Справа № 802/168/17-а
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2017-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

08 лютого 2017 р. Справа № 802/168/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Дончика Віталія Володимировича,

за участю:

секретаря судового засідання: Медвідь І.О.,

представника позивача: Поворознюка Б.М.,

представника відповідача: Пупени Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини польової пошти НОМЕР_1 про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

в с т а н о в и в :

20 січня 2017 року до Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , в якому він просить:

- визнати протиправною відмову Військової частини польова пошта НОМЕР_1 звільнити молодшого сержанта ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту;

- зобов`язати Військову частину польова пошта НОМЕР_1 звільнити молодшого сержанта ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 18 грудня 2012 року між ним та Міністерством оборони України в особі командира Військової частини НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_2 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на три роки. Згідно пункту 11 Контракту, останній набрав чинності 22 січня 2013 року.

01.12.2016 року, у зв`язку із закінченням 21.01.2016 року терміну дії контракту, позивач звернувся з рапортом до командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 про звільнення його із Збройних Сил України. Однак, відповідач, посилаючись на ч. 9 ст. 23 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", відмовив молодшому сержанту ОСОБА_1 у звільненні із Збройних Сил України в зв`язку з дією особливого періоду.

Позивач вважає вказану відмову протиправною, оскільки на час подачі ним рапорту обставини, з якими Закон України "Про військовий обов`язок та військову службу" пов`язує наявність особливого періоду, відсутні, а тому відповідачем надано необґрунтовану відмову з посиланням на ч. 9 ст. 23 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та пояснення надані в судовому засіданні, просив адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення адміністративного позову з підстав викладених у свої письмових запереченнях від 30.01.2017 року, в яких, зокрема, зазначила, що на даний час молодший сержант ОСОБА_1 звільненню в запас з військової служби за контрактом, у зв`язку із закінчення терміну його дії, не підлягає, оскільки не оголошено рішення про демобілізацію. Крім того, вказала про безпідставність посилань позивача про закінчення терміну дії контракту, оскільки наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 22.01.2016 року продовжено дію контракту з 22 січня 2016 року до оголошення демобілізації. Наказ позивачем не оскаржений, є чинним на даний час, з огляду на що, позовні вимоги військовослужбовця ОСОБА_1 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Заслухавши пояснення представника позивача та заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в справі докази, суд встановив наступне.

18 грудня 2012 року між Міністерством оборони України в особі командира Військової частини НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_2 , з одного боку, та громадянином України (військовослужбовцем) ОСОБА_1 , з іншого боку, укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Контракт).

Відповідно до п. 3 Контракту, контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на 3 (три) роки.

Порядок розірвання та продовження строку дії Контракту визначено у п. 4 Контракту, де зазначено, що сторони зобов`язуються не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.

При цьому, пунктом 6 Контракту визначено, що при вирішенні питань, не передбачених цим Контрактом, сторони керуються вимогами законів та інших нормативно-правових актів.

29 грудня 2012 року ОСОБА_1 переведено до військової частини НОМЕР_3 м. Рівне.

Наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по стройові частині) від 22.01.2016 року № 14 продовжено дію контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України солдатом ОСОБА_1 , механіком експлуатаційного відділу передавального радіоцентру з 23 січня 2016 року до оголошення демобілізації.

Наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) від 29.01.2016 року № 9-РС солдата ОСОБА_1 , механіка експлуатаційного відділу передавального радіоцентру призначено на посаду старшого механіка відділення технічного обслуговування автомобільної техніки взводу забезпечення протитанкового артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини польова пошта НОМЕР_1 , в зв`язку з чим, командиром військової частини НОМЕР_3 (по стройові частині) 03.02.2016 року видано наказ № 23 про виключення з 03 лютого 2016 року солдата ОСОБА_1 зі списків особового складу частини і всіх видів забезпечення.

Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по стройові частині) від 04.02.2016 року № 23 солдата ОСОБА_1 з 04 лютого 2016 року зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.

01.12.2016 року ОСОБА_1 звернувся з рапортом до командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 , в якому просив звільнити його із Збройних Сил України в зв`язку із закінченням 21 січня 2016 року терміну дії служби за контрактом.

За наслідком розгляду зазначеного рапорту, т.в.о. командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 22.12.2016 року надано відповідь за № 1762, в якій, з посиланням на норми ч. 9 ст. 23 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" та п. 252 Положення про проходження громадянами України військової служби у збройних силах України, зазначено, що військовослужбовці під час дії особливого періоду звільнення з запас не підлягають. Крім того, зроблено висновок, що позивач підлягає до звільнення по закінченню контракту після оголошення про демобілізацію у встановленому законом порядку.

