Справа № 751/10946/16-а
Суддя: Овсієнко Ю. К.
Дата ухвалення: 2017-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/751/15/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2017 року м. Чернігів

Новозаводський районний суд міста Чернігова

у складі: головуючого-судді Овсієнко Ю.К.,

при секретарі Талибова В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

08 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 30-31), просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в призначенні їй пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001); зобов'язати відповідача призначити їй пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001) та провести її обчислення, виходячи із розрахунку в розмірі 90% від суми щомісячного заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи, без обмеження максимального розміру пенсії, з дня звернення, тобто з 15.09.2016; зобов'язати відповідача зарахувати до стажу роботи, у тому числі на прокурорських посадах, що дає право на пенсію за вислугою років, період роботи на посаді старшого помічника прокурора м. Чернігова з 20.05.2012 по 05.06.2012.

Свої вимоги мотивує тим, що вона 15.09.2016 року звернулася до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (далі - Закон № 1789-ХІІ). Однак, листом від 27.10.2016 № 19134/05 Чернігівським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України у задоволенні такої вимоги їй відмовлено з посиланням на пункт 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213, згідно з яким внаслідок неприйняття до 01.06.2015 закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, з 01.06.2015 скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне грошове утримання призначаються, зокрема, і відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Крім того, на думку відповідача, вона не має достатнього спеціального стажу для призначення пенсії відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру», оскільки на день звернення її стаж складав 20 років 8 місяців, у тому числі 15 років 6 місяців 24 дні на прокурорських посадах, а відповідно до вимог Закону необхідно 22 роки 6 місяців. Водночас, в стаж роботи, який дає право на пенсію за вислугою років, а також і в стаж роботи на прокурорських посадах їй не зараховано період роботи на посаді старшого помічника прокурора м. Чернігова з 20.05.2012 по 05.06.2012. Таке рішення мотивовано тим, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів у зв'язку з прийняттям Кримінального процесуального кодексу України, який набрав чинності 20.05.2012, внесено зміни до ст. 56 Закону України «Про прокуратуру», згідно з якими назва посад «помічник (старший помічник) прокурора» змінена на назву «прокурор (старший прокурор) прокуратури». Тому, на думку відповідача, до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугою років з 20.05.2016 може зараховуватися час роботи на посадах прокурорів та старший прокурорів прокуратур. Вважає, що дії відповідача щодо відмови у призначення їй пенсії за вислугою років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ є неправомірними, виходячи з наступного. В органах прокуратури вона працює безперервно з 01 квітня 1998 року по теперішній час. У тому числі з 20.05.2012 по 05.06.2012 вона працювала на посаді старшого помічника прокурора м. Чернігова, виконуючи при цьому функції прокурора, передбачені Законом України «Про прокуратуру» та сплачуючи внески до Пенсійного фонду. Стверджує, що відповідно до змін до ст. 56 Закону України «Про прокуратуру» змінилася лише назва посад, що зазначено і самим відповідачем. Тим більше, згідно ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», який діє на даний час, до вислуги років зараховується час роботи на посадах старших помічників прокурорів. Пояснює, що на початок її проходження служби в органах прокуратури України (01.04.1998) діяв Закон № 1789-ХІІ, статтею 50-1 якого (в редакції від 12.07.2001) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку. Тому, працюючи в органах прокуратури на різних прокурорських посадах, позивач розраховувала на передбачене даною нормою Закону право на пільгову пенсію, яке мала на час звернення до відповідача. Також вона розраховувала, що розмір її пенсії становитиме більше 80% від розміру місячної заробітної плати. Наразі впроваджено в дію Закон № 1697-VII 14.10.2014, частиною першою статті 86 якого збільшено стаж роботи, що дає їй право на пенсію, а частинами другою та п'ятнадцятою цієї статті встановлений розмір пенсії суттєво зменшено - до 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати та взагалі обмежено її максимальний розмір. На думку позивача, вказане є звуженням прав у розумінні Конституції України через суттєве погіршення її становища запровадженням зворотної дії закону в часі на вже існуючі правовідносини. За таких обставин вважає, що при вирішенні цього спору мають застосовуватися правові акти, які мають вищу юридичну силу по відношенню до згаданої норми та не взяті до уваги відповідачем.

Позивач у судове засідання не з'явилась, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Додатково вказала, що позов підтримує та просить його задовольнити (а.с. 38).

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце його проведення повідомлений належним чином. Через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі їх представника (а.с. 37). Додатково у вказаному клопотанні просять у задоволенні позову відмовити, подані заперечення (а.с. 32-33) - підтримують.

