Справа № 815/1792/16
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2017-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/1792/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Кравченка К.В.

Лукянчук О.В.

при секретарі: Голобородько Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2016р. по справі за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016р. ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ДМС України, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України за №38-16 від 17.02.2016р., яким ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати ДМС України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що рішення ДМС України про відмову йому у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню оскільки при його прийнятті відповідач не звернув уваги на те, що він відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також позивач зазначив, що він є громадянином Афганістану, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Крім того, він був змушений покинути країну походження, оскільки йому загрожувала небезпека та він став жертвою переслідувань через зміну релігійних переконань.

Посилаючись на зазначені обставини просив позов задовольнити.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2016р. у задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить постанову суду скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, постанови суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.200КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення за №38-16 від 17.02.2016р. прийнято ДМС України в межах своїх повноважень та у спосіб визначений діючим законодавством, а позивач не надав будь-яких доказів, які могли бути підставою для надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Вирішуючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено, підтверджено матеріалами справи і не спростовано сторонами, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Афганістану, за національністю - туркмен, без освіти, неодружений.

У 2011р. позивач виїхав з Афганістану до Таджикистану (м.Душанбе), де проживав два роки та отримав посвідку біженця за НОМЕР_1 від 10.01.2012р. (а.с.94). У вересні 2013р. виїхав з Таджикистану до Казахстану (м.Петропаловск), де проживав близько 14-15 діб. У жовтні 2013р. з Казахстану прибув до Росії (м.Омск), де проживав близько 14-15 днів. У листопаді 2013р. прибув з м.Омск (Росія) до м.Москва (Росія), де перебував 2 тижні та після чого мікроавтобусом прибув до м.Одеса (Україна).

У грудні 2013р. позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.55-57).

За результатами розгляду вище зазначеної заяви та документів, ГУ ДМС України в Одеській області 19.03.2016р. складений висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.100-109).

Рішенням ДМС України від 17.02.2016р. за №38-16, на підставі п.1 та п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» підтримано висновок ГУ ДМС в Одеській області та відмовлено ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.51).

Не погоджуючись з рішенням ДМС України за №38-16 від 17.02.2016р. ОСОБА_2 звернувся до суду з відповідним позовом.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного рішення ДМС України та підстави, за яких позивач просить визнати його незаконним, судова колегія виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» .

Виходячи із змісту ч.5 ст.10 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.6 ст.8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана ВРУ. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана ВРУ, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Законом України №1185-XIV від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення п.2 ст.4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951р. та Протоколу 1967р. (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно із положенням ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951р., п.1 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951р. і Протоколу щодо статусу біженців 1967р. та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як визначено в конвенції про статус біженців 1951р. і Протоколу 1967р., поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Як роз'яснено в п.10 постанови Пленуму ВАСУ №3 від 16 березня 2012р. «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму ВАСУ №1 від 25 червня 2009р. «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму ВАСУ №3 від 20 червня 2011р., суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах ДМС України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до ч.2 ст.72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Відповідно п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951р. та Протоколом щодо статусу біженців 1967р.), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як визначено в абз.5 ст.6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Як встановлено судовою колегією, позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли бути належним доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на Батьківщині, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з Афганістану, позивач не надав, та пояснень, що заслуговують на увагу, не навів.

Відповідно до ч.11 ст.9 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», судова колегія вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно зі ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004р.) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Вищевказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

Дослідивши особову справу позивача разом з інформацією, наданою під час анкетування та при проведенні співбесіди під час звернення за захистом в Україні, судова колегія приходить до висновку, що твердження позивача про наявність підстав для надання йому статусу біженця є необґрунтованими.

Так, причиною неможливості повернення на Батьківщину позивач зазначає релігійні переконання, не дотримання заповітів ісламу. Так, позивач зазначав, що під час свята Мохарам, коли він повертався з роботи додому, його сусіди цікавились чому він не відвідує мечеть, на що він відповів, що в нього не має часу, після чого сусіди завдали йому тілесних ушкоджень, що змусило його поїхати до свого друга у м.Саманган, де він перебував протягом тижня. Позивач також зазначав, що йому зателефонував товариш з м.Кабул та розповів, що до його будинку увірвались невідомі особи та побачили книжки, які суперечили ісламу, дуже розгнівались та сказали що вб'ють його. Після цього випадку, як зазначав ОСОБА_2, він зрозумів, що мусить виїхати з Афганістану та поїхав до Таджикистану, де отримав посвідчення біженця. Позивач зазначав, що у січні 2012р. невідомі люди побили його на ринку у м.Душамбе, про що він написав заяву до поліції, але ніяких дій не відбулось. Через 5 місяців після першого випадку, до позивача знов прийшли на роботу невідомі люди та почали бити, зазначивши, що він зрадив іслам та є невірним. Позивач зазначив, що він повторно звернувся до поліції, однак допомоги не отримав, після чого знайшов посередника з метою виїхати до країн ЄС, однак за допомоги зазначеного посередника опинився на Україні.

Як вбачається з протоколу співбесіди ОСОБА_2 від 15.01.2014р. позивач зазначав про побоювання бути вбитим через те, що він відмовився від ісламу, прийняв нову релігію та є християнином-католиком (а.с.70-79).

Разом з тим, відповідно до протоколу співбесіди від 15.01.2014р. на питання: «Як часто Ви відвідуєте церкву? Чому Ви не навідували церкву знаходячись на території України? Чого Ви боїтесь?» заявник відповів «В м.Одесі жодного разу церкву не відвідував. Тут проживає багато афганців, я боюсь, що вони мене там побачать».

Під час з'ясування обставин справи, всупереч інформації викладеної у протоколі співбесіди з громадянином Афганістану ОСОБА_2 від 15.01.2014р., де позивач зазначив що він змінив віру та є християнином-католиком, що стало причиною виїзду з країни походження у зв'язку з погрозами з цього приводу, позивач надав суду пояснення у судовому засіданні, що віру не змінював а лише вивчає віру християнства.

Крім того, під час з'ясування обставин справи позивач не зміг чітко пояснити суду хто саме здійснював на нього напад в Афганістані та Таджикистані та за яких обставин.

Під час з'ясування усіх обставин по справі, було встановлено, що позивач зазначав, про Україну, зокрема м.Одеса, йому взагалі не було відомо та що він насправді прямував до Словакії.

Встановлені обставини дають судовій колегії обґрунтовані підстави вважати історію позивача щодо причин неможливості повернення до Афганістану неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування в Україні або іншій розвиненій країні, зокрема Словакії, у пошуках кращих умов життя.

Судова колегія, аналізуючи надані матеріали разом із наявною інформацією по країні походження позивача вважає за можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» за №8043/04 від 29.04.2004р. містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що обґрунтування позову, апеляційної скарги та викладені ОСОБА_2 у матеріалах справи обставини є неправдивими та не містять ознак наявності умов для визнання позивача біженцем.

Що стосується додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, судова колегія дійшла висновку, що рішення ДМС України за №38-16 від 17.02.2016р., яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

Таким чином, на підставі встановлених фактів, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно прийняв рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

В доводах апеляційної скарги апелянт посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія вважає, що постанова суду ухвалена з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для її скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.197, 198, 200, 206,254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2016р. - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 14 лютого 2017р.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: К.В. Кравченко

О.В. Лукянчук