Справа № 804/6559/16
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2017-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

07 лютого 2017 рокусправа № 804/6559/16
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Мельника В.В. Чепурнова Д.В.

за участю секретаря судового засідання: Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2016 року

у адміністративній справі № 804/6559/16 за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського апеляційного господарського суду про зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и л а :

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2016 року відмовлено в задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 про зобов'язання відповідача визнати її звільнення з роботи у Дніпропетровському апеляційному господарському суді у відповідності до п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України; та виплати їй середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 448 237,12 грн., компенсацію за весь час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 4563, 95 грн., та пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань у сумі 8481, 80 грн.

Зазначена постанова суду першої інстанції оскаржена позивачкою по справі в апеляційному порядку з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, не доведення обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав доведеними, не відповідності висновків суду обставинам у справі, та порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим просить її скасувати та прийняти нове рішення про задоволення її вимог у повному обсязі.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали вимоги апеляційної скарги, наполягаючи на її задоволенні. Свої вимоги мотивували тим, що: заяву про звільнення за згодою сторін ОСОБА_1 написала 27.01.2011 року вимушено, будучи впевненою про проведення реорганізації структури апарату суду, чого в дійсності, як нею було з'ясовано пізніше, не відбулося; а в своїй заяві від 27.01.2011 року позивачка, як юридично не досвідчена особа, просила «звільнити» її з займаної посади за угодою сторін, що є юридично неправильним формулюванням, оскільки ч.1 ст.36 КЗпПУ передбачено «припинення трудового договору за угодою сторін», що є не тотожними поняттями, і відповідач не мав правових підстав для застосування до цих правовідносин положення ч.1 ст.36 КЗпПУ, а повинен був звільнити позивачку за ст.38 КЗпПУ, за змістом якої прямо вказується на подання «заяви працівника про звільнення з роботи». За вказаних обставин позивачка та її представник вважають, що встановивши факт зазначення в наказі неправильної юридичної кваліфікації обставин, які стали підставою для звільнення позивачки, суд відповідно до положень Постанови Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» має змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Оскільки звільнення позивачки відбулося з порушенням встановленого порядку, а поновити її на попередню посаду на даний час немає можливості, апелянти вважають, що на користь позивачки мають бути стягненні середня заробітна плата за час вимушеного прогулу, компенсація за весь час затримки розрахунку при звільнені та пеня за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, сума яких була розрахована по методиці компетентною особою.

Представник відповідача в судовому засіданні просить залишити апеляційну скаргу без задоволення у зв'язку з її безпідставністю, оскільки при звільненні позивачки за її заявою відбулося з дотриманням визначеного чинним законодавством порядком, і розрахунок з позивачкою було проведено своєчасно без затримки, а наведені позивачкою та її представником доводи про наявність підстав для стягнення з Дніпропетровського апеляційного господарського суду середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації за весь час затримки розрахунку при звільнені та пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань у зв'язку з порушенням порядку звільнення ОСОБА_1 за ч.1 ст.36 КЗпП України, на думку представника відповідача є надуманими, оскільки за змістом ст. 235 КЗпП України передбачено стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу лише при винесенні рішення про його поновлення на роботі, або у разі визнання звільнення працівника таким, що не узгоджується із чинним законодавством, а працівник у зв'язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, чого в даному випадку не було.

Вислухавши пояснення сторін по справі, обговоривши наведені у скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом ч.3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв'язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Тобто, присудження працівникові оплати за час вимушеного прогулу відбувається у двох випадках: при винесенні рішення про визнання незаконності звільнення працівника та поновлення його на роботі (ч.2 ст.235 КЗпП України); та у разі встановлення факту допущення щодо працівника порушення законодавства про працю, у зв'язку з чим судом змінюється дата звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону, без поновлення позивача на роботі (ч.3 ст.235 КЗпП України), але з урахуванням заробітку (доходу) за місцем нової роботи, який працівник мав у цей час.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачка по цій справі ОСОБА_1 перебуваючи на посаді заступника начальника організаційного відділу у Дніпропетровському апеляційному господарському суді 27.01.2011 року звернулась до керівника апарату Дніпропетровського апеляційного господарського суду з заявою, в якій просила звільнити її із займаної посади за угодою сторін з 28.01.2011 р. (а.с.46).

