Справа № 826/3059/16
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2017-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

15 лютого 2017 року № 826/3059/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Літвінової А.В., суддів Балась Т.П., Мазур А.С., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної архітектурно-будівельної інспекції України
провизнання протиправними дій,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної архітектурно-будівельної інспекції України про визнання протиправними дій начальника управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернігівській області Коваленко Л.В. з видання направлення на проведення позапланової перевірки від 07.12.2015 №502 щодо позапланової перевірки: будівництво та реконструкція складських приміщень по вулиці Ювілейній, 7-А в смт. Десна Козелецького району Чернігівської області фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та скасувати направлення на проведення позапланової перевірки від 07.12.2015 №502, видане начальником управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернігівській області Коваленко Л.В.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у посадових осіб управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернігівській області були відсутні законодавчо мотивовані підстави для видачі направлення на проведення позапланової перевірки від 07.12.2015 №502, оскільки у вказаний період діяв мораторій на проведення перевірок, встановлений приписами пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71-VIII. Крім того, за твердженням позивача, на підставі заяви начальника філії «Військторг» концерну «Військторгсервіс» було сформовано два направлення від 26.11.2015 №489 та оскаржуване від 07.12.2015 №502, відтак управлінням порушено строки проведення перевірок, встановлені пунктом 7 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю. Крім того, наказ Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 08.09.2015 №976, який також слугував підставою для видачі оскаржуваного направлення, не зареєстровано у встановленому законодавством порядку.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши про те, що оскаржуване направлення на перевірку видано правомірно, з огляду на отриману ним заяву начальника філії «Військторг» концерну «Військторгсервіс», з урахуванням того, що приписи пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71-VIII не розповсюджуються на проведення перевірок органами Державної архітектурно-будівельної інспекції України. Відповідачем також зазначено, що перевірка, яка мала місце 08.12.2015, проведена саме на підставі направлення від 07.12.2015 №502, а направлення на перевірку від 26.11.2015 №489 до вказаної перевірки не має ніякого відношення.

Розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернігівській області видано направлення для проведення позапланової перевірки від 07.12.2015 №502, згідно з яким головного інспектора будівельного нагляду управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернігівській області Фесенка І.П. направлено на здійснення позапланової перевірки будівництво та реконструкція складських приміщень по вулиці Ювілейній, 7-А у смт. Десна Козелецького району Чернігівської області фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 на підставі наказу Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 08.09.2015 №976 та звернення начальника філії Військового концерну «Військторгсервіс» у період з 08.12.2015 по 11.12.2015.

У той же час, за результатом виходу посадових осіб відповідача на місце перевірки фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 відмовлено у допуску останніх до перевірки, за результатами чого складено акт про недопущення посадових осіб органу державного архітектурно-будівельного контролю на об'єкти будівництва, підприємства будівельної галузі для виконання покладених на них функцій від 08.12.2015 №502.

На підставі викладеного, управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернігівській області складено протокол про правопорушення у сфері містобудівної діяльності від 08.12.2015 та прийнято постанову про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності від 17.12.2015 №8/1870, якою позивача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого пунктом 2 частини шостої статті 2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності», та накладено штраф у сумі 13 780,00 грн.

Вважаючи відсутність у відповідача підстав для видачі направлення для проведення позапланової перевірки від 07.12.2015 №502, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

Згідно з частиною першою статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», державний архітектурно-будівельний контроль - сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до пункту 3 Указу Президента України від 08.04.2011 №439/2011, яким затверджено Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, визначено, що основними завданнями Держархбудінспекції України є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю, контролю у сфері житлово-комунального господарства.

Держархбудінспекція України відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, проводить перевірки, у тому числі щодо дотримання встановленого порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, та розглядає справи про правопорушення у сферах містобудівної діяльності, житлово-комунального господарства з прийняттям відповідних рішень (підпункти 10, 11 пункту 4 вказаного Положення).

Приписами пункту 6 Положення передбачено, що Держархбудінспекція України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі або міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька регіонів) територіальні органи.

У той же час, пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71-VIII установлено, що у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб-підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами здійснюються виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України.

Водночас, виходячи зі змісту Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», останній направлений на врегулювання відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів та передбачає внесення змін до податкового законодавства.

Разом з тим, відповідно до пункту 1.1 статті 1 Податкового кодексу України, цей кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Цим Кодексом визначаються функції та правові основи діяльності контролюючих органів, визначених пунктом 41.1 статті 41 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 41.1 статті 41 Податкового кодексу України, контролюючими органами є органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізує державну податкову, державну митну політику, забезпечує формування та реалізацію державної політики з адміністрування єдиного внеску, забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску (далі - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику), його територіальні органи.

