Справа № 127/25079/16-а
Суддя: Венгрин О. О.
Дата ухвалення: 2017-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/127/83/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2017 року Вінницький міський суд Вінницької області в складі судді Венгрин О.О.,

секретар - Плотницька Т.О.,

за участі представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Павич О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці про визнання дій протиправними, зобов"язання призначити пенсію,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці про визнання дій протиправними, зобов'язання призначити пенсію, мотивуючи його тим, що в серпні 1993 р. він виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю. Після досягнення пенсійного віку звернувся до відповідача з проханням призначити йому пенсію за віком. Відповідач відмовив йому в призначенні пенсії, посилаючись на те, що він на території України не проживає і відсутній відповідний міжнародний договір з державою, у якій він проживає. Вважає, що відмова є протиправною і порушує його законні права. Просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні йому пенсії та зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці призначити йому пенсію за віком з 17.10.2016 р.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 позов підтримав за викладених в позовній заяві обставин, просить його задоволити.

Представник відповідача Павич О.С. позов не визнала, просить відмовити у задоволенні позову, оскільки відповідно до ст. 1 ч.4 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсійне зебезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. Такий договір між Україною та Ізраїлем щодо пенсійного забезпечення громадян відсутній. (а.с. 25-27)

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкає в АДРЕСА_1

17.10.2016р. позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком.

Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці надало відповідь про те, що відповідно до п. 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. При цьому відповідно до п. 2.9 Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). Зазначений документ повинен свідчити про правовий зв'язок фізичної особи з державою Україна. Відповідно до ст. 1 ч.4 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсійне зебезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. Такий договір між Україною та Ізраїлем щодо пенсійного забезпечення громадян відсутній, у зв'язку з чим немає правових підстав для призначення пенсії за віком. (а.с. 20-21)

На а.с. 8-19 - копія трудової книжки позивача, згідно якої позивач має достатній трудовий стаж для призначення пенсії за віком відповідно до вимог ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Згідно зі ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням №25-рп/2009 від 07.10.2009 р. п. 2 ч. 1 ст. 49, друге речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В рішенні №25-рп/2009 зазначено, що оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 р., зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 цього рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та є обов'язковими для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом України у постановах від 12 та 19 травня 2015 р. (справи №№ 21-180а15, 21-168а15 відповідно), які відповідно до ст. 244-2 КАС України мають враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

На підставі наведеного суд дійшов висновку, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виникли підстави для поновлення конституційного права особи на призначення пенсії.

Отже, суд вважає, що є підстави для визнання протиправними дії відповідача щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_3 і зобов'язання відповідача розглянути питання щодо призначення пенсії за віком ОСОБА_3 з врахуванням того, що його непроживання на території України і відсутність відповідного міжнародного договору з державою, у якій він проживає, не є підставою для відмови у призначенні пенсії. При цьому суд не вбачає підстав для зобов»язання відповідача призначити позивачу пенсію, враховуючи те, що позивачем мають бути надані для призначення пенсії відповідні документи.

Керуючись Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р.,

ст.ст. 71, 94, 138, 160-163, 167 КАС України, суд

п о с т а н о в и в:

Позов задоволити частково.

Визнати дії Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці протиправними щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_3 з підстав його непроживання на території України і відсутності відповідного міжнародного договору з державою, у якій він проживає.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці розглянути питання щодо призначення пенсії за віком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканцю АДРЕСА_1, з врахуванням того, що його непроживання на території України і відсутність відповідного міжнародного договору з державою, у якій він проживає, не є підставою для відмови у призначенні пенсії.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці на користь ОСОБА_3 551,20 грн. судового збору.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом 10 днів з дня отримання копії постанови через Вінницький міський суд Вінницької області до Вінницького апеляційного адміністративного суду.

Суддя О.О.Венгрин