Справа № 552/6839/16-а
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2017-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.02.2017 р.Справа № 552/6839/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі
Головуючого судді: Перцової Т.С.
Суддів: Дюкарєвої С.В. , Жигилія С.П.
за участю секретаря судового засідання Мороз Є.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 02.12.2016р. по справі № 552/6839/16-а
за позовом ОСОБА_2 в інтересах малолітньої ОСОБА_3
до Військової частини НОМЕР_1

про стягнення заборгованості з виплати грошового забезпечення,

ВСТАНОВИЛА

01.12.2016 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 з позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просила суд стягнути на користь позивача заборгованість по виплаті грошового забезпечення в сумі 38573 грн. 92 коп.
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 02.12.2016 року по справі № 552/6839/16-а адміністративний позов ОСОБА_2 в інтересах малолітньої ОСОБА_3 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення заборгованості з виплати грошового забезпечення залишено без розгляду у звязку з пропуском строку звернення до адміністративного суду.
Представник позивача, не погодившись із зазначеною постановою суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 02.12.2016 року по справі № 552/6839/16-а, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що позивач не міг дізнатися про порушення своїх прав з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.05.2015 року, як помилково зазначив суд першої інстанції, оскільки цей наказ не містить відомостей про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 та порядок його виплати членам сім`ї загиблого. Також, позивач не повинен був дізнатися про порушення прав 13.05.2016 року (з моменту повідомлення органу Пенсійного фонду про призначення пенсії ОСОБА_3 ), тому що законодавство не зобов`язує його знайомитися з матеріалами пенсійної справи, всі відомості про підстави для призначення та обчислення розміру пенсії містить повідомлення Пенсійного фонду про призначення пенсії від 13.05.2016 року. Однак, це повідомлення не містить відомостей про розмір грошового забезпечення, на підставі якого обчислена пенсія. У позивача не було підстав для оскарження рішення Пенсійного фонду і необхідності знайомитися з матеріалами пенсійної справи. Судом першої інстанції не враховано, що позивач повинен був дізнатися про порушення прав її доньки з відповіді командира військової частини на звернення представника позивача про визначення грошового забезпечення та його виплати доньці загиблого військовослужбовця. Пояснив, що 04.02.2016 року, посилаючись на рішення суду у справі № 816/3673/15, представник позивача звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з проханням визначити грошове забезпечення ОСОБА_4 та виплатити членам сім`ї відповідно до вимог законодавства. 17.03.2016 року командир військової частини повідомив, що у зв`язку з невизначеністю порядку нарахування грошового забезпечення для даної категорії осіб, він звернувся до вищого штабу за роз`ясненнями, але відповіді не отримав, зазначив, що про надходження таких роз`яснень негайно повідомить представника позивача. Однак, повідомлення від командира військової частини не надійшло, що стало причиною дослідження матеріалів пенсійної справи. 25.11.2016 року Пенсійний фонд надав представнику позивача для ознайомлення матеріали пенсійної справи, у яких були наявні довідки про розмір грошового забезпечення від 26.04.2016 року №№ 296 та 297, на підставі яких з`явилася можливість зробити розрахунок грошового забезпечення і суми заборгованості по її виплаті членам сім`ї загиблого. Зазначені Вказані документи є доказами порушення прав членів сім`ї загиблого військовослужбовця і підставою для звернення до суду за захистом порушених прав. З огляду на викладене, вважає, що позивачем не пропущено шестимісячний строк звернення до суду з даним позовом, який обчислюється з 25.11.2016 року, коли представник позивача дізнався про порушення прав доньки загиблого військовослужбовця.
Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.
Згідно з ч. 1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Приймаючи рішення про залишення адміністративного позову без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено шестимісячний строк для звернення до суду з адміністративним позовом, передбачений ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, та з відсутності підстав для поновлення цього строку.
Колегія суддів не погоджується з даним рішенням суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 3 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що спірні відносини, які виникли між сторонами в даній справі, пов`язані з нарахуванням та виплатою малолітній доньці позивачки ОСОБА_3 грошового забезпечення, належного її батькові ОСОБА_1 , який загинув під час проходження військової служби.
Відповідно до ст.6-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991 року (далі по тексту Закон № 2011-ХІІ) членам сімей військовослужбовців, які проходять військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", гарантується виплата грошового забезпечення цих військовослужбовців у разі неможливості ними його отримання під час участі у бойових діях та операціях. У такому разі виплата грошового забезпечення здійснюється членам сімей військовослужбовців, зазначеним у пункті 6 статті 9 цього Закону.
