Справа № 815/3258/16
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2017-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3258/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Марина П.П.

за участю секретаря Станкової О.Ф.

за участю сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (за довіреністю);

від відповідача: ОСОБА_2 (за довіреністю);

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області про скасування податкового повідомлення-рішення від 17.02.2016 року №, рішення від 17.02.2016 року № та вимоги від 17.02.2016 року №, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області про скасування податкового повідомлення-рішення від 17.02.2016 року №, рішення від 17.02.2016 року № та вимоги від 17.02.2016 року №. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем вимог Податкового кодексу України, оскільки ОСОБА_4 ніколи не працювала у позивача. З нею не укладався трудовий чи цивільно-правовий договір, у звязку з чим факчтино така особа не виконувала будь-яких робіт у позивача, а в акті перевірки не наведено жодного первинного документу, відсутні пояснення осіб, які б підтверджували, що у позивача працювала такий найманий працівник, окрім заяви ОСОБА_4, що в своїй сукупності призвело до безпідставного нарахування податку з доходів фізичних осіб. Рішення податкового органу про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску позивач також вважає безпідставним, в зв'язку з тим, що вимогами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» передбачено, що платниками даного внеску є роботодавці, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору, а оскільки у позивача працює лише одна фізична особа відомості про яку регулярно подаються останнім до податкового органу, то безпідставним є нарахування штрафних санкцій по даному рішенню. Висновки, викладені в акті перевірки є незаконними в силу їх необґрунтованості, оскільки вони зроблені на підставі висновків про вчинення правопорушень, що базуються на припущеннях, а не фактичних обставинах. Норми діючого законодавства з питань оподаткування не передбачають права податкового органу на донарахування податків лише зі слів фізичних осіб, без підтвердження викладених фактів первинними документами платника податків. Позивач вважає, що податкові зобов'язання та штрафні санкції відповідачем визначені безпідставно та необґрунтовано, внаслідок чого зазначені податкове повідомлення-рішення від 17.02.2016 року №, рішення від 17.02.2016 року № та вимога від 17.02.2016 року №, не відповідають вимогам чинного законодавства та підлягають скасуванню.

В судовому засіданні представник позивача на позовних вимогах наполягав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідач надав до суду заперечення (а.с. 55-57), відповідно до яких зазначив про правомірність оспорюваних рішень субєкта владних повноважень, які ґрунтуються на обставинах виявлених в процесі фактичної перевірки субєкта господарювання, які підтверджені складеним актом перевірки №199/15-52-17-128/НОМЕР_1 від 27.01.2016 року та відповідними зверненнями ОСОБА_4, у звязку з чим відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову. Так, в ході вказаної перевірки встановлено порушення позивачем вимог п.п.163.1.2 п.163.1 ст.163, пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПКУ, у звязку з чим ФОП ОСОБА_3 донараховано податок з доходів фізичних осіб у сумі 450,00 грн., п.176.2 ст.176, п.119.2 ст.119 ПКУ щодо неподання податкових розрахунків по ф. 1-ДФ за ІІІ-ІV квартали 2015 року, ст.24 ЗУ «Про оплату праці» щодо встановлення виплат заробітної плати ОСОБА_4 та п.1, п.2 ч.2, п.4 ст.4, ст.6 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», у звязку з чим позивачу донараховано єдиного соціального внеску у розмірі 1212,00 грн. та застосовано штрафні санкції до позивача, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, допитавши свідка, дослідивши доводи адміністративного позову, наявні матеріали справи та обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, встановив наступні факти та обставини.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 зареєстрована 19.07.2001 року виконавчим комітетом Одеської міської ради як субєкт підприємницької діяльності, за ідентифікаційним кодом НОМЕР_1, перебуває на обліку в органах ДФС та є платником єдиного податку.

Основний вид діяльності позивача за КВЕД 49.32 надання послуг таксі.

Так, 10.11.2015 року до ДПІ у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області надійшла інформація щодо використання ФОП ОСОБА_3 в підприємницькій діяльності праці неоформлених найманих працівників, а саме: ОСОБА_4 подано скаргу від 10.11.2015 року, відповідно до якої остання пояснила що працювала у позивача з 10.08.2015 року по 01.10.2015 року на посаді диспетчера таксі «Одеське міське» за адресою: м. Одеса, вул. Дальницька, 25 та отримувала заробітну плату у розмірі 3000,00 грн. на місяць, проте заборгованість за вересень 2015 року працівнику не виплачено та не повернуто документи на працевлаштування, у звязку з чим остання звернулась до податкового органу для вжиття заходів в межах наданої компетенції (а.с.58).

