Справа № 266/4925/16-а
Суддя: Сараєв І. А.
Дата ухвалення: 2017-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 266/4925/16-а
Провадження№ 2-а/266/61/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2017 року м. Маріуполь

Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області під головуванням судді Сараєва І.А. за участі секретаря Нетреба О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного Фонду України в Приморському районі міста Маріуполя Донецької області про визнання дій та бездіяльності неправомірними, зобов'язання провести перерахунок пенсії,

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про визнання дій Управління ПФУ неправомірними та зобов'язання провести перерахунок пенсії. Вказав, що в теперішній час він є пенсіонером за віком, знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ в Приморському районі м. Маріуполя Донецької області. Одночасно він працює, тобто є працюючим пенсіонером. Зазначив, що відповідно до ст.10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а також особи, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилося не більш як півтора року. Згідно зі ст.26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років. 13.10.2008 року позивачу виповнилось 60 років, тобто він є особою похилого віку та на нього розповсюджуються положення Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні». Вказав, що відповідно до ст.18 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» право на пенсію за віком має кожний громадянин похилого віку, який досяг пенсійного віку і має необхідний страховий стаж, це право обумовлено трудовим внеском і не обмежується будь-якими обставинами, включаючи наявність інших доходів; пенсії за віком виплачуються в повному розмірі без врахування одержуваного заробітку (іншого доходу). Проте пенсія позивачу, як особі похилого віку, у порушення ст.18 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» з 1 квітня 2015 року виплачується УПФУ у розмірі 85 % від розміру нарахованої мені пенсії, тобто не в повному обсязі. Тому позивач звернувся до УПФУ із усною заявою, у якій просив сплачувати пенсію у повному обсязі відповідно до ст.18 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні». У своїй усній відповіді відповідач відмовив у задоволенні заяви, пославшись на норми Законів № 213-VIII від 02.03.2015 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та № 911-VIII від 24.12.2015 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», відповідно до яких у тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року у період роботи на інших посадах/роботах пенсія, розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність. Вважає дії відповідача неправомірними. Також позивач вказав, що ніколи не заперечував та не заперечує право податкових органів утримувати з його пенсії певні податки за наявності законних підстав незалежно від вирішення цього спору. Просив суд визнати противоправними дії та бездіяльність відповідача щодо невиплати йому пенсії за віком у повному обсязі, зобов'язати відповідача сплачувати йому пенсію за віком у повному обсязі 100% від розміру нарахованої пенсії на підставі ст. 18 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», з 29 червня 2016 р. та зобов'язати сплатити недоотримані внаслідок цього суми пенсій з 29 червня 2016 р., судові витрати стягнути із Державного бюджету України на його користь.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 подали до суду заяви, у яких просили розглянути справу за їх відсутності, просили позов задовольнити.

