Справа № 820/4297/16
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2017-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2017 р. Справа № 820/4297/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Макаренко Я.М.

Суддів: Мінаєвої О.М. , Шевцової Н.В.

за участю секретаря судового засідання Шалаєвої І.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 05.10.2016р. по справі № 820/4297/16

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України , Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішень,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (надалі по текст позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (надалі по тексту відповідач-1), Державної міграційної служби України (надалі по тексту відповідач-2), в якому просив суд:

- визнати протиправним висновок Головного Управління Державної міграційної служби в Харківській області про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні від 21.10.2015р.;

- скасувати пункт 25 (підпункти 25.1-25.3) Наказу № 151 Державної міграційної служби «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання» від 30.11.2015 р.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 05.10.2016 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Державної міграційної служби України про скасування рішень задоволено частково.

Скасовано пункт 25 (підпункти 25.1-25.3) Наказу Державної міграційної служби України "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання" №151 від 30.11.2015 р.

В іншій частині вимог адміністративного позову відмовлено.

Відповідач-2, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 05.10.2016 року та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач - гр. СРВ ОСОБА_1, у 1989 році прибула до України відповідно до Угоди, укладеної між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.81 р. Згодом позивач залишилася на постійне проживання в Україні.

20.10.2004 р. ВГІРФО ГУ МВС в Харківській області позивача було документовано безстроковою посвідкою на постійне проживання в Україні.

З матеріалів справи вбачається, що у вересні 2015 року позивач звернулася до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою щодо обміну посвідки у зв'язку із досягненням 45-річного віку. Не отримавши відповідь на зазначену заяву, згодом, у липні 2016 року позивач повторно звернулася з аналогічною заявою.

У відповідь на неї позивач отримала лист від 15.07.2016 р., де їй повідомлялося, що рішенням ГУ ДМСУ в Харківській області від 21.10.2015 р посвідки, видані на її ім'я, визнані недійсними та пропонувалося прибути до ГУ ДМС України в Харківській області для роз'яснення положень імміграційного законодавства.

Відповідно до висновку від 21.10.2015 р. посвідку на постійне проживання в Україні позивачу оформлено у порушення абзацу 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", оскільки позивач звернувся про видачу посвідки після закінчення терміну, встановленого абз. 4 п. 4 Прикінцевих положень вказаного Закону.

Державною міграційною службою України прийнято рішення у формі Наказу №151 від 30.11.2015 р. "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання", у пункті 25 якого зазначено, що на підставі висновку ГУ ДМС у Харківській області від 21.10.2015 стосовно ОСОБА_1 скасовано повністю рішення відділу ГП та ІС УМВС України в Харківській області від 05.12.2002 року про документування посвідкою на проживання гр. СРВ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1; видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 06.12.2002 та серії НОМЕР_2 від 20.10.2004 визнати недійсними та такими, що підлягають вилученню.

Приймаючи рішення про скасування пункту 25 (підпункти 25.1-25.3) Наказу № 151 Державної міграційної служби «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання» від 30.11.2015 р. суд першої інстанції виходив з того, що пункт 25 (підпункти 25.1-25.3) Наказу № 151 Державною міграційною службою прийнято не на підставі, не у межах та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.2 КАС України основним завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно вимог частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди зобов'язані перевірити оскаржені рішення, дії на предмет того, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо; добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на яке спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) суб'єктів владних повноважень, суд зобов'язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення(дії) на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, Державною міграційною службою України прийнято рішення у формі Наказу №151 від 30.11.2015 р. "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання", у пункті 25 якого зазначено, що на підставі висновку ГУ ДМС у Харківській області від 21.10.2015 стосовно ОСОБА_1 скасовано повністю рішення відділу ГП та ІС УМВС України в Харківській області від 05.12.2002 року про документування посвідкою на проживання гр. СРВ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1; видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 06.12.2002 та серії НОМЕР_2 від 20.10.2004 визнати недійсними та такими, що підлягають вилученню.