Отже, враховуючи завдання Державної архітектурно-будівельної інспекції України та її територіальних органів, суд дійшов до висновку, що відповідач у цій справі не є контролюючим органом доходів і зборів у розумінні вимог пункту 41.1 статті 41 Податкового кодексу України. Відтак, приписи пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» на спірні правовідносини не розповсюджуються.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Київського апеляційного адміністративного суду від 28.03.2016 у справі №825/134/16 (ЄДРСР №56910274), від 19.04.2016 №810/5056/15 (ЄДРСР №57309874), від 30.09.2015 у справі №826/7474/15 (ЄДРСР №51659818), від 21.12.2016 у справі №826/24133/15.

З огляду на викладене вбачається, що відповідач станом на момент виникнення спірних правовідносин був наділений законодавчим правом на проведення перевірок у сфері містобудівної діяльності.

У свою чергу, Порядок здійснення державного архітектурно-будівельного контролю затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2011 №553.

У силу пункту 5 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється у порядку проведення планових та позапланових перевірок за територіальним принципом.

Позаплановою перевіркою вважається перевірка, яка не передбачена планом роботи органу державного архітектурно-будівельного контролю. Підставою для проведення позапланової перевірки, зокрема, є звернення фізичних чи юридичних осіб про порушення суб'єктом містобудування вимог містобудівного законодавства. Строк проведення позапланової перевірки не може перевищувати п'яти робочих днів, а у разі потреби може бути одноразово продовжений за письмовим рішенням керівника відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю чи його заступника не більше ніж на два робочих дні (пункт 7 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю).

Як вбачається з матеріалів справи, перевірка, яка мала місце 08.12.2015 та за результатами якої прийняті відповідні рішення, проведена саме на підставі направлення від 07.12.2015 №502, що підтверджується змістом останнього, відтак, посадовими особами відповідача дотримано строків проведення даної перевірки, які встановлені положеннями пункту 7 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю.

При цьому, слід зазначити, що наявними у матеріалах справи доказами не підтверджено причетність направлення на перевірку від 26.11.2015 №489 до вказаної перевірки.

Щодо тверджень позивача про відсутність державної реєстрації наказу Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 08.09.2015 №976, на підставі якого здійснено досліджувану перевірку, чим порушено положення Указу Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» від 03.10.1992 №493/92, суд зазначає таке.

Так, приписами пункту 1 Указу Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» від 03.10.1992 №493/92 передбачено, що з 1 січня 1993 року нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації.

Разом з тим, наказ Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 08.09.2015 №976 є документом організаційно-розпорядчого характеру та виданий керівникам територіальних підрозділів, яким делеговані повноваження щодо направлення інспекторів для проведення панових та позапланових перевірок, а тому не за своєю суттю нормативно-правовим актом.

Вказане також підтверджується змістом постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.02.2016 у справі №825/134/16 за позовом ОСОБА_1 до головного інспектора будівельного нагляду відділу контролю та нагляду за проведенням перевірок управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернігівської області Фесенка І.П., управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернігівській області про скасування постанови, що, згідно з частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, не має доказуватись.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до частин першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Приписами пункту 8 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Згідно з частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, водночас, відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак, обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

З огляду на викладене, рішення суб'єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення прийняті владним суб'єктом поза межами визначеної законом компетенції, а, по-друге, оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов'язку.

Зі змісту оскаржуваного направлення вбачається, що останнім посадову особу управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернігівській області направлено на здійснення позапланової перевірки, відтак, оскаржуване направлення на перевірку саме по собі не є юридично значеним для позивача, оскільки не має безпосереднього впливу на суб'єктивні права та обов'язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов'язку, а тому вказане рішення безпосередньо не порушує права та інтереси позивача, з огляду на що суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у частині його скасування.

Натомість, з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що постанова управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернігівській області від 17.12.2015 №8/1870 про накладення штрафу з правопорушення у сфері містобудівної діяльності була предметом судового розгляду, за результатами чого постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.02.2016 у справі №825/134/16, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.03.2016, відмовлено у задоволенні позову зі зазначенням у мотивувальній частині факту правомірності проведення посадовими особами інспекції перевірки позивача у грудні 2015 року.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги викладене, суд вказує про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення останніх.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Літвінова А.В.

Судді Балась Т.П.

Мазур А.С.