Не погоджуючись з відмовою командування військової частини польова пошта НОМЕР_1 у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби у зв`язку із закінчення строку дії контракту, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, та вирішуючи спір по суті суд керується та виходить з наступного.

Згідно із ст.19 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-ХІІ), військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Частина 4 цієї статті визначає, що форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом.

Як було встановлено судом, під час судового розгляду справи, дія контракту ОСОБА_1 закінчувалась 22.01.2016 року, разом з тим, відповідно до пункту 4 Контракту, позивач із заявою про небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладанні до відповідача не звертався. Натомість, Наказом № 14 від 22.01.2016 року дію Контракту продовжено до оголошення демобілізації. зазначений наказ позивач не оскаржував, в подальшому, лише 01.12.2016 року ОСОБА_1 звернувся з рапортом про звільнення в зв`язку із закінченням 22.01.2016 року дії контракту.

З огляду на те, що 22.01.2016 року контракт було продовжено до оголошення демобілізації, яка на час звернення позивача із рапортом, та, на час вирішення справи в суді в установленому законом порядку оголошена не була, наказ про продовження дії наказу про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України є чинним, позовна вимога ОСОБА_1 про звільнення із Збройних Сил України у зв`язку із закінченням строку дії контракту не підлягає задоволенню.

Щодо посилань позивача про відсутність особливого періоду, слід зазначити слідуюче.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 року № 3543-XII (далі - Закон № 3543-ХІІ), особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Положеннями п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону № 2232-XII, передбачено, що у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абз.2 ч.3 цієї статті та ч.8 ст.26 цього Закону.

Відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію" постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію; Голові Служби безпеки України, начальнику Управління державної охорони України, Голові Служби зовнішньої розвідки України, вищому командуванню Національної гвардії України, керівникам центральних органів виконавчої влади, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту, перевести підпорядковані військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту на організацію та штати воєнного часу.

Крім того, пунктом 5 Указу Президента України від 14.01.2015 року № 15/2015, зобов`язано Кабінет Міністрів України перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь повна готовність.

Отже, з моменту прийняття Президентом України Указу від 17.03.2014 року №303/2014 "Про часткову мобілізацію" в Україні настав особливий період, зокрема, Збройні Сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду, а в подальшому Указом Президента України від 14.01.2015 року № 15/2015 переведено національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду.

Суд критично ставиться до доводів позивача про те, що на момент звернення до командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 з рапортом про звільнення, особливий період в Україні не діяв, оскільки діючі Укази Президента України про мобілізацію вичерпали свою дію виконанням, час проведення мобілізації минув, а воєнний час чи частково відбудовний період після закінчення воєнних дій у країні відсутні, з огляду на наступне.

Приписами ст. 1 Закону № 3543-XII передбачено, що особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізацією є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

Відтак, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.

Водночас ст. 1 Закону № 3543-ХІІ надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Системний аналіз наведених правових норм, а також загальновідомих обставин іноземної агресії щодо України дає суду підстави стверджувати, що закінчення мобілізації не припиняє існування особливого періоду, а його закінчення пов`язане виключно з виданням Президентом України Указу про демобілізацію.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 30.06.2015 року по справі №21-112а15 та постанові Вищого адміністративного суду України від 16.02.2015 року по справі № 800/582/14.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для розірвання контракту, укладеного між позивачем та Міністерством оборони України про проходження військової служби у Збройних Силах України від 18.12.2012 року, у зв`язку із закінченням строку його дії, та, як наслідок, зобов`язання відповідача звільнити ОСОБА_1 з військової служби із Збройних Сил України.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову суд також керувався наступним.

Частина друга статті 19 Конституції України зобов`язує органи державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до положень, закріплених статтею 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Разом з тим, ч. 2 ст. 71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто, протягом розумного строку.

В судовому засіданні встановлено, що дії відповідача, пов`язані з предметом даного позову, відповідають критеріям щодо правомірності в контексті статті 2 КАС України, а тому підстав для задоволення позову в суду не має.

Відповідно до ч. 5 ст. 94 КАС України, у разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України.. Зважаючи на відсутність в матеріалах справи документів на підтвердження відповідних судових витрат, судові витрати компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.
Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Дончик Віталій Володимирович