Справа № 497/2433/16-а
Суддя: Кодінцева С. В.
Дата ухвалення: 2017-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/2433/16-а
Провадження № 2-а/497/20/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2017 року, м.Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі головуючого судді С.В.Кодінцевої, розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України у Болградському районі Одеської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання відновити виплати пенсію, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, інваліду 2 групи (1 категорії),-

В С Т А Н О В И В:

27.12.2016 року позивач звернувся до суду із названим позовом, яким просить постановити рішення та:

- визнати протиправним порушення з боку Управління пенсійного фонду України у Болградському районі Одеської області по відношенню до нього, позивача вимог статей 22 та 46 Конституції України, якими він відповідно до п. 2 Положення про Управління пенсійного фонду України в районах, місцях, районах у містах, а також у містах та районах (Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 року за № 41/26486) зобов'язаний керуватися у своїй діяльності, а також підпунктів 7 та 8 пункту 4 цього положення, згідно яких відповідач призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, для чого забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату цих пенсій, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок державного бюджету України;

- зобов'язати Управління пенсійного фонду України у Болградському районі Одеської області негайно поновити його, позивача право отримувати державну пенсію як інваліду-ліквідатору ЧАЕС 2-ої групи в розмірі 8.75 мінімальних пенсій за віком, для чого зобов'язати негайно здійснити відповідний перерахунок та забезпечити своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату цих пенсій за рахунок державного бюджету України;

- з врахуванням факту, що державні пенсії як інваліду ЧАЕС є єдиним джерелом фінансування його, позивача харчування, лікування та життя, фізичної неможливості отримувати інші доходи, просить допустити негайне виконання судового рішення в цілому;

- позовні вимоги розглядати в скороченому провадженні.

В обґрунтування позову зазначає, що він, позивач приймав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в 1987 році, внаслідок чого отримав радіаційне переопромінення, втратив працездатність, можливість заробляти для себе та своєї родини на життя, став інвалідом 2 групи.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 20.04.2011 року було зобов'язано УПФ в подальшому без обмеження по строках здійснювати виплату основної і додаткової пенсії, з травня 2011 року відповідно до ст.ст.49, 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру основної пенсії - 8 (восьми) мінімальних пенсій та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком, виходячи зі встановленого розміру мінімальної пенсії за віком, і до внесення змін до вказаних законів України у відповідному порядку.

Починаючи з 01 листопада 2011 року йому було припинено виплату пенсії у визначеному розмірі.

25.11.2016 року він, позивач звернувся до відповідача з заявою про проведення відновлення виплати належних йому державних пенсій як інваліду-ліквідатору ЧАЕС у відповідності до Конституції України, на що отримав 09.12.2016 року відмову. Дану відмову він вважає безпідставною та протиправною, тому змушений звертатися до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Позивач наполягав на своїх вимогах, просив їх задовольнити, розгляд справи здійснювати в скороченому провадженні (а.с.4, 37).

Відповідач Управління пенсійного фонду України у Болградському районі Одеської області позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову просив відмовити. Надав письмові заперечення проти позову (а.с.32-43), не заперечував, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в УПФ та отримує пенсію по інвалідності 2 групи як військовослужбовець внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-ХІІ.

19.06.2011 року набув чинності Закон України від 14.06.2011 року № 3491-VІ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», яким передбачено, що у 2011 році положення ст.ст39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи із наявного фінансування ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

На виконання вимог вищезазначеного Закону Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 06.07.2011 року № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат», що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», яка набрала чинності 23.07.2011 року.

В Законах України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» (п.3 розділу Прикінцеві положення), «Про Державний бюджет України на 2013 рік» (п.4 розділу Прикінцеві положення), «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (п.67 розділу Прикінцеві положення), «Про Державний бюджет України на 2015 рік» (п.9 розділу Прикінцеві положення), містяться аналогічні положення.

Постанова № 745 від 06.07.2011 року «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» була чинною у період з 23.07.2011 року до 01.01.2012 року.

23.11.2011 року КМУ виніс з цього питання ще одну постанову № 1210, яка є чинною на даний час.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» з 01.12.2016 року позивачу проведено перерахунок пенсії, яка складає 3 179.85 гривен, з яких: 1995.20 гривен - розмір пенсії з обмеженням + 498.80 гривен - підвищення інваліду Армії, прирівняному до інвалідів війни + 379.60 гривен - додаткова пенсія, як інваліду війни 2 групи внаслідок ЧАЕС + 50.00 гривен - щомісячна цільова грошова допомога на проживання інвалідів війни + 256.25 гривен - державна адресна допомога.

Саме з цих підстав, відповідач вважає вимоги позивача не обґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до ч. 4 ст. 183-2 суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. За результатами розгляду справи у скороченому провадженні суддя, оцінивши повідомлені позивачем, відповідачем обставини, за наявності достатніх підстав приймає законне судове рішення.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5), являється особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (1 категорія) та являється інвалідом 2 групи довічно в зв'язку з захворюванням, пов'язаним з впливом аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 та копією довідки МСЕК № 580252 від 30.09.2013 року (а.с.7, 8, 9, 10, 11).