Оскільки всі особи, що беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 15 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України з заявою про призначення їй пенсії за вислугу років на підставі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Листом від 27 жовтня 2016 року за № 19134/05 відповідачем було відмовлено в призначенні пенсії , оскільки немає законних підстав, бо пенсії не призначаються та відсутній необхідний стаж роботи, який дає право на вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру» (22 року 6 місяців) (а.с. 13-16).

Зі змісту вищевказаного листа відповідача також вбачається, що ОСОБА_1 можливо зарахувати 20 років 8 місяців, а саме: стаж роботи на прокурорських посадах - 15 років 6 місяців 24 дні; період роботи стажистом - 8 місяців; період перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років - 2 роки 1 місяць 21 день; половина періоду навчання у Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого (01.09.1993-31.03.1998) - 2 роки 3 місяці 15 днів.

Також у вказаному листі повідомлено позивача, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів у зв'язку з прийняттям Кримінального процесуального кодексу України», який набрав чинності з 20 травня 2012 року, були внесені зміни до ст. 56 Закону України «Про прокуратуру», згідно з якими назва посад «помічник (старший помічник) прокурора» замінена на назву «прокурор (старший прокурор прокуратури)». При обчисленні стажу для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», робота на посадах помічника (старшого помічника) прокурора до введення в дію вищезазначених змін зараховується до стажу, що дає право на призначення пенсії відповідно до цієї статті. З 20 травня 2012 року до такого стажу відповідно зараховується час роботи на посадах прокурорів та старших прокурорів прокуратур. Тому період роботи на посаді старшого помічника прокурора м. Чернігова з 20.05.2012 по 05.06.2012 не враховано в стаж роботи за вислугу років.

Позивач з відмовою не погодилась та звернулась до суду із даним позовом.

З оглянутої судом копії трудової книжки НОМЕР_1, заведеної на ім'я ОСОБА_1, вбачається, що в період з 01.09.1993 року по 27.06.1998 року позивач навчалась у Національній юридичній академії ім. Ярослава Мудрого.

В період з 01.04.1998 року по теперішній час позивач безперервно працює в органах прокуратури України на посадах: помічника прокурора - стажиста м. Чернігова (з 01.04.1998); помічника прокурора м. Чернігова (з 01.12.1998); старшого помічника прокурора м. Чернігова (з 19.11.2001); старшого прокурора прокуратури м. Чернігова (з 06.06.2012); старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ при провадженні дізнання та досудового слідства управління нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство прокуратури Чернігівської області (з 07.11.2012); старшого прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування прокуратури області (з 23.11.2012); заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ при провадженні оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури області (з 20.07.2015); начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури області (з 30.09.2015); начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури області (з 12.01.2016 і по теперішній час) (а.с. 17-19).

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист і сформулював чітку правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справах щодо права на пільги, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 щодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказує на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення № 5-рп/2002).

22.05.2008 Конституційний Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно з яким «…конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». Конституційний Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

На момент призначення позивача на роботу в органах прокуратури України (01.04.1998) діяв Закон № 1789-ХІІ.

Статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Таким чином, позивач набула право виходу на пенсію після набуття нею стажу роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, незалежно від віку.

На теперішній час діє Закон № 1697-VII, частиною першою статті 86 якого встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

- по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

- з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

- з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

- з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

- з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

- з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Таким чином, статтею 86 Закону № 1697-VII збільшено стаж роботи позивача, що дає йому право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), з 20 до 22 років 6 місяців, що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.

Частинами першою - третьою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мала законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися нормах статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), і які були звужені статтею 86 Закону № 1697-VII.

Також слід врахувати, що у період з 20.05.2012 року по 05.06.2012 року ОСОБА_1 перебувала на посаді старшого помічника прокурора м. Чернігова і вказана посада відноситься до посад прокурора, а тому вказаний період підлягає зарахуванню до стажу роботи, у тому числі на прокурорських посадах, що дає право на пенсію за вислугою років.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення.

У відповідності до п. 18 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» відповідач звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи, а тому понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у сумі 551 грн. 20 коп. стягненню з відповідача у відповідності до ст. 94 КАС України не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 11, 17, 69-71, 72, 94, 99, 100, 122, 158-163, 167, 267 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001).

Зобов'язати Чернігівське об'єднане управління Пенсійного фонду України призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001) та провести її обчислення, виходячи із розрахунку в розмірі 90% від суми щомісячного заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи, без обмеження максимального розміру пенсії, з дня звернення, тобто з 15.09.2016.

Зобов'язати Чернігівське об'єднане управління Пенсійного фонду України зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи, у тому числі на прокурорських посадах, що дає право на пенсію за вислугою років, період роботи на посаді старшого помічника прокурора м. Чернігова з 20.05.2012 по 05.06.2012.

Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Новозаводський районний суд міста Чернігова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі проголошення в судовому засіданні вступної та резолютивної частини постанови, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Ю.К. Овсієнко