Згідно з наказом № 15-к від 27.01.2011 року «Про звільнення ОСОБА_1» (а.с.47), заступника начальника організаційного відділу Дніпропетровського апеляційного господарського суду ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 28.01.2011 р. за угодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Цим же наказом, було вирішено виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані: частину щорічної основної відпустки за період роботи з 13.07.2010 р. по 28.01.2011 р. тривалістю 17 календарних днів; додаткову відпустку за 2010 рік тривалістю 15 календарних днів та додаткову відпустку за 2011 рік тривалістю 15 календарних днів, всього за 47 календарних днів.

Зазначений наказ Дніпропетровського апеляційного господарського суду №15-к від 28.01.2011 р. було видано ОСОБА_1 28 січня 2011 р. разом з її трудовою книжкою серії АТ-І 6671901, про що свідчить особистий підпис позивачки в Книзі обліку руху трудових книжок (а.с.53) та записами в особовій картці позивачки (а.с.51).

Згідно з розрахунковим листом за січень 2011 р. (а.с.67) ОСОБА_1 протягом січня 2011 року виплачено 10 903, 40 грн., з яких: 1000, 00 грн. - авансу та 9903, 40 грн. - заробітної плати. Отримання позивачкою авансу у розмірі 1000,00 грн. підтверджується платіжною відомістю авансу №2 від 18.01.2011 р. (а.с.69), а отримання позивачкою заробітної плати у розмірі 9903,49 грн. підтверджується платіжною відомістю заробітної плати №8 від 28.01.2011р. (а.с.68).

Вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не поновлювалася на посаді в Дніпропетровському апеляційному господарському суді, і судового рішення, що набуло законної сили, та яким би було визнано незаконним її звільнення з посади заступника начальника організаційного відділу Дніпропетровського апеляційного господарського суду - суду не надано, а тому період з 29.01.2011 р. по 04.10.2016 р. не може вважатися вимушеним прогулом, і відповідно вимоги позивачки про зобов'язання відповідача виплатити середню заробітну плату за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню.

Наведені в попередньому абзаці висновки судом першої інстанції зроблені на підставі аналізу положень: ст.236 КЗпПУ, ч.3 п.32 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 за № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення Конституційного суду України від 22.02.2012 за № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.ст.233,117, 237-1 КЗпП України, в яких чітко визначено, що вимушеним прогулом є час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений змоги працювати, а стягнення з роботодавця середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу на користь незаконно звільненого працівника відбувається лише за умови встановлення вини такого роботодавця у допущеному вимушеному прогулі і не поновленні звільненого працівника на посаді після прийняття судового рішення про поновлення такого працівника.

Судова колегія в повному обсязі погоджується з наведеними вище висновками суду першої інстанції, оскільки за результатом судового розгляду спірних у цій справі правовідносин як судом першої так і апеляційної інстанції, безспірно була встановлена відсутність порушеного права або оспорюваного законом інтересу позивачки, бо при звільненні позивачки з займаної посади за її ж заявою за згодою сторін, відповідачем по справі будь-яких порушень законодавства про працю - не було допущено, підстави для поновлення позивачки на роботі, або для зміни дати звільнення та формулювання його причини - відсутні, а при звільненні позивачки з нею було проведено всі розрахунки.