Представник відповідача УПФУ в Приморському районі м. Маріуполя позовні вимоги не визнала, проти задоволення позову заперечувала, зазначивши, що на виконання положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» №71-У1І1 від 28.12.2014 року у зв'язку із набранням чинності змін до податкового кодексу України з 01.01.2015 року податок на доходи фізичних осіб (ПДФО) справляється з суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановлений на 01 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення. Базою оподаткування у 2015 році є суми пенсій або щомісячного довічного грошового утримання у частині, що перевищує 3654,00 грн. на місяць. Базою оподаткування у 2016 році є суми пенсій, що перевищують 4134,00 грн. на місяць. Ставка податку становить 15 відсотків. Тобто, починаючи з 01.01.2015 р., податкові агенти, яким у даному випадку є Управління Пенсійного Фонду України в Приморському районі м. Маріуполя Донецької області, при виплаті пенсій у розмірі, що перевищує 3654 грн.(2015 р.) та 4134,00 грн.(2016р.), зобов'язані утримати податок на доходи фізичних осіб за ставкою 15 відсотків. Згідно з п.168.3 ст. 168 Податкового кодексу України розрахунок податкових зобов'язань з оподатковуваного доходу платника податку, нарахованого у джерела його виплати, провадиться податковим агентом, тобто - органами Пенсійного фонду України. Таким чином, з 01.02.2015 року з суми пенсії пенсіонера, що перевищує 3654,00 грн., стягується податок на доходи фізичних осіб 15%, військовий збір складає 1,5%. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» тимчасово, з 01 квітня 2015 року у період роботи особи (крім інвалідів 1 та 2 групи, інвалідів війни 3 групи та учасників бойових дій) пенсія виплачується в сумі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність. Після звільнення з роботи виплата пенсії поновлюється в попередньому розмірі. ОСОБА_1 як працюючому пенсіонеру пенсія з 01.04.2015 року виплачується в сумі 85 відсотків призначеного розміру. Розмір нарахованої пенсії ОСОБА_1 станом на 30.06.2016 року складає 6676,27 грн. 85% призначеного розміру пенсії становить 5674,83 грн. На розмір, що перевищує 4134,00 грн. нараховано 1,5% військового збору (5674,83-4134,00)*1,55=23,11 грн. та 15% податку на доходи фізичних осіб 95674,83 грн.-4134,00 грн.)*15%=231,12 грн.. Загальна сума пенсійної виплати складає 5420,60 грн. Пенсія працюючим пенсіонерам поновлюється в попередньому розмірі після звільнення з роботи. Утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору з пенсії з 1 липня 2016 року не провадиться відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування пенсій» від 02.06.2016 року. Тобто з 01.07.2016 р. пенсія ОСОБА_1 не підлягає спадкуванню,а виплачується в розмірі 85% як працюючому пенсіонеру. Позивач у свої заяві вказує на порушення норм Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», проте саме в ст. 18 цього закону, на яку посилається ОСОБА_1, зазначено, що порядок і умови пенсійного забезпечення громадян похилого віку встановлюються Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та іншими законами. Враховуючи, що Податковим кодексом України та Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» №71-VIII від 28.12.2014 р., які не визнані неконституційними, не передбачено пільг по сплаті податків та зборів для громадян похилого віку, управління ПФУ в Приморському районі м Маріуполя Донецької області правомірно утримує з пенсії позивача податок на доходи фізичних осіб зі ставкою податку 15 відсотків бази оподаткування та військовий збір 1,5 відсотків від об'єкту оподаткування. З урахуванням вище наведеного, у задоволенні позову просила відмовити.

Суд, дослідивши та оцінивши надані докази в їх сукупності, встановив наступне.

Відповідно до вимог статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Судом встановлено, що позивач з 15.10.2008 р. отримує пенсію за віком в УПФУ Приморського району м. Маріуполя, що не оспорюється сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу виплачується пенсія у розмірі 85% від розміру нарахованої пенсії. Станом на теперішній час позивач працює, що не заперечується відповідачем.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а також особи, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилося не більш як півтора року.

Згідно зі ст.26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років.

13.10.2008 року позивачу виповнилось 60 років, тобто він є особою похилого віку та на нього розповсюджуються положення Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні»

Відповідно до ст.18 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» право на пенсію за віком має кожний громадянин похилого віку, який досяг пенсійного віку і має необхідний страховий стаж. Це право обумовлено трудовим внеском і не обмежується будь-якими обставинами, включаючи наявність інших доходів. Порядок і умови пенсійного забезпечення громадян похилого віку встановлюються Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та іншими законами. Пенсії за віком виплачуються в повному розмірі без врахування одержуваного заробітку (іншого доходу).

У своїх запереченнях відповідач посилається на ч.2 цієї статті, зокрема, що порядок і умови пенсійного забезпечення громадян похилого віку встановлюються Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та іншими законами.

