Справа № 621/162/17
Суддя: Вельможна І. В.
Дата ухвалення: 2017-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справ № 621/162/17
Пр. №2-а/621/15/17
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 лютого 2017 року м. Зміїв

Суддя Зміївського районного суду Харківської області Вельможна І.В., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України у Зміївському районі Харківської області про визнання протиправними дій та рішення суб'єкта владних повноважень, зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

20 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України у Зміївському районі Харківської області (далі - УПФУ у Зміївському районі) про визнання протиправними дій та рішення суб'єкта владних повноважень, зобов'язання вчинити певні дії, в якому просив визнати протиправними дії УПФУ у Зміївському районі щодо відмови у призначенні йому пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року; Скасувати рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року від 12.01.2017 року; Зобов'язати УПФУ в Зміївському районі Харківської області призначити позивачу пенсію за вислугу років згідно із ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року з 27.12.2016 року, тобто з дати звернення, виходячи із розрахунку 80 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців перед зверненням за пенсією; Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн.

В обгрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 27.12.2016 року він звернувся до УПФУ в Зміївському районі із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року, надавши всі необхідні документи. У січні 2017 року ОСОБА_1 отримав від відповідача листа від 12.01.2017 року, яким йому було відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років. Відмовляючи у призначенні пенсії за вислугу років Управління послалося на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VІІІ визначено, що з 01.06.2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про прокуратуру», не підлягають призначенню. Позивач вважав такі дії УПФУ у Зміївському районі Харківської області протиправними, а рішення зазначеного Управління від 12.01.2017 року про відмову у призначенні йому пенсії за вислугу років незаконним. ОСОБА_1 стверджував, що має право на призначення пенсії за вислугу років, оскільки у період із 29.08.1992 року по 29.06.1996 року він навчався на денному факультеті № 1 у Національній юридичній академії України ім. Я. Мудрого за спеціальністю «Правознавство», починаючи з 14.08.1996 року позивач працював на прокурорських посадах: стажиста помічника прокурора міста Полтави, помічника прокурора Київського району м. Полтави, старшого помічника прокурора Фрунзенського району м. Харкова, старшого слідчого прокуратури Фрунзенського району м. Харкова, старшого помічника прокурора Комінтернівського району м. Харкова, помічника прокурора Зміївського району Харківської області, старшого прокурора прокуратури Зміївського району Харківської області. Таким чином, на час звернення до Управління - 27.12.2016 року, вислуга років ОСОБА_1 становила 21 рік 2 місяці 29 днів, у тому числі на посадах прокурорів. Проте, ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII збільшено стаж роботи позивача, що дає право на пенсію за вислугу років, в порівнянні зі ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001 року) з 20 до 22 років 6 місяців, що, на думку ОСОБА_1, є звуженням його прав в розумінні Конституції України. З огляду на викладене, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 24.01.2017 року по справі було відкрито скорочене провадження.

Від представника відповідача - Голови комісії з припинення УПФУ у Зміївському районі Кравченко Т.І. надійшло письмове заперечення проти позову з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

