Справа № 203/6002/15-а(2-а/0203/8/2016)
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2017-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 лютого 2017 рокусправа № 203/6002/15-а(2-а/0203/8/2016)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Чепурнова Д.В. Мельника В.В.

за участю секретаря судового засідання: Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 березня 2016 року та додаткову постанову Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 04 квітня 2016 року

у адміністративній справі № 203/6002/15-а(2-а/0203/8/2016) за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі в м.Дніпропетровську про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії щодо поновлення пенсії за віком, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року позивачка через свого представника звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати протиправними дії управління ПФУ щодо відмови в поновлені їй раніше призначеної пенсії за віком та про зобов'язання відповідача поновити виплату пенсії за віком у розмірах відповідно чинного законодавства.

На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що відмова відповідача у поновлені їй раніше призначеної пенсії за віком з підстав неподання заяви про поновлення пенсії особисто за місцем свого проживання, та неподання документів на підтвердження постійного проживання на території України, суперечить нормам Конституції України та рішенню Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 (далі - Рішення № 25-рп/2009), яким визнано неконституційним положення п.2 ч.1 ст.49 та другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо не призначення (припинення) виплат з мотивів проживання в іншій державі громадян України

Постановою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 березня 2016 року (а.с.20-21) та Додатковою постановою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 04 квітня 2016 року (а.с.23) адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі м. Дніпропетровська щодо не поновлення ОСОБА_1 виплати пенсії за віком, яка постійно проживає на території Ізраїлю, та зобов'язано відповідача здійснити розрахунок пенсії позивачки за віком та інших пенсійних надбавок відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та поновити позивачці виплату пенсії за віком, як непрацюючому пенсіонеру, з подальшим перерахуванням та індексаціями згідно пенсійного законодавства з 26 вересня 2015 року у розмірах відповідно до чинного законодавства, в іншій частині вимог позивачки відмовлено, а з відповідача на користь ОСОБА_1 стягнуто судовий збір в сумі 487,20 грн.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку представником позивачки в частині визначення судом дати, з якої слід зобов'язати відповідача поновити виплату пенсії за віком відповідно до Закону України у розмірах відповідно до чинного законодавства, яку з урахуванням уточненої апеляційної скарги, представник позивачки вважає бути не 24.12.2015 року, а 07.10.2009 року, тобто, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009, яким було визнано неконституційними положення Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії громадянам України, які постійно не проживають на її території, у зв'язку з чим з цього часу орган ПФУ мав би відновити конституційне право особи на виплату пенсії, яка була зупинена виплатою на підставі положень зазначеного Закону. За вказаних обставин просить змінити рішення суду першої інстанції в частині визначення дати, з якої позивачці слід відновити виплату пенсії.

Заслухавши пояснення представника відповідача, яка заперечуючи проти задоволення вимог апеляційної скарги позивачки, просила відповідно до вимог ст.195 КАСУ вийти за межі апеляційної скарги позивачки, та переглянувши постанову суду першої інстанції на предмет її законності в повному обсязі, скасувати її та прийняти нове рішення про відмову у задоволені вимог позивачки в повному обсязі.

Свої вимоги представник відповідача мотивувала тим, що: з заявою про поновлення пенсії повинна була звернутися до пенсійного органу позивачка особисто, а не її представник; пенсія позивачці була призначена з жовтня 1986 року за Законом України «Про пенсійне забезпечення», тому не може бути поновлення відповідно до Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»; у позивачки немає правових підстав вимагати поновлення пенсії саме у УПФУ України в Кіровському районі в м.Дніпропетровську, оскільки до свого виїзду за кордон позивачка перебувала на обліку в Кіровському районному відділенні соціального забезпечення м.Дніпропетровська; а представником позивачки не доведено належними доказами, що ОСОБА_1 є громадянкою України та того, що вона до наступного часу є живою.

Заслухавши пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені оскарженої постанови, дослідивши докази, зібрані в матеріалах справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скарга позивачки підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з положеннями статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом; особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України "Про пенсійне забезпечення" - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.

Відповідно до статті 1 Закону України від 5 листопада 1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Іноземці та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію нарівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міждержавними угодами.

Таким чином, право на отримання пенсії мають громадяни України, громадянство яких підтверджуються відповідно до статті 5 Закону України від 18.01.2001 № 2235-111 «Про громадянство України» документами: 1) паспорт громадянина України; 2) свідоцтво про належність до громадянства України; 3) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 4) тимчасове посвідчення громадянина України; 5) проїзний документ дитини; 6) дипломатичний паспорт; 7) службовий паспорт; 8) посвідчення особи моряка; 9) посвідчення члена екіпажу; 10) посвідчення особи на повернення в Україну.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується довіреністю (а.с.9) та нотаріальним посвідченням підпису ОСОБА_1 (а.с.8), виданих з урахуванням посвідчення особи позивачки закордонним паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 виданим УВД 993 04.11.1991 року, та копією картки фізичної особи-платника податків від 14.04.2008 року (а.с.7), яка видається лише громадянам України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на пенсійне забезпечення.