Проте зазначена норма вказує на те, що Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» регулюються лише порядок та умови пенсійного забезпечення осіб похилого віку (досягнення певного пенсійного віку, наявність певного трудового стажу та ін.), та не регулює питання розміру пенсії особам похилого віку. А розмір пенсії особам похилого віку регулює як раз ч.1 та ч.3 ст.18, згідно з якими пенсії за віком виплачуються в повному розмірі без врахування одержуваного заробітку (іншого доходу).

Згідно позовної заяви позивач звернувся до УПФУ із устою заявою, у якій просив сплачувати йому пенсію у повному обсязі відповідно до ст.18 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні».

Згідно з усною відповіддю УПФУ та як вбачається із письмових заперечень відповідача останній фактично відмовив у задоволенні заяви позивачу, пославшись на норми Законів № 213-VIII від 02.03.2015 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та № 911-VIII від 24.12.2015 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», відповідно до яких тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року у період роботи на інших посадах/роботах пенсія, розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Суд вважає, що встановлене ст.18 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» право на отримання пенсії за віком в повному розмірі без врахування одержуваного заробітку (іншого доходу) є соціальною гарантією, встановленою для певною категорії осіб (осіб похилого віку), на належний рівень пенсійного забезпечення.

Відповідно ст.22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно зі ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України..

Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на недопустимість обмеження прав громадян на соціальний захист, у тому числі шляхом зупинення дії законів (їх окремих положень).

Так, у п.3.1. Рішення КСУ від 9 липня 2007 року N 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) Конституційний Суд України вказав, що «зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України ( 254к/96-ВР). У статті 64 Конституції України ( 254к/96-ВР ) вичерпно визначено такі випадки, а саме передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод людини із зазначенням строку дії цих обмежень, та визначено ряд прав і свобод, які не можуть бути обмежені за жодних обставин. Внаслідок зупинення на певний час дії чинних законів України, якими встановлено пільги, компенсації чи інші форми соціальних гарантій, відбувається фактичне зниження життєвого рівня громадян, та порушується гарантоване у статті 48 Конституції України право кожного на достатній життєвий рівень. Отже, відповідно до частини третьої статті 22, статті 64 Конституції України право громадян на соціальний захист, інші соціально-економічні права можуть бути обмежені, у тому числі зупиненням дії законів (їх окремих положень), лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк».

Військовий чи надзвичайний стан в Україні не запроваджено.

Аналогічну правову позицію Конституційний Суд України висловив у Рішенні від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 ( v005p710-02 ) (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій) (пункт 6 мотивувальної частини).

У п.7.1. Рішення КСУ від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) Конституційний Суд України вказав, що «Однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування (частина друга статті 22 Конституції України) чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (частина третя статті 22 Конституції України). Отже, визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод».

Крім того, суд зазначає, що норми Законів № 213-VIII від 02.03.2015 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та № 911-VIII від 24.12.2015 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» є загальними нормами, які розповсюджуються на усіх працюючих пенсіонерів.

Норми ж Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» стосуються лише певної категорії осіб ветеранів праці та осіб похилого віку, тобто є спеціальними нормами відносно Законів № 213-VIII від 02.03.2015 та № 911-VIII від 24.12.2015.

Суд вважає, що у даному випадку мається пріоритет спеціальної норми над загальною. Аналогічну позицію висловив й Верховний Суд України та Вищий адміністративний суд України. Постановою Пленуму ВАСУ від 05 лютого 2016 року № 3 було рекомендовано суддям адміністративних судів керуватись Довідкою секретаря Пленуму Вищого адміністративного суду України ОСОБА_4 щодо вивчення та узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» у спорах щодо визначення розміру заробітної плати працівників апарату судів та враховувати під час ухвалення рішень у справах відповідної категорії. (http://www.vasu.gov.ua/plenum/post_plenum/postanova_plenumu_3_2016-02-05/) У вказаній Довідці ВАСУ зокрема зазначено, що «зважаючи на пріоритет спеціальної норми над загальною, при визначенні розміру окладу працівників апарату судів слід застосовувати статтю 144 Закону про судоустрій і статус суддів у редакції Закону про прокуратуру (статтю 147 Закону про судоустрій і статус суддів у редакції Закону про забезпечення права на справедливий суд), а не статтю 13 Закону України «Про оплату праці» та статтю 33 Закону України «Про державну службу».

