітних плат у липні 2016 року.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин, діяв Закон України Закону України "Про судоустрій і статус суддів" N2453-VI від 07.07.2010р. (далі - Закон України №2453-VI) в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" 24.12.2015р. N 911-VIII.

Відповідно до статті 100 Закону України №2453-VI (в редакції до 1 квітня 2014 року) суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Згідно з положеннями частин 1, 3, 4 статті 109 Закону України №2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Частиною 6 статті 111 Закону України №2453-VI передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Статтею 136 Закону України №2453-VI, в редакції до 1 квітня 2014 року, було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Отже, за приписами Закону України №2453-VI, в редакції до 1 квітня 2014 року, виплата вихідної допомоги судді пов'язувалась законодавцем з фактом виходу судді у відставку, та не залежала від дати набуття права на відставку.

01 квітня 2014 року набрав чинності Закон України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року N 1166-VII, яким статтю 136 Закону України №2453-VI виключено.

У подальшому до Закону України №2453-VI неодноразово вносились зміни, у тому числі Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд", який набрав чинності з 28 березня 2015 року та відповідно до якого Закон України №2453-VI викладено в новій редакції.

Статтею 111 Закону України №2453-VI (в редакції на момент подання позивачем заяви про відставку та винесення Верховною Радою України постанови, якою позивача звільнено у відставку) передбачено, що суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Згідно з приписами статті 120 Закону України №2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Частиною 3 статті 122 Закону України №2453-VI передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Таким чином, з 1 квітня 2014 року відсутні законодавчі підстави для виплати вихідної допомоги суддям, які вийшли у відставку.

Отже, на час набрання постановою Верховної Ради України №788-VIII від 5 липня 2016 року законної сили та звернення позивача із заявою Законом України №2453-VI не було передбачено право позивача на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

При цьому, апеляційний суд керується положеннями Закону України №2453-VI, з урахуванням змін на час набрання постановою Верховної Ради України № 788-VIII від 5 липня 2016 року законної сили та звернення позивача із заявою про отримання вихідної допомоги, оскільки цей закон прийнятий законодавчим органом (парламентом) і є обов'язковим до виконання, виходячи з позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (Заяви №29458/04 та №29465/04), де Суд вказав: "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" (п.23 рішення).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

При розв'язанні спірних правовідносин колегією суддів також враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в ухвалі "Великода проти України" від 03.06.2014 р., в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

З приводу доводів позивача щодо невідповідності положень Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" в частині виключення статті 136 Закону України №2453-VI вимогам статті 22 Конституції України, колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 13 Закону України "Про Конституційний Суд України", Конституційний Суд України приймає рішення та дає висновки у справах щодо конституційності законів та інших правових актів Верховної Ради України.

На день постановлення судового рішення у цій справі рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" в частині виключення статті 136 Закону України №2453-VI не приймалось, у зв'язку з чим відсутні підстави вважати Закон України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" таким, що не відповідає Конституції України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, відповідач у справі діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції об'єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08.11.2016 р. у справі № П/811/1140/16 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку, визначеному ст.212 КАС України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: В.Є. Чередниченко