Справа № 826/11049/16
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2017-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2017 року місто Київ №826/11049/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»
до третя особавідділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві ОСОБА_1
проскасування постанови та зобов'язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, третя особа - ОСОБА_1, у якій просить суд:

1) скасувати постанову, якою накладено арешт на спірне нерухоме майно, а саме: постанову №47054617 від 31.03.2015, видану відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві в частині накладення арешту на нерухоме майно (квартиру), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

2) зобов'язати відділ державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві звільнити з-під арешту нерухоме майно, що перебуває у власності товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовано наявністю порушеного права позивача оскарженою постановою, оскільки майно, на яке накладено арешт перебуває у заставі (іпотеці) товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект».

Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, через канцелярію суду надав копії матеріалів виконавчого провадження №47054617 разом із письмовими запереченнями проти позову.

Розгляд адміністративної справи здійснено у порядку письмового провадження на підставі положень частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та запереення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 26.09.2006 між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено Договір про надання споживчого кредиту №0. В забезпечення належного виконання зобов'язання за договором споживчого кредиту від 26.09.2006 №0 між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 був укладений 26.09.2006 договір іпотеки №23388, по умовам якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею - 54,00 кв.м., належить іпотекодавцю на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Між публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» 12.12.2011 були укладені договора відступлення права вимоги та факторингу, відповідно до яких товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» прийняло право вимоги за договором іпотеки від 26.09.2006 №23388.

За посиланням позивача, при зверненні до нотаріуса 12.07.2016 позивачеві стало відомо, що на нерухоме майно третьої особи ОСОБА_1, а саме на квартиру №288, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві накладено арешт постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від №47054617 від 31.03.2015.

Вважаючи неправомірними дії відповідача по накладенню арешту на нерухоме майно, що на дату накладення арешту вже перебувало в заставі, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

Пунктом 5 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Статтею 25 Закону України «Про виконавче провадження», яка регулює порядок прийняття виконавчого документа до виконання, передбачено, що за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до положень частини першої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

У силу вимог частини третьої цієї статті постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Таким чином, накладення арешту на майно боржника є правом державного виконавця, тобто знаходиться в межах його компетенції; фактичною підставою для реалізації цього права є виконавчий документ та заява стягувача; арешт накладається шляхом прийняття державним виконавцем відповідної постанови, яка надсилається органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Суд не погоджується з доводами позивача, стосовно відсутності у відповідача правових підстав для накладення арешту на нерухоме майно: двокімнатну квартиру, загальною площею - 54,00 кв.м., належить іпотекодавцю на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі того, що накладення арешту на нерухоме майно не дає можливості реалізувати товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» першочергове право на задоволення вимог боржника за рахунок предмета іпотеки, з огляду на наступне.

Законом України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, іпотека виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання і спрямована на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

У іпотекодержателя виникає право на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання боржником зобов'язання за основним договором. При цьому, звернення стягнення на заставлене майно є правом, а не обов'язком іпотекодержателя.

Частиною шостою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Водночас, позивачем не надано доказів наявності чи відсутності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 26.09.2006 №0, її суми, чи сума цієї заборгованості є меншою або більшою, ніж вартість предмета іпотеки тощо.

Зазначені обставини є суттєвими для правильного застосування приписів частини третьої статті 54 Закону України «Про виконавче провадження», адже правила цієї норми допускають можливість стягнення на користь стягувача, який не є заставодержателем, у разі, якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Слід зазначити, що аналогічна позиція викладена у постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 07.07.2015 №826/3818/15.

При цьому, відповідно до приписів частини першої статті 51 Закону України "Про виконавче провадження", який є чинним на час розгляду справи в суді, для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо: 1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; 3) наявна письмова згода заставодержателя.

Наявність відповідних чинників на момент розгляду справи в суді позивачем суду не наведено.

З огляду на викладене, постанова відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від №47054617 від 31.03.2015 в частині накладення арешту на спірне нерухоме майно, а саме, двокімнатну квартиру, загальною площею - 54,00 кв.м., належить іпотекодавцю на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, не порушує жодних прав чи інтересів позивача. Зокрема, зворотного позивачем суду не доведено.

Відповідно до статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись статтями 69-71, 128, 158-163, 181, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Літвінова А.В.