Справа № 816/2028/16
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2017-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2017 року м. ПолтаваСправа № 816/2028/16

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ясиновського І.Г.,

за участю: секретаря судового засідання Шулик Н.І.,

представника відповідача Подільського відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції Полтавської області - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "ВЕКТОР ПЛЮС" до Чорнухинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Полтавської області, Подільського відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції Полтавської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2, Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приват банк" про скасування постанови в частині, -

В С Т А Н О В И В:

08 листопада 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "ВЕКТОР ПЛЮС" (надалі по тексту також - позивач, ТОВ "ФК "ВЕКТОР ПЛЮС") звернулось до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Відділу Державної виконавчої служби Чорнухинського районного управління юстиції Полтавської області (надалі по тексту також - відповідач1, ВДВС Чорнухинського РУЮ; станом на момент звернення до суду - Чорнухинський РВДВС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 (надалі по тексту також - третя особа1, ОСОБА_2В.) про скасування постанови ВП № 42768344 від 01 квітня 2014 року в частині накладення арешту на майно, а саме: квартиру під номером 6, що розташована за адресою: м. Полтава, вул. Степовика, буд. 5.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_2 має заборгованість перед позивачем, що виникла у звязку з порушенням останньою умов кредитного договору від 09.04.2008, укладеного з ВАТ "Сведбанк" (надалі по тексту - Кредитний договір) та відступленого останнім позивачеві на умовах договору факторингу від 28.11.2012 №15. З метою забезпечення виконання вказаного договору також було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого передано в іпотеку належне третій особі1 нерухоме майно, а саме: квартира під номером 6, що розташована за адресою: м. Полтава, вул. Степовика, буд. 5. Однак, незважаючи на те, що майно вказаної особи перебуває в іпотеці, ВДВС Чорнухинського РУЮ винесено викладену вище постанову, якою арештовано майно боржника та оголошено заборону на його відчуження. На підставі вказаної постанови до Державного реєстру обтяжень нерухомого майна внесено обтяження у вигляді арешту того ж майна, що перебуває в іпотеці, що унеможливлює вчинення дій щодо реалізації майна, яке перебуває у такій іпотеці.

Відповідач1 у судове засідання явку уповноваженого представника не забезпечив, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності. У письмових запереченнях зауважив на відсутність підстав зняття ним спірного арешту, оскільки виконавче провадження № 42768344 закінчено з підстав проживання боржника у АДРЕСА_1, а матеріали такого провадження - направлені до Ленінського ВДВС (на момент звернення до суду - Подільського відділу державної виконавчої служби міста Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області).

Ухвалою суду від 24 січня 2017 року залучено до участі у справі в якості другого відповідача Подільський відділ державної виконавчої служби міста Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (надалі по тексту - відповідач2, Подільський ВДВС), а також в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приват банк" (надалі по тексту - третя особа2, ПАТ КБ "Приват банк").

Представник відповідача2 у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. У своїх поясненнях зауважив, що виконавчий документ, з примусового виконання якого відкрито спірне виконавче провадження, повернуто стягувачеві, у зв'язку з перебуванням в іпотеці будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Виходячи з викладеного таке майно боржника знаходиться під дією мораторію на примусове стягнення відповідно до вимог Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Третя особа2 у судове засідання явку уповноваженого представника не забезпечила, хоча повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином.

Заслухавши представника відповідача, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

09 квітня 2008 року між ВАТ "Сведбанк" і ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 1601/0408/71-047 /а.с. 9-12/.

Одночасно з укладенням зазначеного кредитного договору, для забезпечення його виконання між тими ж сторонами укладено іпотечний договір, що зареєстрований в реєстрі за № 2021, відповідно до умов якого Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: квартира №6, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Степовика в будинку 5 /а.с. 13-14/. Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3.

В подальшому, ВАТ "Сведбанк" 28.11.2012 на підставі договору факторингу № 15 передав у власність фактору - ТОВ ФК "ВЕКТОР ПЛЮС" право вимоги в обсягах згідно Додатку 1 /а.с. 16-19/.

Одночасно з укладенням зазначеного договору факторингу, 28.11.2012 на підставі договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки ВАТ "Сведбанк" передав своє право вимоги за укладеними договорами іпотеки, зазначеними у Додатку №1 новому іпотекодержателю - ТОВ ФК "ВЕКТОР ПЛЮС". Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 6970 /а.с. 20-22/.

18.10.2016 позивачем на підставі Інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 70713223 встановлено, копія якої наявна в матеріалах справи /а.с.7-8/, на спірне майно накладено обтяження постановою ВДВС Чорнухинського РУЮ ВП № 42768344 від 01 квітня 2014 року.

Не погодившись з вказаними постановами в частині накладення арешту на нерухоме майно - квартиру під номером 6, що розташована за адресою:м. Полтава, вул. Степовика, буд.5, позивач оскаржив їх до суду.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Надаючи правову оцінку вимогам позивача, суд виходив з наступного.