Закон зобов'язує роботодавця відшкодувати працівникові заробіток, не одержаний ним внаслідок незаконного позбавлення його можливості трудитися. До таких ситуацій відноситься незаконне відсторонення працівника від роботи, звільнення або переведення на іншу роботу, невиконання або несвоєчасне виконання роботодавцем рішення суду або державного інспектора праці про відновлення працівника на колишній роботі, а також затримка видачі трудової книжки. Перелічених обставин у спірних правовідносинах - не було, що не заперечується позивачкою та її представником, які наполягають лише на неправильному формулюванні підстави звільнення позивачки з займаної посади за угодою сторін, вказуючи на те, що з урахуванням зазначення позивачкою в заяві від 27.01.2011 р. про її «звільнення за угодою сторін», а не «про припинення трудового договору за угодою сторін», відповідач мав би звільнити позивачку за ст.38 КЗпП України.

Судова колегія визнає помилковими доводи позивачки та її представника щодо неправильності формулювання підстави звільнення з займаної посади за угодою сторін, оскільки у випадку взаємної згоди сторін, незалежно від кого виходить пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору (від працівника, чи від власника або уповноваженого ним органу) - застосовуються саме положення п.1 ст.36 КЗпП України, якою передбачено, що за угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір, і припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу, а день закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

При цьому, пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути в письмовій або в усній формі, і якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін та дата звільнення, а саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі, з зазначенням в наказі (розпорядженні) і в трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.

Доводи позивачки та її представника про не тотожність та різність за своїм значенням вказаного в п.1 ст.36 КЗпП України терміну "припинення трудового договору" та застосованого у спірному з позивачкою випадку терміну "звільнення з роботи", судова колегія визнає помилковим розумінням положень трудового законодавства, оскільки ці терміни не є взаємовиключними, бо "припинення трудового договору" є поняття родове, яке характеризує стан трудового договору між власником (уповноваженою особою) і працівником, та включає в себе термін "звільнення з роботи", яке характеризує стан працівника. Тобто, поняття "припинення трудового договору" є лише більш ширшим за своїм обсягом, але не іншим ніж поняття "звільнення з роботи" (наприклад, трудовий договір припиняється у разі смерті працівника, але звільнення з роботи при цьому не здійснюється).

В даному спірному випадку, подана позивачкою 27.01.2011 року заява про звільнення за угодою сторін з 28.01.2011 р (а.с.46), також як і зміст наказу № 15-к від 27.01.2011 р. (а.с.47), та запис в трудовій книжці позивачки (а.с.22) - узгоджуються між собою за змістом і свідчать про намір сторін припинити трудові відносини за досягнутою між ними домовленістю з 28.01.2011 р., та повністю відповідають положенням ч.1 ст.36 КЗпП України, що в свою чергу свідчить про відсутність будь-яких правових підстав вважати, що відносно позивачки по справі були допущені будь-які порушення законодавства про працю при її звільненні з 28.01.2011 року за ч.1 ст.36 КЗпП України, і відповідно, про відсутність підстав для зміни формулювання причини звільнення позивачки на п.1 ст.40 КЗпП України.

Тим більш, що п.1 ст.40 КЗпП України передбачено випадки розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, а також строкового трудового договору до закінчення строку його чинності з ініціативи власника або уповноваженого ним органу лише при зміні в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Тобто, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України може бути припинений трудовий договір при скороченні чисельності або штату працівників, змінах у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією, що в даному випадку не відбулося і це підтверджується самою позивачкою по справі.

При цьому, колегія суддів зауважує, що вживані у п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України поняття «ліквідація», «реорганізація», «перепрофілювання», «банкрутство», «скорочення чисельності або штату працівників» стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Водночас з матеріалів справи вбачається, що Дніпропетровський апеляційний господарський суд як юридична особа ні ліквідований, ні реорганізований не був, а перерозподіл обов'язків працівників апарату навіть зі зміною внутрішньої (організаційної) структури апарату суду - не є ліквідацією або реорганізацією в розумінні п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, та відповідно не є підставою для звільнення працівників структурних підрозділів апарату суду за вказаною статтею КЗпПУ при тому, що згідно долученого до матеріалів справи штатного розпису на 2011 р. (а.с.48, 49) скорочення чисельності штату працівників не відбулося.

