Справа № 806/2767/16
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2017-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

13 лютого 2017 року м.Житомир Справа № 806/2767/16

Категорія 10.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гуріна Д.М.,

секретар судового засідання Коваль О.В.,

представник позивача та відповідач у судове засідання не з'явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Управління праці та соціального захисту населення Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області до ОСОБА_1 про стягнення державної соціальної допомоги

встановив:

15 грудня 2016 року до Житомирського окружного адміністративного суду звернулось Управління праці та соціального захисту населення Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області (далі - УПСЗН Бердичівської РДА) із позовом до ОСОБА_1 про стягнення державної соціальної допомоги у розмірі 7969 грн 32 коп.

Після усунення позивачем недоліків позовної заяви ухвалами судді Житомирського окружного адміністративного суду від 18 січня 2017 року відкрито провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, 13 лютого 2017 року через канцелярію Житомирського окружного адміністративного суду подав клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження без його участі (а.с.74).

Відповідач у судове засідання не зявилась, про причини неявки у судове засідання не повідомила, про дату, час і місце судового розгляду повідомлена належним чином (а.с.73).

Суд, дослідивши обставини у справі та перевіривши їх доказами, приходить до висновку про закриття провадження у справі.

Предметом розгляду у справі №806/2767/16 є стягнення з ОСОБА_1 безпідставно виплаченої державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім'ї.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

За визначенням пунктів 1, 7 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України: справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування у сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов'язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування.

Тобто, однією з визначальних особливостей Кодексу адміністративного судочинства України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси є порушеними, а відповідачем державний орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Частиною 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені випадки коли відповідачем у справі за позовом суб'єкта владних повноважень може бути громадянин України.

Так, відповідно до частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Отже, зі змісту пунктів 1-4 частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Пункт 5 частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України існує як послідовне продовження випадків «превентивного» судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме у такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов.

Отже, суб'єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об'єднань, юридичних осіб, які не є суб'єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

Відповідно до статті 177 Цивільного кодексу України гроші є об'єктами цивільних прав.

Отримавши державну соціальну допомогу, що надається малозабезпеченим сім'ям, ОСОБА_1 набула право власності на неї, та їй, як власниці цих грошей, належать права і обов'язки щодо володіння, користування та розпорядження ними.

Тобто, у даному випадку, позов заявлений про стягнення грошових коштів, що стали власністю громадянки ОСОБА_1, не підпадає під дію пункту 5 частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України.

Даний спір має приватно-правовий, а не публічний характер, тому враховуючи положення частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, його вирішення не належить до юрисдикції адміністративних судів, він має розглядатися місцевим загальним судом у порядку цивільного судочинства.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 21 червня 2016 року №21-618а16 у справі №819/1825/13-а.

Верховний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо розгляду даної категорії справ у постановах від 22 вересня 2015 року №21-1884а15, №21-2209а15, від 13 вересня 2016 року №21-1928а16.

Відповідно до положень частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене та положення статті 15 Цивільного процесуального кодексу України, статей 17, 21 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, оскільки даний спір належить розглядати у порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 157, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України,

ухвалив:

Закрити провадження в адміністративній справі №806/2767/16 за позовом Управління праці та соціального захисту населення Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області до ОСОБА_1 про стягнення державної соціальної допомоги.

Розяснити позивачу, що розгляд зазначених позовних вимог віднесено до юрисдикції загального суду у порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили у порядку встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції за правилами встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.М. Гурін

Ухвалу складено у повному обсязі 16 лютого 2017 року