Верховний Суд України у Постанові від 4 липня 2011 року вказав, що «у справі, що розглядається, Вищий адміністративний суд України правильно надав перевагу спеціальній нормі, у даному випадку частині п'ятнадцятій загальнообов'язкове, а не статті 250 ГК, норми якої є загальними щодо спірних відносин».

Таким чином, суд вважає, що у спірних правовідносинах повинні застосовуватись норми Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», які є спеціальними нормами, а не норми Законів № 213-VIII від 02.03.2015 та № 911-VIII від 24.12.2015, які є загальними нормами.

Відповідно, суд приходить до висновку, що норми Законів № 213-VIII від 02.03.2015 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та № 911-VIII від 24.12.2015 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», відповідно до яких тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року у період роботи на інших посадах/роботах пенсія, розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, на позивача не розповсюджуються.

Що стосується питання оподаткування пенсії позивача, на яке посилається відповідач, суд погоджується із доводами позивача, що оподаткування пенсії позивача не є предметом даного спору, та має здійснюватись відповідно до норм Податкового кодексу України відповідними податковими органами за наявності законних підстав незалежно від вирішення цього спору.

Пенсія не в повному обсязі сплачується позивачу не податковими органами, які не мають жодного відношення до спору, а органами УПФУ, які є належним відповідачем по справі.

Отже, за період часу з 29 червня 2016 по 30 червня 2016 року недоплачені відповідачем суми пенсій підлягають оподаткуванню відповідно п. 164.2.19. Податкового кодексу України, а з 01 липня 2016 року пенсія позивача не підлягає оподаткуванню.

Відповідно до ч.2 ст.162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності, зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Відповідно до ч.1 ст.99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Пенсію за віком позивачу було призначено з 15.10.2008 року.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в листі ВАСУ від 13.10.2010 N 1425/11/13-10 судам необхідно враховувати, що предметом позову є дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, пов'язані з соціальними виплатами, які можуть бути регулярними, періодичними, одноразовими, обмеженими в часі платежами, тому судам необхідно перевіряти строк звернення до суду залежно від виду платежу та тривалості періоду, за який виник спір. Тобто можливі випадки, коли в частині вимог позовну заяву слід залишати без розгляду (частина перша статті 100 КАС), а в іншій частині - відкривати провадження у справі.

Пенсія є регулярним платежем. Питання про поновлення строку звернення до суду із часу виходу на пенсію за віком позивач не ставить, просить зобов'язати сплатити недоотримані суми пенсій у межах шестимісячного строку з часу подачі позову, тобто з 29.06.2016 року. Тому строк звернення до суду позивачем не пропущено.

Керуючись ст.ст.2-15,17-18,69-71, 79, 86, 87,122, 128,143,158,162,163,167,185-186,254 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного Фонду України в Приморському районі міста Маріуполя Донецької області про визнання дій та бездіяльності неправомірними, зобов'язання провести перерахунок пенсії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Маріуполя щодо виплати пенсії за віком ОСОБА_1 у розмірі 85% від розміру нарахованої пенсії.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Маріуполя сплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком у повному обсязі, тобто 100 % від розміру нарахованої пенсії, на підставі ст.18 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», з 29 червня 2016 року, та зобов'язати сплатити недоотримані внаслідок цього суми пенсій з 29 червня 2016 року.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Донецького Апеляційного адміністративного суду через Приморський районний суд міста Маріуполя протягом десяти днів з дня її отримання.

Суддя: Сараєв І. А.