В обґрунтування заперечень зазначено наступне: ОСОБА_1 звернувся із заявою від 27.12.2016 року № 1440/115 до УПФУ у Зміївському районі щодо призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру». До заяви ОСОБА_1 надав: трудову книжку, довідку від 30.11.2016 року № 3-613/415 про період навчання в Харківському юридичному університеті ім. Я. Мудрого денної форми навчання, довідку про заробітну плату на посаді прокурора Зміївського району від 12.12.2016 року № 18-803. Згідно наданим документам стаж роботи за вислугу років ОСОБА_1 на дату звернення становить 21 рік 02 місяці 29 днів. З загального стажу за вислугу років стаж роботи на посадах прокурорів 03 роки 06 місяців 10 днів. На момент призначення позивача на роботу в органи прокуратури України діяв Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року, відповідно до ст. 50-1 якого було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. Але Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VІ від 08.07.2011 року, який набув чинності 01.10.2011 року, внесено зміни до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, згідно яких прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років. 15.07.2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02.03.2015 року, відповідно до п. 5 Прикінцевих положень якого, з червня 2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначались, зокрема, згідно із Законом України «Про державну службу», «Про прокуратуру». На час звернення позивача за призначенням пенсії діє Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року, ч. 1 ст. 86 якого встановлено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років. Частиною 5 статті 86 зазначено, що працівникам, які не мають вислуги років, передбаченої частиною першою цієї статті, за наявності необхідного стажу роботи на посадах прокурорів, а також страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», після досягнення чоловіками 57 років, а жінками віку, що на п'ять років менше, ніж пенсійний вік, установлений статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсія призначається у розмірі, пропорційному кількості повних років роботи на прокурорських посадах, із розрахунку 60 відсотків місячної заробітної плати за відповідну вислугу років, передбачену частиною першою цієї статті. Крім того, відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIIІ від 02.03.2015 року з червня 2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначались, зокрема, згідно із Законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру». У зв'язку з викладеним, з 1 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про державну службу», «Про прокуратуру» не призначаються, а раніше призначені пенсії до 01.06.2015 року - не перераховуються. Вищезазначені норми Закону є діючими, рішенням Конституційного суду України чи іншим законом скасовані не були, а отже підлягають обов'язковому застосуванню органами Пенсійного фонду України та всіма органами державної влади на території України. Враховуючи зазначене, в призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1, відповідно до Закону України «Про прокуратуру», згідно його заяви від 27.12.2016 року за № 1440/115, відмовлено, у зв'язку з чим адміністративний позов також не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України скорочене провадження застосовується в адміністративних справах щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Відповідно до ч. 4 ст. 183-2 КАС України суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності та оцінивши повідомлені сторонами обставини, суддя дійшов висновку про можливість розгляду справи в порядку скороченого провадження та вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до копії Архівної Довідки від 30.11.2016 року вих. № 3-613/415 та копії трудової книжки, серії НОМЕР_1, ОСОБА_1 у період із 29.08.1992 року по 29.06.1996 року він навчався на денному факультеті № 1 у Національній юридичній академії України ім. Я. Мудрого за спеціальністю «Правознавство», починаючи з 14.08.1996 року позивач працював на прокурорських посадах: стажиста помічника прокурора міста Полтави, помічника прокурора Київського району м. Полтави, старшого помічника прокурора Фрунзенського району м. Харкова, старшого слідчого прокуратури Фрунзенського району м. Харкова, старшого помічника прокурора Комінтернівського району м. Харкова, помічника прокурора Зміївського району Харківської області, старшого прокурора прокуратури Зміївського району Харківської області (а.с. 12-15, 16).

27.12.2016 року ОСОБА_1 звернувся до УПФУ у Зміївському районі із заявою № 1440/115 про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру». 12.01.2017 року позивач отримав відповідь від УПФУ у Зміївському районі вих. № 303-02/09, якою ОСОБА_1 було відмовлено в призначенні зазначеної пенсії, роз'яснюючи позивачу, що він не має достатнього стажу, а також про те, що, починаючи з 01.06.2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених Законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», не призначаються. В зв'язку з викладеним, рішенням відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій від 05.01.2017 року в призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» - відмовлено (а.с. 11).

Станом на день розгляду справи позивач має 21 рік 2 місяці 29 днів вислугу років, в тому числі на посадах прокурорів.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист і сформулював чітку правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справах щодо права на пільги, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 щодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказує на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення, зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення № 5-рп/2002).

22.05.2008 Конституційний Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно з яким «…конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». Конституційний Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

На момент призначення позивача на роботу в органах прокуратури України (14.08.1996) діяв Закон «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ.

Статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 26.07.2001) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Таким чином, позивач набув право виходу на пенсію після набуття ним стажу роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, незалежно від віку.

На теперішній час діє Закон № 1697-VII, частиною першою статті 86 якого встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Таким чином, статтею 86 Закону № 1697-VII збільшено стаж роботи позивача, що дає йому право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 26.07.2001), з 20 до 22 років 6 місяців, що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.

Частинами 1-3 статті 8 КАС України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20-річного стажу, які ґрунтувалися нормах статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 26.07.2001 року), і які були звужені статтею 86 Закону № 1697-VII.

За таких обставин, суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Судові витрати по справі підлягають розподілу відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України.

Керуючись Законами України «Про прокуратуру», Конституцією України, ст. ст. 7, 9, 10, 11, 12, 70, 71, 94, 158-163, 167 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України у Зміївському районі Харківської області про визнання протиправними дій та рішення суб'єкта владних повноважень, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України у Зміївському районі Харківської області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року.

Скасувати рішення управління Пенсійного фонду України у Зміївському районі Харківської області про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року від 12.01.2017 року.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України у Зміївському районі Харківської області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років згідно із ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року з 27.12.2016 року, тобто з дати звернення, виходячи із розрахунку 80 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців перед зверненням за пенсією.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень управління Пенсійного фонду України в Зміївському районі Харківської області на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 (шістсот сорок) грн.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного адміністративного суду Харківської області через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, - протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: