Справа № 815/1149/16
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2017-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/1149/16

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Стеценко О. О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Косцової І.П.

за участю секретаря - Скоріної Т.С.

представника апелянта - ОСОБА_1;

представника відповідача, в особі суду, - Юрьєва С.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Одеського апеляційного господарського суду, Державної судової адміністрації України про визнання дій протиправними та про стягнення вихідної допомоги у зв'язку з відставкою,

третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державне казначейство України, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду першої інстанції з позовом в якому просила:

- визнати протиправною відмову Одеського апеляційного господарського суду у нарахуванні та виплаті їй як судді у відставці вихідної допомоги;

- визнати протиправною відмову Державної судової адміністрації України (надалі - ДСА України) у нарахуванні та виплаті їй як судді у відставці вихідної допомоги;

- стягнути з Одеського апеляційного господарського суду на її користь вихідну допомогу в розмірі 241 164,00 грн.;

- зобов'язати ДСА України виділити та перерахувати Одеському апеляційному господарському суду кошти для проведення зазначених виплат у розмірі 241 164,00 грн., що складає 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день досягнення нею 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді.

В обґрунтування позову зазначено, що позбавлення її права на отримання вихідної допомоги у зв'язку з відставкою є протиправним і таким, що суперечить приписам частини 3 ст.22 Конституції України, згідно з якою при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Посилаючись на рішення Конституційного Суду України, позивач стверджує, що статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому: у зв'язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2016 року позов задоволено.

Суд визнав протиправною відмову Одеського апеляційного господарського суду та Державної судової адміністрації України у нарахуванні та виплаті судді у відставці ОСОБА_3 вихідної допомоги.

Стягнув з Одеського апеляційного господарського суду на користь ОСОБА_3 вихідну допомогу в розмірі 241 164,00 грн.

Також суд зобов'язав Державну судову адміністрацію України виділити та перерахувати Одеському апеляційному господарському суду кошти для проведення виплати судді у відставці ОСОБА_3 вихідної допомоги в розмірі 241 164,00 грн. - 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день досягнення нею 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді.

В апеляційній скарзі ДСА України ставить питання про скасування постанови суду першої інстанції, у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до винесення незаконного та необґрунтованого рішення та просить прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

Представник апелянта в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримала доводи викладені в апеляції та просила її задовольнити.

Представник відповідача, в особі суду, доводи скарги також підтримав та просив її задовольнити.

Інші учасники судового процесу до суду апеляційної інстанції не з'явилися, належним чином сповіщені про дату, час та місце судового розгляду справи.

Відповідно до ч.4 ст.196 КАС України, неприбуття у судове засідання сторони, належним чином повідомленої про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

З'ясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 28 травня 1980 року ОСОБА_3 призначено на посаду судді Ленінського районного суду м. Одеси (а.с.31).

21 червня 1982 року ОСОБА_3 призначено на посаду судді Суворовського районного суду м. Одеси (а.с.31).

04 квітня 2006 року ОСОБА_3 призначено на посаду судді Одеського апеляційного господарського суду безстроково (а.с.32).

Маючи необхідний для відставки судді стаж роботи, встановлений Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI (надалі - Закон № 2453-VI), позивачем, 27 січня 2014 року, було подано заяви до Вищої ради юстиції та Верховної Ради України про відставку з посади судді Одеського апеляційного господарського суду відповідно до п.9 ч.5 ст.126, ст.131 Конституції України та відповідно до ст.109 Закону №2453-VI, у редакції чинній на день подання заяви (а.с.53, 54).

Постановою Верховної Ради України № 636-VIII від 16 липня 2015 року позивача звільнено з посади судді Одеського апеляційного господарського суду у зв'язку з подачею заяви про відставку (а.с.16).

Наказом голови Одеського апеляційного господарського суду № 129-к від 03 серпня 2015 року ОСОБА_3 відрахована зі штату Одеського апеляційного господарського суду у зв'язку із поданням заяви про відставку (а.с.17).

При цьому, у вищевказаному наказі відсутні відомості про нарахування та виплату ОСОБА_3 вихідної допомоги у розміри 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою, як це було передбачено ст.136 Закону № 2453-VІ.