З висновку ГУ ДМС у Харківській області про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні від 21.10.2015 вбачається, що рішення відділу ГП та ІС УМВС України в Харківській області щодо документування позивача посвідкою на постійне проживання в Україні від 05.12.2002 року прийнято з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію».

З матеріалів справи вбачається, що рішення відділу ГП та ІС УМВС України в Харківській області від 05.12.2002 року щодо документування позивача посвідкою на постійне проживання в Україні прийнято відповідно до абзацу четвертого пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до ч. 4 ст.11 Закону України "Про імміграцію" (в редакції чинній станом на грудень 2002 року) особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Отже, за загальними правилами визначеними вищенаведеним законом посвідка на постійне проживання видається у разі отримання дозволу на імміграцію.

Абзацом четвертим пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року передбачено, що вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12 - 15 цього Закону.

Отже, з аналізу вказаної норми слідує, що іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року посвідка на постійне проживання в Україні видається без оформлення дозволу на імміграцію у разі звернення із заявою про видачу вказаної посвідки протягом шести місяців з дня набрання чинності Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року.

Відповідно до розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року, Закон України «Про імміграцію» набирає чинності через місяць з дня його опублікування.

Вказаний Закон опубліковано у виданні «Урядовий кур'єр» N 119- 07.07.2001 р.

Таким чином, Закон України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року набув чинності 07.08.2001 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач гр. СРВ ОСОБА_1 у 1989 році прибула до України відповідно до Угоди, укладеної між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.81 р. та залишилася на постійне проживання в Україні.

З заявою щодо видачі посвідки на постійне проживання в Україні позивач звернулася 07.10.2002 року, тобто з пропуском шести місяців з дня набрання чинності Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року, як то передбачено абзацом четвертим пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» вказаного Закону.

Докази звернення до 07.02.2002 року до уповноваженого органу з заявою про видачу посвідки на постійне проживання в Україні позивачем не надано. В письмовому поясненні від 06.01.2017 року позивачем зазначено, що такі докази у позивача відсутні.

З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що рішення відділу ГП та ІС УМВС України в Харківській області від 05.12.2002 року про документування позивача посвідкою на постійне проживання позивача в Україні без оформлення дозволу прийнято з порушенням абз.4 п. 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 р.

Відповідно до п. 2.9 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 15.07.2013 N 681, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 серпня 2013 р. за N 1335/23867, рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, прийняті з порушенням вимог закону, скасовуються наказом голови ДМС повністю або в окремій частині. Посвідки, що були видані на підставі рішень, які скасовані наказом Голови ДМС, визнаються недійсними та підлягають вилученню.

За таких обставин, у Голови Державної міграційної служби наявні повноваження щодо скасування рішення про видачу посвідки на постійне проживання, що прийнято з порушенням вимог законодавства.

Пунктом 25 Наказу голови ДМС №151 від 30.11.2015 р. "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання" скасовано повністю рішення відділу ГП та ІС УМВС України в Харківській області від 05.12.2002 року про документування посвідкою на проживання гр. СРВ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки таке рішення прийнято з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію». Видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 06.12.2002 та серії НОМЕР_2 від 20.10.2004 визнані недійсними та такими, що підлягають вилученню.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про правомірність пункту 25 Наказу голови ДМС №151 від 30.11.2015 р. "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання".

Таким чином, через порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, постанова суду першої інстанції в частині задоволення позову підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні вказаної частини позову.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 05.10.2016р. по справі № 820/4297/16 скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_1 про скасування пункту 25 (підпункти 25.1-25.3) Наказу Державної міграційної служби України "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання" №151 від 30.11.2015 р. та прийняти в цій частині нову постанову, якою в задоволенні вказаної частини позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Макаренко Я.М.
Судді(підпис) (підпис) Мінаєва О.М. Шевцова Н.В.
Повний текст постанови виготовлений 13.02.2017 р.