Справа № 816/756/16
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2017-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2017 р.Справа № 816/756/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Ральченка І.М.

Суддів: Катунова В.В. , Бершова Г.Є. ,

за участю секретаря судового засідання - Ружинської К. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 30.11.2016р. по справі № 816/756/16

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області

про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

23.05.2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просила зобов'язати здійснити перерахунок та виплатити заробітну плату в повному обсязі з урахуванням премій, встановлених відповідними наказами Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області та усіх надбавок, що нараховуються залежно від розміру посадового окладу:

- за період з 26.10.2014 по 28.03.2015 включно відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 144 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" (в редакції Закону України "Про прокуратуру");

- за період з 29.03.2015 по 08.09.2015 включно відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 147 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд");

- за період 09.09.2015 по 31.12.2015 виходячи з посадового окладу - 0,4 від місячного окладу судді місцевого суду без 50 - відсоткового зменшення, з врахуванням фактично виплаченої заробітної плати.

Полтавський окружний адміністративний суд постановою від 30.11.2016 року відмовив у задоволенні позову.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті постанови норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а саме Закону України "Про судоустрій і статус суддів", рішення Конституційного Суду України, Верховного Суду України та практику Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання 07.02.2017 року за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено судовим розглядом, ОСОБА_1 з 14.09.2010 і по теперешній час працює на посаді помічника судді Крюківського районного суду м. Кременчука із присвоєнням 9 рангу державного службовця (а.с. 49-50, 16-17).

У спірному періоді до складу заробітної плати позивача включалися: оклад; надбавка за ранг; надбавка за високі досягнення у праці та виконання особливо важливої роботи (10 % - 50 % від посадового окладу та надбавки за ранг); надбавка за вислугу років на державній службі у розмірі 15% посадового окладу з урахуванням надбавки за ранг, а також премії (а.с. 42, 51-74).

Протягом спірного періоду з жовтня 2014 року по 08 вересня 2015 року розмір окладу позивачу нараховувався відповідачем у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 "Про упорядкування структури та умови оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", виходячи з посадового окладу у розмірі 1218 грн, а з 09 вересня 2015 року по 31 грудня 2015 року - 2756 грн.

Позивач вважає, що означені дії відповідача не відповідають законодавству про оплату праці працівників апарату судів, а саме: абзацу 2 частини першої статті 144 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VIІ "Про прокуратуру" та абзацу 2 частини першої статті 147 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIІ "Про забезпечення права на справедливий суд", у зв'язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не допустив порушень законодавства при нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати за спірний період.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

26 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" № 1697-VII, яким внесено зміни до статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 2453-VІ (далі - Закон № 2453-VІ), зокрема передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Згідно з абзацом другим підпункту 1 і абзацом третім підпункту 2 пункту 13 розділу XIII Закону України "Про прокуратуру" Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

З 28 березня 2015 року Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" № 192-VІІІ затверджено нову редакцію Закону № 2453-VІ, у статті 147 якого встановлено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, ДСА, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із зазначеним Законом.

Однак, Кабінет Міністрів України покладені на нього абзацом другим підпункту 1 пункту 13 розділу XIII Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII та підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" обов'язки щодо приведення його нормативно-правових актів у відповідність із цими законами у тримісячний строк не виконав.

Згідно статті 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції до 28 березня 2015 року) фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема, ДСА. Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (стаття 143 Закону № 2453-VІ). Аналогічні правила закріплені і у статтях 145, 146 Закону № 2453-VІ у редакції з 28 березня 2015 року.

З 1 січня 2015 року пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" визначено, що норми і положення, зокрема, частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а з 13 березня 2015 року установлено, що норми і положення Закону № 2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Згідно з частиною першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, протягом спірного періоду з жовтня 2014 року по 08 вересня 2015 року розмір окладу позивачу нараховувався відповідачем у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 "Про упорядкування структури та умови оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", виходячи з посадового окладу у розмірі 1218 грн, а з 09 вересня 2015 року по 31 грудня 2015 року - 2756 грн.

02.09.2015 року Кабінет Міністрів України постановою № 644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" вніс зміни до додатку 47 до постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" від 09.03.2006 року № 268 та виклав у новій редакції схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів, з приміткою про те, що у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50- відсоткового зменшення; інші виплати працівникам апарату судів, передбачені цією постановою, здійснюються виключно в межах фонду оплати праці суду.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що оскільки з 26 жовтня 2014 року по 9 вересня 2015 року Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а постановою № 644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" встановлено, що у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50- відсоткового зменшення і Законом України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ та частини першої статті 147 цього ж Закону у редакції з 28 березня 2015 року не передбачено, відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Наведене узгоджується з висновком Верховного Суду України щодо застосування вищезазначених норм права, викладеним у постановах від 12 липня 2016 року по справі № 820/4648/15, від 13.07.2016 року по справі № 820/4653/15, від 13.07.2016 року по справі № 818/3372/15, який є обов'язковим при застосуванні судами відповідних норм права.

Крім того, положеннями статті 33 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ (чинного на момент виникнення та реалізації спірних відносин) передбачено, що обов'язковими складовими заробітної плати державного службовця є оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років (за наявності вислуги років), а також премії. Премії встановлюються у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів (абзац 1, підпункт 1 "в" та підпункт 2 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268).

При цьому, як правильно зазначено судом першої інстанції, встановлення надбавок здійснюється у межах затвердженого фонду оплати праці, а премій - у межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці (абзац 1, підпункт 1 "в" та підпункт 2 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", пункт 14 Додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 1 березня 2014 р. № 65 "Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету", в редакції, яка діяла на період існування спірних відносин).

Тобто, розміри надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи та розміри премій не визначені законом, їх виплата є правом, а не обов'язком керівника за умови економії та достатності фонду заробітної плати. Зазначене вже було реалізовано в період спірних відносин з урахуванням, зокрема, фінансових можливостей суду - розміру фонду оплати праці, наявності та розміру його економії, які існували на той час.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги позивача колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки висновком Верховного Суду України щодо застосування вищезазначених норм права, викладеним у постановах від 12 липня 2016 року по справі № 820/4648/15, від 13.07.2016 року по справі № 820/4653/15, від 13.07.2016 року по справі № 818/3372/15,підтверджено правомірність дій відповідача щодо не нарахування та невиплати заробітної плати позивачу за період з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року включно відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про прокуратуру"); за період з 29 березня 2015 року по 08 вересня 2015 року включно відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд"); за період з 09 вересня 2015 року по 31 грудня 2015 року виходячи з посадового окладу - 0,4 від місячного посадового окладу судді місцевого суду без 50-відсоткового зменшення, з врахуванням фактично виплаченої заробітної плати.

Також підтверджено той факт, що відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши постанову суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 30.11.2016р. по справі № 816/756/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Ральченко І.М.
Судді Катунов В.В. Бершов Г.Є.
Повний текст ухвали виготовлений 13.02.2017 р.