В силу статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" №606-XIV від 21 квітня 1999 року (діючий станом на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених цим Законом, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Законом України "Про виконавче провадження" та іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 2 статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 32 Закону України "Про виконавче провадження" передбачені заходи примусового виконання рішень: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Статтею 1 Закону України "Про заставу" встановлено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Пунктом 5.3.1 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року N 74/5, передбачено, що стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. За постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору, винесеною у виконавчому провадженні про звернення стягнення на заставлене майно, стягнення звертається на вільне від застави майно боржника.

При реалізації цієї норми слід мати на увазі, що згідно з частиною другою статті 1 Закону України "Про заставу" в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Крім того, право заставодержателя на звернення стягнення саме на заставлене майно регулюється статтею 20 Закону України "Про заставу".

Згідно з частиною 3 статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

В даному випадку, право застави виникло до винесення рішень третіх осіб про стягнення коштів з боржника. Так, право застави виникло у ВАТ "Сведбанк" з 09.04.2008 дата реєстрації приватного обтяження на підставі договору іпотеки, а у той час як арешт спірною постановою накладено 02.04.2014.

В той же час, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" від 05.06.2003, № 898-IV (далі - Закон №898-IV) встановлено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Згідно зі статтею 4 Закону №898-IV обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Згідно з частиною 1 статті 33 Закону №898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 36 Закону №898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Статтею 37 Закону №898-IV передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Судом встановлено, що відповідно до змісту Іпотечного договору від 09.04.2008 сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на Предмет іпотеки. У пункті 12 зазначеного договору вказано, що За вибором Іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на Предмет іпотеки та задоволення вимог Іпотекодержателя: За рішенням суду; У безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Для отримання виконавчого напису Іпотекодержатель подає нотаріусу документи, що підтверджують безспірність заборгованості Іпотекодавця за Основним зобовязанням, а саме: заяву про невиконання Іпотекодавцем умов Основного зобовязання, розрахунок заборгованості, свій примірник цього Договору. Виконавчий напис вчиняється на примірнику даного Договору, який після нотаріального посвідчення буде видано Іпотекодержателю. Вчинений нотаріусом виконавчий напис може бути оскаржено Іпотекодавцем виключно в судовому порядку. Згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, викладене в пп. 12.3.1. та 12.3.2. цього пункту Договору:

12.3.1. Задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України Про іпотеку. Відповідно до статті 37 Закону України Про іпотеку у. випадку задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті п.12.3. Договору, договір про задоволення вимог Іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на Предмет іпотеки. При цьому, вважається, що Предмет іпотеки набувається у власність Іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена після прийняття Іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом Договору способу звернення стягнення на Предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта-суб'єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом субєкта оціночної діяльності.

Сторони, з розумінням змісту статті 37 Закону України Про іпотеку свідчать, що право Іпотекодержателя зареєструвати право власності на Предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту п.12.3. цього Договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій Іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на Предмет іпотеки може бути оскаржене Іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав Основне зобовязання;

або

12.3.2. Продажу Іпотекодержателем від свого імені Предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України Про іпотеку за ціною, що буде встановлена після прийняття Іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом Договору способу звернення стягнення на Предмет іпотеки, відповідно до висновку незалежного експерта - суб'єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджується сертифікатом субєкта оціночної діяльності. При цьому, Сторони домовляються, що кандидатура субєкта оціночної діяльності визначається

Іпотекодержателем. Для реалізації Іпотекодержателем права звернути стягнення на Предмет іпотеки способом, визначеним попереднім абзацом п.п.12.3.2 цього Договору, Іпотекодавець, керуючись ст.237-239 Цивільного кодексу України, доручає Іпотекодержателю отримувати витяги з Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо Предмета іпотеки, а також представляти інтереси Іпотекодавця в усіх державних органах, органах місцевого самоврядування, бюро технічної інвентаризації, установах, організаціях та підприємствах незалежно від форми їх власності, у відносинах з будь-якими фізичними та юридичними особами (незалежно від їх форм власності) з питань, повязаних із Предметом іпотеки, підписувати відповідні заяви та запити, а також отримувати будь-які документи відносно Предмета іпотеки. При цьому Іпотекодавець свідчить що, виконання дій, визначених попереднім абзацом п.п.12.3.2. цього Договору, здійснюється Іпотекодержателем на підставі цього Договору, без отримання будь-якої окремої довіреності /а.с. 14/.

При цьому, відповідно до абз. 1 статті 35 Закону №898-IV у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Нотаріально посвідченим договором про відступлення прав за договорами іпотеки від 28.11.2012 встановлено, що Первісний іпотекодержатель протягом 5 робочих днів з дня набуття чинності цим договором зобов'язаний забезпечити внесення змін і додаткових відомостей до запису у Державному реєстрі іпотек та Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо відступлення Новому іпотекодержателю прав за Іпотечними договорами (п. 1.4).

Відповідно до наявної в матеріалах справи Інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 70713223 судом встановлено, що відповідні зміни внесені 01.12.2012, що відповідачами не заперечувалось /зв. а.с. 8/.

