Справа № 712/23614/12
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2017-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" лютого 2017 р. м. Київ К/800/2079/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Швеця В.В.,

Стародуба О.П.,

Штульман І.В.,

провівши у порядку касаційного провадження попередній розгляд адміністративної справи

за позовною заявою ОСОБА_4 до Воловецької районної ради про стягнення заборгованості,

провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Воловецької районної ради на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 травня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що постановою Ужгородського міськрайонного суду від 15 грудня 2009 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2010 року, відповідача зобов'язано провести нарахування та оплату листків непрацездатності: № 368614 від 13 травня 2009 року, № 044389 від 22 травня 2009 року, № 741374 від 9 червня 2009 року, № 861250 від 12 червня 2009 року, № 885420 від 11 серпня 2009 року, № 807829 від 12 серпня 2009 року, № 735014 від 20 вересня 2009 року та № 467826 від 20 жовтня 2009 року.

24 грудня 2010 року Ужгородським міськрайонним судом видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження ВП № 23468361, однак станом на 27 грудня 2012 року заборгованість боржником не виплачено.

Вважає, що відповідно до вимог статей 623-265 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) відповідач має сплатити йому індексацію вчасно невиплачених листків непрацездатності за рішенням суду з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних в розмірі 105 231,93 грн. та моральну шкоду в розмірі 6 400 грн.

Посилаючись на вказані обставини просив позовні вимоги задовольнити.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 травня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2010 року, позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_4 суму боргу за рішенням суду згідно виконавчого листа № 2а-5891/09 із урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних в розмірі 105 231,93 грн. та 6 400 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування касаційної скарги відповідач посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування ухвалених ними рішень та прийняття нового - про відмову в задоволенні позову.

У запереченні на касаційну скаргу позивач просить залишити касаційну скаргу Воловецької районної ради без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Згідно з частиною першою статті 159 КАС України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржені у справі судові рішення ухвалено з порушенням цих норм.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідно до статей 623-265 ЦК України відповідач має сплатити ОСОБА_4 суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції та три проценти річних в розмірі 105 231,93 грн. Також, дійшов висновку, що через несплату тривалий час заробітної плати позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягала у переживаннях через вказані обставини і відсутність можливості утримувати сім'ю, у зв'язку з чим, стягнув з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 6 400 грн., що відповідає спричиненій моральній шкоді.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, послався на положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати» та дійшов висновку, що позивач втратив частину доходів, у зв'язку з порушенням відповідачем встановлених строків їх виплати.

Відтак, вирішуючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій застосували до спірних правовідносин різні норми матеріального права, що свідчить про те, що суди не з'ясували природу та характер спірних правовідносин, та, відповідно, не розібрались, які ж норми матеріального права їх регулюють.

При цьому, за перевіркою матеріалів справи, відповідач в запереченнях на позов та апеляційній скарзі, зазначав, що до спірних правовідносин не застосовуються положення ЦК України, оскільки виконання судових рішень регулюється нормами Закону України «Про виконавче провадження». Однак, суди попередніх інстанцій не надали оцінки вказаним доводам відповідача та залишили їх поза увагою.

Окрім цього, в пред'явленому позові до суду позивач посилається на постанову Ужгородського міськрайонного суду від 15 грудня 2009 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2010 року, а також на виконавчий лист № 2а-5891/09, відповідно до яких відповідача зобов'язано провести нарахування та оплату листків непрацездатності, однак, вказані документи, на які також посилаються суди попередніх інстанцій при ухваленні своїх рішень, в матеріалах справи відсутні, а тому колегія суддів позбавлена можливості перевірити обґрунтованість посилання на ці обставини.

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за рішенням суду згідно виконавчого листа № 2а-5891/09 із урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних в розмірі 105 231,93 грн., суд першої інстанції, погодився з розміром заборгованості запропонованим позивачем, однак, не навів відповідних розрахунків, з яких він виходив при визначенні суми, та норму права, що підтверджує правильність такого розрахунку, незважаючи на те, що обов'язок здійснення розрахунків покладено на орган, що приймає рішення про стягнення суми. При цьому, залишаючи поза увагою розрахунок відповідача, відповідного мотивування не навів.

Водночас, колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції в частині відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки задовольняючи позовні вимоги в цій частині виходив з того, що через несплату тривалий час заробітної плати позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягала у переживаннях через вказані обставини та відсутності можливості утримувати сім'ю, однак, відповідні докази на підтвердження вказаних обставин в матеріалах справи відсутні. Окрім того, незрозуміло з чого ж виходив суд визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 6 400 грн., вказуючи, що саме цей розмір відповідає спричиненій позивачу моральній шкоді.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, зазначеним обставинам правової оцінки не дав та відповідного обґрунтування у своєму рішенні не навів.

Окрім того, як слідує з доводів касаційної скарги, суд першої інстанції не з'ясував місце реєстрації позивача, що, на думку відповідача, призвело до порушення правил підсудності встановлені частиною першою статті 19 КАС України. Зазначене також залишилось поза увагою суду апеляційної інстанції, незважаючи на те, що вказані обставини були одним з доводів апеляційної скарги.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що усі ухвалені судові рішення залишатися в силі не можуть і підлягають скасуванню, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, всебічно і повно встановити всі фактичні обставини справи на підставі об'єктивної оцінки наявних у ній доказів і, залежно від встановленого, правильно застосувати норми матеріального права, що врегульовують спірні правовідносини, та ухвалити законне й обґрунтоване рішення.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 220-1 КАС України, за наявності підстав, які тягнуть за собою обов'язкове скасування судового рішення, суд касаційної інстанції ухвалює рішення за наслідком попереднього розгляду справи, без повідомлення осіб, які беруть участь у справі.

Керуючись статтями 220-1, 227, 231 КАС України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Воловецької районної ради задовольнити частково.

Постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 травня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2015 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Судді В.В.Швець

О.П. Стародуб

І.В. Штульман