Справа № 702/1224/16-а
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2017-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 702/1224/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Мазай Н.В. Суддя-доповідач: Мацедонська В.Е.
У Х В А Л А

Іменем України

14 лютого 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мацедонської В.Е.,

суддів Лічевецького І.О., Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м.Києві апеляційну скаргу Уманського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області на постанову Монастирищенського районного суду Черкаської області від 30 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Уманського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області про визнання незаконним та скасування розпорядження, зобов'язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

Постановою Монастирищенського районного суду Черкаської області від 30 грудня 2016 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково, визнано незаконним та скасовано розпорядження №126202 від 18 листопада 2016 року Уманського об'єднаного УПФ України Черкаської області про призначення ОСОБА_2 грошового утримання судді у відставці у розмірі 80% заробітної плати судді відповідного суду відповідно до ст.142 Закону України «Про судоустрою і статус суддів» від 02 червня 2016 року, зобов'язано Уманське об'єднане УПФ України Черкаської області розглянути питання про перерахування, нарахування та виплату ОСОБА_2 довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% заробітної плати судді, на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, з 01 жовтня 2016 року. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції з мотивів порушення норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що доплата до щомісячного грошового утримання в розмірі понад 80% встановлюється, виходячи з розрахунку 2% заробітку за кожен рік роботи понад 20 років безпосередньо на посаді судді та оскільки стаж позивача на посаді судді становить менше 20 років - висновки суду щодо наявності у позивача права на отримання щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 90% є безпідставними та необґрунтованими.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що Указом Президента України №165/2001 від 07 березня 2001 року «Про призначення суддів» відповідно до ч.1 ст.128 Конституції України ОСОБА_2 призначено строком на п'ять років на посаду судді Монастирищенського районного суду Черкаської області.

Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» №3564-ІV від 16 березня 2006 року відповідно до п.27 ч.1 ст.85, ч.1 ст.128 Конституції України позивача обрано на посаду судді місцевого Монастирищенського районного суду Черкаської області безстроково.

03 серпня 2016 року до Вищої ради юстиції надійшла заява ОСОБА_2 про відставку.

Рішенням Вищої ради юстиції від 19 вересня 2016 року №2387/0/15-16 вирішено внести подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Монастирищенського районного суду Черкаської області, оскільки загальний стаж роботи ОСОБА_2, що дає йому право на звільнення з посади судді у відставку, становить 33 роки 9 місяців.

Постановою Верховної Ради України від 22 вересня 2016 року №1600-VІІІ «Про звільнення суддів» у зв'язку з поданням заяви про відставку звільнено з посади судді Монастирищенського районного суду Черкаської області ОСОБА_2

Наказом в.о.Голови Монастирищенського районного суду Черкаської області від 23 вересня 2016 року №207-К «Про припинення повноважень голови суду, відрахування за штату судді ОСОБА_2.» відраховано суддю ОСОБА_2 зі штату суду з 23 вересня 2016 року, у зв'язку із звільненням судді з посади за його заявою про відставку.

Відповідно до розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 23 вересня 2016 року, виданого позивачу Монастирищенським районним судом Черкаської області, усього стаж роботи ОСОБА_2 станом на 23 вересня 2016 року становить 36 років 3 місяці 8 днів, з них строкова військова служба в Лавах Радянської Армії - 1 рік 11 місяців 8 днів, навчання в Харківському юридичному інституті ім.Ф.Е.Дзержинського - 1 рік 11 місяців, стаж на посаді слідчого, старшого слідчого слідчого відділення, заступника начальника міського відділу - начальника слідчого відділення Уманського МВВС Черкаської області, слідчого з ОВС слідчої частини відділу по розслідуванню злочинів, скоєних організованими групами СУ УМВС - 16 років 6 місяців 4 дні, навчання в Національній юридичній академії ім.Я.Мудрого - 4 місяці 28 днів, стаж на посаді судді, голови Монастирищенського районного суду Черкаської області - 15 років 5 місяців 28 днів.

За наслідком звернення позивача до Уманського об'єднаного УПФ України Черкаської області із заявою від 29 вересня 2016 року щодо переведення з пенсії на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, відповідачем щомісячне довічне грошове утримання ОСОБА_2 обчислено в розмірі 80% суддівської винагороди, про що прийнято розпорядження №126202 від 18 листопада 2016 року та повідомлено позивача листом від 21 листопада 2016 року №14861/09, зазначивши, що відповідно до ст.137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що у відповідача не було жодних законних підстав для застосування до даних правовідносин ст.137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» без урахування п.11 розділу XIІІ «Перехідних положень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI, а отже і не було жодних підстав для нарахування позивачу грошового утримання у розмірі 80% від заробітної плати діючого судді відповідного суду замість нарахування 90% заробітної плати діючого судді відповідного суду, а тому позов в частині визнання незаконним та скасування розпорядження Уманського об'єднаного УПФ України в Черкаській області №126202 від 18 листопада 2016 року про призначення позивачу грошового утримання судді у відставці у розмірі 80% заробітної плати судді відповідного суду підлягає до задоволення.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У відповідності до ч.1 ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В силу вимог ст.126 Конституції України незалежність і недоторканність суддів гарантується Конституцією і законами України.

