Справа № 826/14458/13-а
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2017-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2017 року м. Київ К/800/27450/14

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Стародуба О.П.,
Швеця В.В., -

провівши у порядку касаційного провадження попередній розгляд справи за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2014 року, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2013 року громадянка Азербайджану ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом, в якому просила визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 18 липня 2013 року № 414-13 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язати відповідача прийняти рішення щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2014 року, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 18 липня 2013 року № 414-13. Зобов'язано відповідача повторно розглянути заяву громадянки Азербайджану ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі Державна міграційна служба України, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить Вищий адміністративний суд України скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2014 року і відмовити в задоволенні позову.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

З матеріалів справи вбачається, і це правильно встановлено судами попередніх інстанцій, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою Азербайджану, за національністю - азербайджанка, сповідує іслам, заміжня та має трьох дітей, прибула в Україну 26 грудня 2012 року літаком.

23 січня 2013 року ОСОБА_4 звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підставою для такого звернення, зі слів позивача, стали погрози розправою та психічний тиск зі сторони працівників органів внутрішніх справ Азербайджану щодо неї та членів її сім'ї. Правозахисником їй було повідомлено про відсутність правових засобів, якими можна було б їм допомогти, та порадив негайно залишити країну, щоб залишитись в безпеці. Позивач вказала, що доказами їх переслідування є телеграми, телефонні дзвінки погрожувального характеру зі сторони керівництва Міністерства внутрішніх справ Азербайджану.

23 липня 2013 року ОСОБА_4 повідомлено, що рішенням Державної міграційної служби України від 18 липня 2013 року № 414-13 їй відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI), відсутні.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом № 3671-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), міжнародними актами, у тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

У відповідності до пунктів 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Статтею 9 Закону № 3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 3 статті 10 Закону № 3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Частиною 5 статті 10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судами встановлено, що матеріали особової справи позивача містять лише відповідь Управління Служби безпеки України у Львівській області від 19 березня 2013 року № 62/2/3-170 на запит Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про відсутність відомостей щодо обставин, за яких, зокрема, ОСОБА_4 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та лист Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області від 14 березня 2013 року № 3/554, в якому зазначено, що позивач, її чоловік та мати до кримінальної відповідальності не притягувались, засудженими не значаться та у розшуку не перебувають, а також стаття з офіційного веб-сайту Президента Азербайджану. Жодних інших документів, які б підтверджували перевірку фактів, повідомлених позивачем, в матеріалах справи немає і не надано їх відповідачем. До органів державної влади із відповідними запитами стосовно несправжності і недійсності поданих позивачем документів міграційний орган не звертався.

З огляду на вказані норми права та встановлені обставини у справі суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, виходячи з недоведеності Державною міграційною службою України обставин, які б спростовували пояснення та докази, надані позивачем, у зв'язку з чим наявні підстави для визнання протиправним і скасування спірного рішення та зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву.

Доводи, викладені відповідачем у касаційній скарзі, не спростовують встановлених судами обставин справи та їх висновків, підстави для призначення справи до розгляду в судовому засіданні відсутні.

Відповідно до частини 3 статті 2201 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає, може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Стародуб О.П.

Швець В.В.