Матеріали справи свідчать, що позивачка до 1995 року проживала в Україні в м.Дніпропетровську по вул.Писаржевського 3-53, перебувала на обліку та отримувала призначену їй з жовтня 1986 року пенсію за віком (а.с.6), виплата якої їй була припинена з 01.03.1995 року у зв'язку з виїздом в Ізраїль по гостевій візі, що підтверджено долученою до матеріалів справи копією Розпорядженням від 06.02.1995 року.

23.08.2015 року в м.Нетанія ОСОБА_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1, було видано нотаріально посвідчену довіреність на ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 представляти її інтереси в УПФУ України, в судових органах, в органах державної виконавчої та податкової служби, і в будь-яких банківських установах з питань поновлення, нарахування, перерахунку та виплати грошових коштів по належній їй пенсії за віком (а.с.9).

З урахуванням зазначеної в попередньому абзаці довіреності, представник позивачки - ОСОБА_2 26.09.20015 року звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі в м.Дніпропетровську з заявою про поновлення виплати ОСОБА_1 раніше призначеної пенсії (а.с.4).

Проте, Управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі в м.Дніпропетровську перейменованого в наступний час в Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Дніпропетровську, листом № Г 130-15 від 12.10.2015 р (а.с.5) повідомив представника позивачки про те, що згідно п.1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» заява про поновлення виплати пенсії має подаватися пенсіонером особисто за місцем перебування, з пред'явленням паспорту що засвідчує цю особу, місце проживання та вік, як це передбачено п.2.22 та п.2.9 вказаного Порядку, а за даними закордонного паспорту, копію якого додано до заяви, посвідчує місце постійного проживання за межами України, що виходячи з положень ст.1 та ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та з огляду на те, що між Україною та Ізраїлем міждержавного договору пенсійного забезпечення на теперішній час не укладено, на поновлення виплати ОСОБА_1 пенсії правових підстав немає, але рішення пенсійного органу може бути оскаржено до органу вищого рівня чи в судовому порядку.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновків щодо частково задоволення позовних вимог ОСОБА_1, зобов'язавши Управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі в м.Дніпропетровську перейменованого в наступний час в Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Дніпропетровську здійснити розрахунок пенсії позивачки за віком та інших пенсійних надбавок відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» і поновити позивачці виплату пенсії за віком, як непрацюючому пенсіонеру, з подальшим перерахуванням та індексаціями згідно пенсійного законодавства з 26 вересня 2015 року у розмірах відповідно до чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині наявності у позивачки по цій справі права на поновлення раніше призначеної пенсії, що виплачувалося їй та була припинена виплатою у зв'язку з виїздом за кордон, оскільки згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року N 25-рп/2009 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначені положення визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Доводи представника пенсійного органу про відсутність правових підстав для поновлення пенсійних виплат позивачці, оскільки пенсія за віком їй призначалася відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», а не за Законом «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» спростовуються мотивувальною частиною рішення Конституційний Суд України, яким зазначено, що в інших правових актах, крім оспорюваного суб'єктом права на конституційне подання, містяться посилання на статті 49, 51 Закону або вказується, що пенсійне забезпечення деяких категорій громадян, які проживають за межами України, здійснюється лише на підставі міждержавних договорів, і такими положення є у статті 3 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, частині третій статті 1, частині другій статті 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», частині першій статті 59-1 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у зв'язку з чим Конституційний Суд України визнав, що у зв'язку з визнанням неконституційними пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» Верховна Рада України повинна привести положення названих законів у відповідність із цим Рішенням. Такі рекомендації надані судом в пункті 3 резолютивної частини цього рішення.

За наведених в попередньому абзаці положень, та відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України закони, за якою інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, судова колегія визнає, що наведені в Рішенні Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року N 25-рп/2009 правові позиції розповсюджуються на позивачку по цій справі незважаючи на те, що Верховною Радою України не були приведені положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» у відповідність до Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року N 25-рп/2009.

Відповідно до статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно із частиною 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що проживаючи в Ізраїлі, як громадянина України, вона має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Крім того, судова колегія звертає увагу Верховний Суд України вже висловлював правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах. Так, у постановах від 12, 19 травня та 6 жовтня 2015 року (справи №№ 21 180а15, 21-168а15, 21-2427а15, 21-2419а15) міститься висновок про те, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Доводи представника пенсійного органу про те, що позивачка мала б була подати заяву про поновлення пенсії особисто, а не через свого представника за нотаріально посвідченою довіреністю - є помилковими, оскільки подання заяви від імені пенсіонера належним представником останнього не може бути підставою для відмови в поновленні пенсійних виплат, бо саме Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 (далі - Порядок № 22-1), чітко визначено, що заява про призначення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Пунктом 15 Порядку № 22-1 визначено, що поновлення виплати раніше призначеної пенсії здійснюється за документами, що є у пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на момент призначення цього виду пенсії.