Станом на 01 серпня 2015 року, відповідно до довідки Одеського апеляційного господарського суду № 08-38/1640/2015 від 05 серпня 2015 року, розмір заробітної плати діючого судді Одеського апеляційного господарського суду складав 24 116,40 грн. (а.с.18).

05 листопада 2015 року позивач звернулася до голови Одеського апеляційного господарського суду із заявою, в якій просила здійснити нарахування та виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, відповідно до п.9 ст.126 Конституції України та ст.109 Закону №2453-VI (а.с.19).

09 листопада 2016 року з аналогічною заявою вона звернулася до Державної судової адміністрації України (а.с.20).

Даними установами позивача було повідомлено про відсутність підстав для нарахування та виплати вихідної допомоги (а.с.21-22).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався положеннями Конституції України, рішеннями Конституційного Суду України та виходив із того, що із заявою про відставку ОСОБА_3 звернулася до прийняття та набрання чинності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким було виключено ст.136 Закону № 2453-VI.

У свою чергу, на думку суду першої інстанції, несвоєчасне звільнення позивача з посади судді у відставку з незалежних від неї причин, позбавило її права на отримання відповідної вихідної допомоги, що суперечить змісту ч. 3 ст. 22 Конституції України, яка забороняє звуження змісту та обсягу її прав.

Правовий аналіз рішення суду першої інстанції та доводів апеляції, свідчить про необґрунтованість доводів апелянта про порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 6 КАС встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. За частиною третьою цієї статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень належить перевіряти, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) <…>; 5) розсудливо <…>; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У пункті 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України встановлено, що у разі подання заяви про відставку суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив.

Ці конституційні положення конкретизуються у статті 120 Закону № 2453-VI, згідно з частинами першою, третьою якої суддя має право подати заяву про відставку. Заява подається суддею безпосередньо до ВРЮ, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

За частиною четвертою цієї статті до прийняття рішення про звільнення суддя продовжує здійснювати свої повноваження.

У частинах першій, другій статті 31 Закону України «Про Вищу раду юстиції» №22/98-ВР (діяв на момент спірних правовідносин) встановлено, що ВРЮ за пропозицією Вищої кваліфікаційної комісії суддів України або за власною ініціативою вносить подання про звільнення суддів з посади до органу, який їх призначив або обрав.

Зі змісту наведених конституційних та законодавчих положень вбачається, що суддя, який подав заяву про відставку, вправі очікувати від ВРЮ як спеціального суб'єкта владних повноважень розгляду його заяви у порядку та строки, встановлені законом. Зволікання у розгляді такої заяви за певних умов та обставин може розцінюватися як протиправна бездіяльність.

Як протиправну бездіяльність суб'єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов'язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб'єкта владних повноважень, були об'єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Варто відзначити, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, а саме у справах «Рисовський проти України», «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Лелас проти Хорватії» виклав окремі стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень, зокрема, ним розкрито елементи змісту принципу «належного урядування».

Так, зазначено, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Принцип належного урядування може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Як встановив суд першої інстанції, заява ОСОБА_3 про її відставку не розглядалася суб'єктами владних повноважень майже півтора року.

Частина 1 ст.136 Закону № 2453-VІ (в редакції на час звернення позивача із заявою про відставку) встановлювала, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою.

З 01 квітня 2014 року, у зв'язку із набранням чинності Закону України №1166-VІІ від 27 березня 2014 року «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», стаття 136 із Закону №2453-VI була виключена.

Отже, через зміни в законодавстві з 01 квітня 2014 року було скасовано таку складову соціального захисту суддів, як вихідна допомога у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою при виході у відставку.

Колегія суддів вважає правильним правовий висновок суду першої інстанції про наявність причинно-наслідкового зв'язку між несвоєчасним звільненням позивача у відставку та позбавленням її права отримання вихідної допомоги.

Так, у позивача виникло право на отримання допомоги в той час, коли діяла ст. 136 Закону № 2453-VI, а Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» ще навіть не був прийнятий.

При цьому, позивач виконала всі умови для реалізації цього права, але з незалежних від неї причин, була позбавлена соціального захисту.

Слід зазначити, що реалізація права є фактична правомірна діяльність або правомірні дії, пов'язані з досягненням фактичних результатів. Кінцевий результат реалізації права, отже не обмежується юридичною стороною (виконати, дотримати вимоги норми права), але й передбачає досягнень тієї корисної мети, до якої прагне законодавець.