Крім того, судова колегія враховує не надання суду позивачкою та її представником будь-яких доказів того, що зазначена в наказі № 15-к від 27.01.2011 року та в трудовій книжці підстава звільнення позивачки послужила перешкодою до вступу її на іншу роботу, хоча саме вказана обставина і є основною при вирішенні питання про задоволення або відмову у задоволені вимоги про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, і пов'язаних з нею вимог про компенсацію за весь час затримки розрахунку при звільнені та пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань.

Так, за матеріалами справи встановлено, що після звільнення з роботи у Дніпропетровському апеляційному господарському суді позивачка була поставлена на облік Центрального районного центру зайнятості м.Дніпро зі статусом безробітного, у зв'язку з чим в період з 08.02.2011 року по 04.11.2011 року отримувала допомогу по безробіттю, загальна сума якої склала - 24796,10 грн., а після припинення виплати зазначеної допомоги відповідно до пп.12 п.1 ст.31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» № 1533-Ш (а.с.82), позивачка отримує пенсію державного службовця (а.с.81). Судом першої та апеляційної інстанції під час вирішення спору у цій справі також не встановлено того, що формулювання в трудовій книжці позивачки її звільнення за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України унеможливлювало або перешкоджало її подальшому працевлаштуванню.

Окремо увагу судової колегії звертає на себе факт ініціювання позивачкою спору щодо зміни підстави її звільнення 28.01.2011 року з роботи у Дніпропетровському апеляційному господарському суді, виплаті їй середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації за весь час затримки розрахунку при звільнені та пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань - лише у вересні 2016 р. (а.с.18) - жовтні 2016 р. (а.с.3), тобто, майже через шість років. При тому, що: в період 2012-2013 р.р. за адміністративним позовом ОСОБА_1 судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій (а.с.102-106, 55-56, 57) вирішувався спір з приводу не нарахування та не виплати відповідачем по цій справі при її звільненні за угодою сторін 28.01.2011 року грошової винагороди за сумлінну безперервну працю в органах державної влади; в лютому 2015 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 в судовому порядку вирішувався спір з приводу неврахування пенсійним органом при призначенні пенсії державного службовця відображених у довідках Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26.08.2014 р. та від 30.10.2014 року сум доплати, які здійснювалися їй до заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення, для вирішення соціально-побутових питань, суми індексації, компенсації за невикористану відпустку); а також в період 2013-2014 р.р. за адміністративним позовом ОСОБА_1 судами першої та апеляційної інстанцій (а.с.158-159, 162) вирішувався спір з приводу протиправності не надання відповідачем по цій справі за запитом ОСОБА_1 копій наказів господарського суду, які хоча і долучені до матеріалів даної справи (а.с.15-17,18,19), але не впливають на вирішення спору у цій справі, оскільки не підтверджують факту реорганізації суду чи скорочення чисельності або штату працівників суду на час звільнення позивачки.

Підсумовуючи вищенаведене, судова колегія також як і суд першої інстанції спираючись на положення ст.116, ст.117, 235, ст.236 КЗпП України та Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» - визнає безпідставними вимоги позивачки по цій справі як про зобов'язання відповідача визнати її звільнення з роботи у Дніпропетровському апеляційному господарському суді у відповідності до п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, так і про виплату їй середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації за весь час затримки розрахунку при звільнені та пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань.

Доводами апеляційної скарги позивачки не спростовують висновки суду першої інстанції у цій справі та відповідно не можуть слугувати підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду, яким правильно та у відповідності до норм матеріального права вирішено спір по цій справі.

За вищенаведених обставин, керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.200, ст.205, ст.206 КАС України, судова колегія -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2016 року - залишити без змін

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки, що визначені ст.212 КАС України.

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: В.В. Мельник

Суддя: Д.В. Чепурнов