Постановою Болградського районного суду Одеської області від 20.04.2011 року було зобов'язано УПФ в подальшому без обмеження по строках здійснювати виплату основної і додаткової, з травня 2011 року відповідно до ст.ст.49, 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру основної пенсії - 8 (восьми) мінімальних пенсій та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком, виходячи зі встановленого розміру мінімальної пенсії за віком, і до внесення змін до вказаних законів України у відповідному порядку (а.с.12-14).

До листопада 2011 року позивач отримував державну пенсію як інвалід ліквідатор ЧАЕС 2 групи в розмірі 8,75 мінімальних пенсій за віком (а.с.21-31).

25.11.2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про негайне відновлення та виплату належних йому державних пенсій як інваліду-ліквідатору ЧАЕС у відповідності до Конституції України (а.с.15-16).

09 грудня 2016 року відповідач листом за № 29/Р-3 відмовив позиву у задоволенні заяви (а.с.17).

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-XII від 28 лютого 1991 року (далі Закон № 796-XII).

Статтею 49 Закону № 796-XII передбачено, що пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Згідно ст. 50 Закону № 796-XII визначено, що особам, віднесеним до категорії 1 призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю у розмірах: інвалідам ІІ групи - 75% мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до статті 54 Закону № 796-XII в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими, зокрема, по ІІ групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком.

Однак, Законами України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», «Про Державний бюджет України на 2012 рік», «Про Державний бюджет України на 2013 рік», «;Про Державний бюджет України на 2014 рік», «;Про Державний бюджет України на 2015 рік» встановлено, що у 2011 - 2015 роках положення статей 50, 54 Закону №796-XII застосовуються у порядку та розмірі, встановленому Кабінетом Міністрів України, виходячи із наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 - 2015 роки.

Таким чином, виплата державної пенсії по інвалідності, додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю з 01.06.2011 року проводилась у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 06.07.2011 №745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», а з 01.01.2012 року здійснюється у розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 року №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішеннями Конституційного суду України від 26.12.2011 року № 20-рп/2011 та від 25.01.2012 № 3-рп/2012 підтверджена законність повноважень Кабінету Міністрів України щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави.

Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» №76-VIII від 28.12.2014 року внесено зміни до статей 50 та 54 Закону № 796-XII.

Так, відповідно до ст. 50 Закону № 796-ХІІ в редакції від 28.12.2014 року особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, що становить для другої групи інвалідності - 379,60 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 року № 1210 «Про підвищення рівня захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно зі ст. 54 Закону № 796-ХІІ, в редакції від 28.12.2014 пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством. В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу у зоні відчуження у 1986-1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців. Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

При цьому, суд керується положеннями вказаного Закону, оскільки такий закон прийнятий законодавчим органом (парламентом) і є обов'язковим до виконання, виходячи з позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Заяви №29458/04 та №29465/04) вказав: «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (п.23 рішення).

Окрім того, суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в ухвалі «Великода проти України» від 03.06.2014 р., в якій Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), за загально визначеним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

З огляду на те, що Закон України № 796-ХІІ в редакції від 28.12.2014 року Конституційним Судом України в установленому порядку неконституційним не визнавався, є чинним і підлягає виконанню, враховуючи позицію Конституційного Суду України, викладену у рішенні № 20-рп/2011 від 26.12.2011 та в рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 та позицію Європейського суду з прав людини, викладену в ухвалі «Великода проти України» від 03.06.2014, суд вважає, що твердження позивача щодо звуження його прав та соціальних гарантій з посиланням на положення статей 22,46 Конституції України, є безпідставними.

Зазначена позиція суду узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі «Валентина Ніканорівна Великода проти України» (заява 43331/12) від 03 червня 2014 року, щодо невиконання рішення суду після внесення у 2011 році змін до законодавства, згідно якої подальша дія судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати, було внесено зміни. Відповідно, обов'язок Уряду забезпечити виконання попереднього рішення закінчився, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявника.

За наведених підстав, суд вважає, що відмова Управління Пенсійного фонду України у Болградському районі Одеської області у виплаті позивачу за період з 01.11.2011 року по 27.12.2016 року щомісячної пенсії в розмірі вісім мінімальних пенсій за віком та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 8.75% мінімальних пенсій за віком, виходячи зі встановленого розміру мінімальної пенсії за віком, є законною та обґрунтованою.

В даному випадку, суд з урахуванням наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому його позов слід залишити без задоволення.

На підставі ст.ст.46, 116, 117 Конституції України, рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 року № 20-рп/2011, рішення Конституційного Суду України №3-рп/2012 від 25.01.2012 року, ст.ст.49, 50, 54, 56, 57, 63, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ від 28.02.1991 року із змінами та доповненнями, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІУ від 09.07.2003 року із змінами та доповненнями, п.9 Прикінцевих положень, Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» №80-УІІІ від 28.12.2014 року із змінами та доповненнями, Постановою Кабінету Міністрів України №1210 від 23.11.2011 року «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із змінами та доповненнями, Постановою Кабінету Міністрів України №112 від 25.03.2014 року «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань пенсійного забезпечення», керуючись ст. ст.5, 6, 17, 159-163, 183-2 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України у Болградському районі Одеської області про визнання дій протиправними, зобов'язання перерахувати та виплатити належні соціальні виплати - відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя С.В.Кодінцева