В подальшому, 20.11.2015 року вищевказаною особою надано письмові пояснення щодо обставин під час роботи у ФОП ОСОБА_3В.(а.с.59-59з/б).

27.11.2015 року ДПІ у Малиновському районі м. Одеси надіслано запит №6606/К/15-52-17-01 на адресу позивача з вимогою надати пояснення на запит та завірені копії документів щодо взаємовідносин з гр. ОСОБА_4 (а.с.36).

01.12.2015 року ФОП ОСОБА_3 надала до відділу відповідача (вх.08.12.2015 року) відповідь на запит №01/12-2015, відповідно до якої зазначила про відсутність будь-яких взаємовідносин з ОСОБА_4, а у вищезазначений період позивач працювала сама та не використовувала найману працю (а.с.37).

У період з 13.01.2016 року по 27.01.2016 року уповноваженими представниками ДПІ у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області - головним державним ревізором-інспектором відділу контрольно-перевірочної роботи доходів і зборів з фізичних осіб ОСОБА_5 та старшим державним ревізором-інспектором відділу контрольно-перевірочної роботи доходів і зборів з фізичних осіб ОСОБА_6, на підставі наказу №10 від 13.01.2016 року та виданих на імя зазначених осіб направлень від 13.01.2016 року №№10, 11, проведена фактична перевірка ФОП ОСОБА_3, про що у журналі реєстрації перевірок вчинено відповідний запис.

За результатами даної перевірки складено акт №199/15-52-17-128/НОМЕР_1 від 27.01.2016 року, відповідно до висновків якого співробітниками податкового органу встановлено факт порушення позивачем вимог п.п.163.1.2 п.163.1 ст.163, пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПКУ, у звязку з чим ФОП ОСОБА_3 донараховано податок з доходів фізичних осіб у сумі 450,00 грн., п.176.2 ст.176, п.119.2 ст.119 ПКУ щодо неподання податкових розрахунків по ф. 1-ДФ за ІІІ-ІV квартали 2015 року, ст.24 ЗУ «Про оплату праці» щодо встановлення виплат заробітної плати ОСОБА_4 та п.1, п.2 ч.2, п.4 ст.4, ст.6 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», у звязку з чим позивачу донараховано єдиного соціального внеску у розмірі 1212,00 грн.

Не погоджуючись з висновками, позивачем подано заперечення на акт, які відповіддю ДПІ у Малиновському районі м. Одеси від 15.02.2016 року №687/К/15-52-17-01залишені без задоволення (а.с.19-21, 22-23).

17.02.2016 року на підставі акту перевірки та встановлених порушень, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення №1, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання за платежем податок на доходи фізичних осіб, штрафи у розмірі 450,00 грн. за основним платежем та 622,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами), рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 17.02.2016 року, яким до ОСОБА_3 застосовано штрафні санкції у сумі 121,20 грн. та складено вимогу про сплату боргу №Ф- від 17.02.2016 року, відповідно до якої заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску склала 1212,00 грн. (а.с.24-26).

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями відповідача, позивач звернулась до суду із даним позовом.

Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу спірних податкових повідомлень-рішень, а також суджень, відображених суб'єктом владних повноважень в акті перевірки, на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, суд встановив наступне.

Статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно- технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров'я роботах забороняється.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про оплату праці», контроль за додержанням законодавства про оплату праці здійснюють: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю; органи доходів і зборів.

Не допускається приховування від зазначених органів будь-якої інформації з питань оплати праці.

Органи доходів і зборів мають право одержувати від суб'єктів господарювання та найтаних ними осіб інформацію, документи і матеріали та відвідувати місця здійснення господарської діяльності під час виконання трудової функції такими найманими особами.

Органи доходів і зборів мають право на проведення перевірки без попереднього попередження платника у випадках, передбачених законодавством.

Частиною 2 ст. 2 КЗпП передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.