Проголосивши незалежність і недоторканість суддів, Конституція України передбачила однією з гарантій цієї незалежності право судді на відставку (п.9 ч.5 ст.126 Конституції України).

З системного аналізу законодавства зміст поняття «право на відставку» слід розуміти як одну із позитивних підстав припинення суддею своїх повноважень з одночасним гарантуванням отримання належного матеріального забезпечення після відставки, а тому право судді на відставку, передбачене у п.9 ч.5 ст.126 Конституції України, передбачає припинення повноважень судді, а також призначення належного матеріального забезпечення. При цьому, пенсія за віком, призначена на загальних підставах, не є таким матеріальним забезпеченням.

Крім того, за своєю правовою природою щомісячне довічне грошове утримання, на відміну від пенсії на загальних підставах, є гарантованою державою щомісячною грошовою виплатою, що служить забезпеченням належного матеріального утримання судді, яка призначається і нараховується державою за результатом багаторічної праці особи саме на суддівській посаді, виплачується лише за умови наявності встановленого законом стажу роботи на посаді судді та є складовою правового статусу судді, як фінансова гарантія незалежності суддів.

Такий висновок ґрунтується на аналізі чинного законодавства, а також рішень Конституційного Суду України та Європейського Суду з прав людини.

У відповідності до п.14 ч.1 ст.92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України.

Пунктами 8, 11 ч.4 ст.47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року №192-VIII) передбачено, що незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням, а також правом судді на відставку.

У відповідності до ч.6 ст.47 вищезазначеного Закону при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

В пункті 7 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 суд зазначив, що конституційний статус судді передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя, дає підстави ставити до суддів високі вимоги і зберігати довіру до їх компетентності та неупередженості. Аналіз норм Конституції України свідчить, що надання судді за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо), що відповідає його високому статусу, є гарантією забезпечення незалежності. Право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага. Статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для припинення повноважень після здійснення професійної діяльності протягом визначеного строку, право на отримання виплат (пенсії, щомісячного довічного грошового утримання), рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді.

При цьому, в п.2 резолютивної частини вищезазначеного рішення Конституційний Суд України зазначив, що за змістом ст.126 Конституції України положення ч.3 ст.11 Закону України «Про статус суддів» у взаємозв'язку з ч.8 ст.14 Закону України «Про судоустрій України» (в редакціях, що були чинними на час розгляду справи судом) треба розуміти як таке, що гарантує досягнутий рівень незалежності суддів і забороняє при прийнятті нових законів та інших нормативних актів, внесенні змін до них скасовувати чи звужувати існуючі гарантії незалежності суддів, у тому числі заходи їх правового захисту та матеріального і соціального забезпечення.

В п.3.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2007 року №4-рп/2007 суд зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, яка виражається у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що забезпечує їх належне матеріальне утримання. Особливість щомісячного довічного грошового утримання полягає у правовому регулюванні, а також у джерелах його фінансування, які визначені Конституцією України та Законом України «Про статус суддів». Згідно з ч.1 ст.130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів. Це положення передбачає і фінансування щомісячного довічного грошового утримання суддів за рахунок коштів Державного бюджету України, а не Пенсійного фонду України (абзац восьмий пункту 7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 у справі про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання). Особливий порядок фінансування судів і діяльності суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності, що закріплюється у статті 126 Конституції України, і спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя.

Відповідно до ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, що діяла до внесення змін Законом України від 08 липня 2011 року №3668-VI) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» внесено зміни до вказаної норми, згідно з якими щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 % грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування судді, який працює на відповідній посаді.

Рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3-рп/2013 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» у зв'язку з тим, що вона не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів, а тому суперечить ст.126 Основного Закону України та вказано, що підлягає застосуванню ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції до змін, внесених Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».

У вказаному рішенні Конституційний суд України зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації, як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Таким чином, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсії) чи внаслідок припинення повноважень чи набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання).

При цьому, у зазначеному рішенні Конституційний Суд України наголосив, що неодноразово висловлював та враховує попередні правові позиції стосовно гарантій незалежності суддів, зокрема і суддів у відставці, що були викладені ним у рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008.

Згідно ч.2 ст.70 Закону України «Про Конституційний Суд України» у разі необхідності Конституційний Суд України може визначити у своєму рішенні, висновку порядок і строки їх виконання, а також покласти на відповідні державні органи обов'язки щодо забезпечення виконання рішення, додержання висновку.