Порядок виплати грошового забезпечення зазначеним у цьому пункті членам сімей військовослужбовців визначається Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також військовими формуваннями, правоохоронними і розвідувальними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями.
Згідно з ч.6 ст.9 Закону № 2011-ХІІ за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
У відповідності до ст.1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991 року військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (ст.2 Закону № 2011-ХІІ).
Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що наявність спеціального закону не виключає можливості застосування до правовідносин, пов`язаних із проходженням громадянами військової служби, окремих норм інших законів та норм трудового законодавства у випадках, передбачених спеціальним законом. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Колегія суддів вважає за необхідне вказати, що грошове забезпечення військовослужбовця є формою оплати праці.
Слід відмітити, що строк звернення до суду за виплатою грошового забезпечення військовослужбовців, які вважаються безвісно відсутніми, членам їх сімей, не урегульовано Законом № 2011-ХІІ, а тому щодо них мають застосовуватись загальні норми законодавства про працю.
Відповідно до ст.233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст.238 КЗпП України).
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про залишення без розгляду позовної заяви В`ялої- ОСОБА_5 , виходив з того, що позивачка дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав 18.05.2015 року, коли було завершене повне з`ясування обставин смерті ОСОБА_4 шляхом видачі наказу командира військової частини НОМЕР_1 про виключення ОСОБА_4 зі списків та всіх видів забезпечення військової частини.
Разом з тим, судом першої інстанції не встановлено, коли саме позивачка дізналася про зміст вищезазначеного наказу і чи можливо встановити з нього відомості про розмір грошового забезпечення ОСОБА_4 .
Також, слід вказати, що представник позивачки ОСОБА_1 , як вбачається з матеріалів справи, 10.01.2016 року звертався до командира військової частини НОМЕР_1 . Останній листом № 381 від 17.03.2016 року повідомив ОСОБА_1 , що порядок нарахування грошового забезпечення для осіб, які проходили службу у військовому резерві, не визначений, у зв`язку з чим командир військової частини звернувся до вищого штабу за роз`ясненнями, однак, станом на дату надання відповіді таких роз`яснень не надійшло.
Однак, судом першої інстанції не з`ясовано, коли позивачкою отримано вказаного листа, і які дії командування військової частини послідували за надісланням вказаної відповіді на звернення представника позивача, чи було повідомлено про них позивача або її представника.
Крім того, колегія суддів зауважує, що довідки №№ 296 та 297 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_4 , необхідні для здійснення розрахунку суми, яка підлягала сплаті на користь ОСОБА_3 , датовані 26 квітня 2016 року.
Як зазначає представник позивача, зі змістом вказаних довідок він ознайомився 25.11.2016 року під час ознайомлення з матеріалами пенсійної справи. При цьому, як вірно зазначено представником позивача, ознайомлення з матеріалами пенсійної справи є його правом, а не обов`язком. В даному випадку ознайомлення з матеріалами справи було обумовлене неотриманням представником позивача відповіді від командування військової частини з приводу виплати грошового забезпечення.
Отже, судом першої інстанції не встановлено вірної дати, коли позивач дізнався про порушення своїх прав, за захистом яких звернулась до суду з даним позовом, по кожному пункту позовних вимог, у зв`язку з чим необґрунтовано застосовано до позовної заяви В`ялої- ОСОБА_5 наслідки пропущення строку звернення до суду, передбачені ст.100 КАС України.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції прийшов до помилкового висновку про пропущення позивачем строку звернення до суду з позовом про поновлення виплати пенсії у межах шести місяців до дати її звернення до суду.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає передчасним висновок суду першої інстанції про застосування до позову В`ялої- ОСОБА_5 наслідків пропущення строку звернення до суду, передбачених статтею 100 КАС України та, відповідно, залишення позову без розгляду.
Таким чином, з урахуванням приписів п.4 ч.1 ст.204 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів дійшла висновку, що через порушення судом норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, неповне з`ясування обставин у справі, ухвала Київського районного суду м. Полтави від 02.12.2016 року по справі № 552/6839/16-а підлягає скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 199, ст.ст.204, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 02.12.2016р. по справі № 552/6839/16-а скасувати.
Справу № 552/6839/16-а за позовом ОСОБА_2 в інтересах малолітньої ОСОБА_3 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення заборгованості з виплати грошового забезпечення направити до Київського районного суду м. Полтави для продовження розгляду справи зі стадії відкриття провадження по справі.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена в силу ч. 2 ст. 211 КАС України, оскільки не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Головуючий суддя Перцова Т.С.
Судді Дюкарєва С.В. Жигилій С.П.
Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 14.02.2017 р.