Згідно із ст. 21 КЗпП, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Також, згідно із ч. 2 ст. 22 КЗпП, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Суд зауважує, що відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так, згідно наданого трудового договору №1 між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю від 02.12.2015 року, позивач уклала дану угоду із ОСОБА_7 у грудні 2015 року (а.с.27), а трудова угода з найманим працівником ОСОБА_4, яка звернулась до податкового органу, відсутня і позивачем пояснено про роботу у вказаний період самостійно без залучення найманих працівників.

Статтею 26 даного Кодексу передбачено, що при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі розпорядженні про прийняття на роботу. В період випробування на працівників поширюється законодавство про працю.

Згідно з ст. 94 Кодексу, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до п. 163.1.1 Податкового кодексу України (далі - ПК України) об'єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

До загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).

Пунктом 168.1.1 ПК України передбачено, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Крім цього, відповідно до п. 2 ст. 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 4 вище вказаного Закону платниками єдиного внеску є роботодавці фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців).

Для зясування фактичних обставин, викладених у скарзі ОСОБА_4, остання викликана до суду у якості свідка та відповідно до наданих пояснень вказала, що працювала у ФОП ОСОБА_3 в таксі, проте у звязку з суперечностями, які виникли між нею та роботодавцем, виявила бажання звільнитись з проханням розрахуватись за відпрацьований час, однак їй було відмовлено, у звязку з чим ОСОБА_4 звернулась до ДПІ з вимогою вжити заходи до такого роботодавця. Жодних трудових договорів з ФОП ОСОБА_3 не укладала, на прохання представника позивача вказала адресу місцезнаходження офісу, в якому працювала та пояснила, що вимушена була звернутись саме до ДПІ, оскільки органи поліції такі заяви не розглядають, а заборгованість по заробітній платі добровільно підприємцем не сплачена.

Відповідно до пункту 297.3 статті 297 ПК України платник єдиного податку виконує передбачені цим Кодексом функції податкового агента у разі нарахування (виплати, надання) оподатковуваних податком на доходи фізичних осіб доходів на користь фізичної особи, яка перебуває з ним у трудових або цивільно-правових відносинах.

Приписами пункту 127.1 статті 127 ПК України визначено, що ненарахування, неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо дані перевірок щодо утримання податків у джерела виплати, в тому числі податкового агента, свідчать про порушення правил нарахування, утримання та сплати до відповідних бюджетів податків і зборів, передбачених цим Кодексом, у тому числі податку на доходи фізичних осіб таким податковим агентом (п.п. 54.3.5 п. 54.3 ст. 54 ПК України.)

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 61 Податкового кодексу України, податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами та координуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Відповідно до п.п. 41.1.1 п. 41.1 ст. 41 ПК України, контролюючими є податкові органами - щодо податків, які справляються до бюджетів та державних цільових фондів, крім зазначених у підпункті 41.1.2 цього пункту, а також стосовно законодавства, контроль за дотриманням якого покладається на органи державної податкової служби.

Згідно ст. 75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно п.176.2 ст.176 ПК України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані, зокрема, своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

З вищевказаної норми вбачається, що податковим агентом по сплаті податку з доходів фізичних осіб в даному випадку є саме позивач, і саме на нього Законом покладено обов'язок нарахування та своєчасної сплати відрахувань до бюджету.

З урахуванням вищевказаного, суд дійшов висновку, що для фізичної особи-підприємця підставною для нарахування та сплати податку з доходів фізичних осіб є використання найманої праці фізичних осіб, що працюють на умовах трудового договору, проте позивачем не виконано вказані норми діючого законодавства.

Стосовно посилань представника позивача, що підстави для прийняття податковим органом оскаржуваних рішень відсутні, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 70 КАС України зазначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

З огляду на викладене, суд надає перевагу показам свідка, попередженого про кримінальну відповідальність, якою повідмолено про трудові відносини із ФОП ОСОБА_3 без оформлення відповідних документів та без відповідних відрахувань податку на доходи фізичних осіб у вказаний період, а тому в даному випадку є доведеним факт використання позивачем найманої праці ОСОБА_4 за перевірений період.

Представником позивача під час офіційного зясування обставин у справі не спростовано обставини, викладені в акті та пояснення свідка.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати розподілити відповідно до приписів ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 9, 11, 69-72, 86, 158-163, 167, 254 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області про скасування податкового повідомлення-рішення від 17.02.2016 року №, рішення від 17.02.2016 року № та вимоги від 17.02.2016 року № відмовити повністю.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено та підписано суддею 13 лютого 2017 року.

Суддя П.П. Марин