Викладене, на думку колегії суддів, спростовує довід апелянта про те, що у даному спорі необхідно застосовувати норми законодавства, які діяли на час виходу судді у відставку, а не ті, які діяли на час подання заяви про відставку.

Судом першої інстанції детально проаналізовані рішення Конституційного Суду України, в яких зазначено про неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

Колегія суддів підтримує правову позицію суду першої інстанції про те, що Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Отже, виходячи із вищезазначених положень, зміст та обсяг досягнутих суддями соціальних гарантій не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до законодавства.

Апелянт вважає, що застосування судом першої інстанції ст.136 Закону № 2453-VI, яка втратила чинність на момент звільнення позивача у відставку, є грубим порушенням застосування норм матеріального та процесуального права.

Водночас, виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій суддів, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини щодо їхнього матеріального та соціального забезпечення виникають не в момент призначення пенсії або довічного грошового утримання, а в момент виникнення права на їх призначення або реалізації цього права.

До того ж, апелянт стверджує про те, що відносини в частині нарахування та виплати заробітної плати між позивачем та ДСА України не виникали.

Не погоджуючись з даним доводом, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Бюджетні призначення на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють: Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди - щодо фінансового забезпечення діяльності цих органів; Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів загальної юрисдикції, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України та Державної судової адміністрації.

Відповідно до Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого Рішенням Ради суддів України №12 від 22 жовтня 2010 року, матеріальне і соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апаратів судів відноситься до компетенції Державної судової адміністрації України.

Таким чином, судом першої інстанції зроблений обґрунтований висновок про те, що законодавством України чітко передбачено обов'язок Державної судової адміністрації України щодо здійснення матеріального забезпечення суддів у відставці.

Колегія суддів також бажає звернути увагу на те, що міжнародні стандарти належного судочинства наголошують на важливості забезпечення державою гідних умов праці суддів. Так, в Монреальській універсальній декларації про незалежність правосуддя 1983 року наголошується, що найвищим пріоритетом держави є забезпечення судів адекватними засобами для належного відправлення правосуддя, включаючи матеріальні засоби та приміщення, які створювали б відповідні умови для незалежної, гідної та ефективної роботи суддів, належний судовий та адміністративний персонал і достатній поточний бюджет (п. 33).

У рекомендації № (94) 12 Комітету Міністрів Ради Європи «Про незалежність, дієвість та роль суддів» підкреслюється прямий обов'язок держави забезпечити те, щоб статус і винагорода суддів відповідали гідності їхньої професії та відповідальності, яку вони беруть на себе (принцип ІІІ, пп. B).

Аналогічне положення міститься і в Європейській хартії про Закон «Про статус суддів» 1998 року. У ній, зокрема, вказано, що «розмір винагороди може залежати від стажу судді, характеру виконуваних суддею посадових обов'язків, а також від важливості завдань, що покладена на суддів, причому оцінка вказаних чинників повинна здійснюватися на умовах гласності». Крім того, зауважується, що «Закон повинен забезпечити гарантії для професійних суддів від соціальних ризиків, пов'язаних із хворобою, вагітністю та пологами, інвалідністю, старістю і смертю. Зокрема, судді, що досягли встановленого законом віку для виходу у відставку і виконували суддівські обов'язки протягом певного періоду, повинні отримувати пенсію по виходу у відставку, рівень якої повинен бути якомога ближчим до рівня останньої заробітної плати на посаді судді» (п.6).

При цьому важливо зробити суттєве застереження: рівень матеріально-правових гарантій діяльності судді відповідно до аналізованих вище міжнародно-правових документів не повинен звужуватися під час перебування на посаді. Водночас, не можна розглядати ці значні гарантії й компенсації як особисті привілеї судді, вони є лише правовими засобами забезпечення досягнення суддею тих цілей, які ставить перед ним суспільство, ввіряючи цю відповідальну посаду.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Одеського апеляційного господарського суду, Державної судової адміністрації України про визнання дій протиправними та про стягнення вихідної допомоги у зв'язку з відставкою - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з моменту виготовлення повного тексту судового рішення.

Доповідач - суддя І.О.Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя І.П. Косцова