Таким чином, у позивача були наявні правові підстави щодо задоволення його вимог за рахунок предмета обтяження, а відтак і наявні правові підстави звертатись з вимогою про скасування постанови, якою накладено арешт на відповідне іпотечне майно.

При цьому, суд зауважує на наступне.

Частиною 2 статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до частин 1-2 статті 52 того ж Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

Згідно частини 5 тієї ж статті у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Частина 8 ж констатує, що державний виконавець проводить перевірку майнового стану боржника не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання. У подальшому така перевірка проводиться державним виконавцем кожні два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, кожні три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Так, накладаючи арешт на все майно третьої особи1 при винесенні постанови від 01.04.2014 ВП№ 42768344 державний виконавець ВДВС Чорнухинського РУЮ не перевіряв майновий стан такої особи, а також не з'ясував чи перебуває нерухоме майно останнього у заставі чи в іншому обтяженні.

Згідно частини 6 статті 3 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

У відповідності до статті 7 вищевказаного Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 1 Закону України "Про заставу" в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Пунктом 5.3.1 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5 (в редакції чинній на момент накладення державним виконавцем арешту на спірне майно), передбачено, що стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. За постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору, винесеною у виконавчому провадженні про звернення стягнення на заставлене майно, стягнення звертається на вільне від застави майно боржника.

Відповідно до статті 54 Закону № 606-ХІV звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

У разі якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно, такий документ повертається стягувачу-заставодержателю в порядку, встановленому пунктом 8 частини першої статті 47 цього Закону.

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Таким чином, вказана правова норма передбачає умови, за наявності яких на заставне майно можливо було б звернути стягнення за виконавчим листом для задоволення вимог стягувача, який не є заставодержателем, а саме: право застави виникло після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Так, судом встановлено, що право вимоги згідно іпотечного договору від 09.04.2008 виникло у позивача, з моменту набрання сили Договором відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 28.11.2012 та реєстрації відповідних змін у реєстрі іпотек, а саме 01.12.2012, тобто раніше ніж таке право виникло в межах виконавчого провадження № 42768344, відкритого 01.04.2014.

Відповідно до іпотечного договору від 09.04.2008 предмет іпотеки оцінений сторонами в 212100 грн. В той же час, сума боргу на підставі якого винесеного оскаржувану постанову складає 116683,33 грн, яка вказана у виконавчому документі №202/28080/13-ц, який виданий Індустріальним судом м. Дніпропетровська про стягнення коштів на користь ПАТ КБ "Приватбанк". Будь-яких інших оцінок арештованого майна державний виконавець не проводив. Таким чином, сума заборгованості, на підставі якої винесено оскаржувану постанову, менша, ніж сума боргу за іпотечним договором.

Суд зауважує, що відповідно до частин четвертої статті 54 Закону №606-ХІV про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Всупереч вищезазначеним нормам, ВДВС Чорнухинського РУЮ не повідомив ні ТОВ "ФК "ВЕКТОР ПЛЮС", як іпотекодержателя, ні ПАТ КБ "Приватбанк" у встановлений законом строк, що арештоване майно боржника перебуває в іпотеці, та не роз'яснив стягувачам право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Таким чином, суд зазначає, що відповідно до вимог закону, особа, яка зареєструвала обтяження раніше має переважне право на задоволення своїх вимог перед іншими стягувачами, які не є заставодержателями, і відповідно, оскільки позивачем обтяження майна ОСОБА_2 зареєстровано раніше, аніж ВДВС Чорнухинського РУЮ, то обтяження ТОВ ФК" ВЕКТОР ПЛЮС" має вищий пріоритет над обтяженням накладеним органом державної виконавчої служби.

Частиною 7 статті 54 Закону №606-ХІV передбачено, що спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами першою та другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи те, що інших підстав передбачених законодавством для звернення стягнення на заставлене майно особою, яка не являється заставодержателем судом не встановлено, відповідачем не спростовано доводів позивача, тому суд дійшов висновку про те, що державний виконавець ВДВС Чорнухинського РУЮ виніс оскаржувану постанову в частині накладення арешту на все майно, а саме на квартиру АДРЕСА_3, що належить ОСОБА_2 не у спосіб та не на підставі законів України, оскільки у нього були відсутні правові підстави для накладення арешту на нерухоме майно, а саме квартиру під номером 6, що розташована за адресою: м. Полтава, вул. Степовика, буд. 5.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

На підставі викладеного, керуючись статтями 7-11, 71, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "ВЕКТОР ПЛЮС" до Чорнухинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Полтавської області, Подільського відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції Полтавської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2, Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приват банк" про скасування постанови в частині задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову відділу державної виконавчої служби Чорнухинського районного управління юстиції Полтавської області ВП № 42768344 від 01 квітня 2014 року в частині накладення арешту на майно, а саме: квартиру під номером 6, що розташована за адресою: м. Полтава, вул. Степовика, буд. 5.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Чорнухинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Полтавської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "ВЕКТОР ПЛЮС" судові витрати у розмірі 1378 грн (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень).

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд.

Повний текст постанови виготовлено 14 лютого 2017 року.

Суддя І.Г. Ясиновський