З метою реалізації зазначених повноважень (ч.2 ст.70 Закону України «Про Конституційний Суд України»), Конституційний Суд України, у п.8 мотивувальної частини вказаного Рішення від 03 червня 2013 року зазначив, що підлягає застосуванню ч.3 ст.138 Закону №2453 в редакції до змін, внесених Законом №3668, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання».

Рішення Конституційного Суду України має преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними та є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Таким чином, з моменту ухвалення Рішення Конституційного Суду України №3-рп/2013 від 03 червня 2013 року підлягає застосуванню ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції до змін, внесених Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».

Пунктом 11 р.XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній до 28 березня 2015 року) передбачено, що судді призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Як встановлено судом, позивача призначено суддею Указом Президента України №165/2001 від 07 березня 2001 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів», в той час діяв Закон України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року №2862-ХІІ.

Згідно ч.4 ст.43 Закону України «Про статус суддів» до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Відповідно до п.3-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03 вересня 2005 року №865 до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

З наявної в матеріалах справи копії рішення Вищої ради юстиції від 19 вересня 2016 року №2387/0/15-16 вбачається, що позивач набув достатній для відставки стаж роботи, оскільки ОСОБА_2 на час розгляду його заяви Вищою радою юстиції має 15 років 4 місяці стажу роботи на посаді судді, 16 років 6 місяців стажу, який складається з роботи на посаді слідчого, старшого слідчого, заступника начальника міського відділу - начальника слідчого відділення Уманського МВВС, заступника начальника районного відділу - начальника слідчого відділення Уманського РВВС Черкаської області, слідчого з ОВС СУ УМВС України в Черкаській області, а також до стажу, що дає позивачу право на відставку, зараховується половина строку на денній формі в Харківському юридичному інституті ім.Ф.Е.Дзержинського та календарний період проходження строкової військової служби. Загальний стаж роботи ОСОБА_2 становить 33 роки 9 місяців, що дає йому право для звільнення з посади судді у відставку.

Таким чином, у відповідності до наведених норм законодавства України позивач, відповідно до розрахунку від 23 вересня 2016 року має стаж роботи станом на 23 вересня 2016 року 36 років 3 місяці 8 днів (з них на посаді судді - 15 років 5 місяців 28 днів), який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% грошового утримання судді.

У рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004 зазначено, що незалежність суддів є невід'ємною складовою їхнього статусу. Вона є конституційним принципом організації та функціонування судів, а також професійної діяльності суддів, які при здійсненні правосуддя підкоряються лише закону. Незалежність суддів забезпечується насамперед особливим порядком їх обрання або призначення на посаду та звільнення з посади; забороною будь-якого впливу на суддів; захистом їх професійних інтересів; особливим порядком притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності; забезпечення державою особистої безпеки суддів та їхніх сімей; гарантування фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, їх правового і соціального захисту.

Висновок про те, що зменшення обсягу гарантій незалежності суддів суперечить Конституції України, також покладено в основу рішень Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 18 червня 2007 року №4-рп/2007, від 22 травня року №10-рп/2008, від 03 червня 2013 року №3-рп/2013, від 08 червня 2016 року №4-рп/2016.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком першої інстанції щодо безпідставності неврахування відповідачем п.11 розділу XIІІ «Перехідних положень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, що була чинною до 28 березня 2015 року) при призначенні позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з огляду на те, що ОСОБА_2 набув та реалізував своє право на відставку і звернувся до органів Пенсійного фонду із відповідною заявою до набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, з набранням якої втратив чинність Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_2 на час подання заяви про звільнення у відставку мав загальний стаж роботи, який надавав йому право на звільнення з посади судді у відставку, що було реалізоване постановою Верховної Ради України від 22 вересня 2016 року, та надає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90% грошового утримання судді, а тому наявні підстави для визнання незаконним та скасування розпорядження №126202 від 18 листопада 2016 року Уманського об'єднаного УПФ України Черкаської області про призначення ОСОБА_2 грошового утримання судді у відставці у розмірі 80% заробітної плати судді відповідного суду відповідно до ст.142 Закону України «Про судоустрою і статус суддів» від 02 червня 2016 року та зобов'язання відповідача розглянути питання про перерахування, нарахування та виплату ОСОБА_2 довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% заробітної плати судді, на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, з 01 жовтня 2016 року.

Відповідно до ч.1 ст.195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Враховуючи, що постанова суду першої інстанції не оскаржувалась в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо зобов'язання відповідача перерахувати, нарахувати та виплачувати ОСОБА_2 довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% заробітної плати судді, на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п.13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20 травня 2013 року №7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її зміни або скасування.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Уманського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області - залишити без задоволення.

Постанову Монастирищенського районного суду Черкаської області від 30 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлено 14 лютого 2017 року.

Головуючий суддя В.Е.Мацедонська

Судді І.О.Лічевецький

В.П.Мельничук

Головуючий суддя Мацедонська В.Е.

Судді: Мельничук В.П.

Лічевецький І.О.