Оскільки відповідач по цій справі є правонаступником Кіровського районного відділенні соціального забезпечення м.Дніпропетровська де до свого виїзду за кордон позивачка перебувала на обліку, що не заперечується відповідачем, а матеріали архівної пенсійної справи позивачки вже витребувано відповідачем з Центрального (Кіровського) відділу обслуговування громадян Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпропетровську, судова колегія визнає безпідставними також доводи представника відповідача про відсутність у нього обов'язку в поновленні позивачці раніше призначеної їй пенсії за віком.

Відповідно до п. 16 Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік), і документами, що засвідчують місце проживання особи вважаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування, а іноземні громадяни та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (реєстрації) (п.29 Порядку), а відповідно до ст.5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, в тому числі є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тому твердження представника відповідача про неможливість поновлення пенсії позивачці при поданні копії закордонного паспорту позивачки.

За наведених вище обставин, судова колегія визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про протиправність бездіяльності відповідача щодо поновлення позивачці виплати пенсії за віком, оскільки виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, а держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Разом з тим, судова колегія не може погодитися з висновками суду першої інстанції про необхідність поновлення виплати пенсії позивачки з 26 вересня 2015 року, тобто, з дати звернення позивачки через представника до УПФ України в Кіровському районі м. Дніпропетровська з заявою про поновлення виплати пенсії з тих підстав, що п.5 Порядку № 22-1 днем звернення за пенсією вважається день приймання органом, що призначає пенсію, заяви про призначення, перерахунок, відновлення або переведення з одного виду пенсії на інший.

Саме в зазначеній частині позивачкою і оскаржується рішення суду першої інстанції з підстав його невідповідності змісту Рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 та положенням Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», і судова колегія погоджується з такою позицією позивачки, та визнає, що вимога останньої про зобов'язання відповідача поновити їй виплату раніше призначеної пенсії за віком (припиненої виплатою Розпорядженням від 06.02.1995 року у зв'язку з виїздом до Ізраїлю) відповідає вимогам законодавства, яким регулюються спірні правовідносини, та є належним способом відновлення її порушених прав, виходячи з нижченаведеного.

Підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону виникли з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV.

Крім того, враховуючи те, що рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", судова колегія акцентує увагу на тому, що у справі "Пічкур проти України" ЄСПЛ розглядаючи ситуацію, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення), тобто вирішуючи питання права на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, у пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

На підставі вищенаведеного колегія суддів дійшла висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу, тобто, з 07 жовтня 2009 року, управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Враховуючи зміст наведених вище правових положень Рішення Конституційного Суду України, та ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі м. Дніпропетровська з дня набрання чинності № 25-рп/2009 (з 07 жовтня 2009 року) зобов'язаний був відновити нарахування раніше призначеної пенсії громадянці України ОСОБА_1 , яка виїхала на постійне місце проживання за кордон.

Оскільки відповідно до п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» резолютивна частина рішення є завершальною і відображає результат вирішення справи адміністративної юрисдикції, а тому повинна містити чіткі та вичерпні висновки щодо всіх вимог, які були предметом позову, апеляційної чи касаційної скарги, судова колегія вважає за необхідне змінюючи рішення суду першої інстанції в частині дати, з якої позивачці слід поновити виплату раніше призначено їй пенсії, зазначити про це в резолютивній частині постанови апеляційного суду

Одночасно, виходячи з положень ст.94 КАСУ, судова колегія вважає за необхідне стягнути з державного бюджету за рахунок фінансування Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпропетровську на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений при подачі апеляційної скарги в сумі - 535.92 грн.

Керуючись п.2 ч.1 ст.198, ст.201, ст.205, ст.207 КАС України, судова колегія -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити

Постанову Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 березня 2016 року та додаткову постанову Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 04 квітня 2016 року - змінити в частині дати, з якої управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі в м.Дніпропетровську перейменованого в Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Дніпропетровську зобов'язано поновити пенсію за віком ОСОБА_1

Викласти абзац третій постанови Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 березня 2016 року в іншій редакції, а саме.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м.Дніпропетровську здійснити розрахунок пенсії позивачки за віком та інших пенсійних надбавок відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком, як непрацюючому пенсіонеру, з подальшим перерахуванням та індексаціями згідно пенсійного законодавства з 07 жовтня 2009 року у розмірах відповідно до чинного законодавства.

В іншій частині Постанову Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 березня 2016 року та додаткову постанову Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 04 квітня 2016 років - залишити без змін

Стягнути з державного бюджету за рахунок фінансування Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпропетровську на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений при подачі апеляційної скарги в сумі - 535.92 грн.

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: Д.В. Чепурнов

Суддя: В.В. Мельник