Справа № 804/18/13-а
Суддя: Павловський Дмитро Павлович
Дата ухвалення: 2016-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 квітня 2016 р. справа № 804/18/13-а
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Павловського Д.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за адміністративним позовом Міського комунального підприємства «Орджонікідзевське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» до Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
Міське комунальне підприємство «Орджонікідзевське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» звернулося до суду з позовом до Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 23.08.2012 року № 000181520 на суму 131199,21 грн. (штраф у розмірі 20 % за порушення граничних строків сплати грошових зобов'язань з ПДВ).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що підприємство своєчасно задекларувало податкові зобов'язання з податку на додану вартість за період з 01.01.2010 року по 30.10.2011 року та сплатило самостійно узгоджені суми податкових зобов'язань у строки, визначені податковим законодавством. Проте, відповідачем протиправно здійснено зміну призначення платежів, вказаних у відповідних платіжних дорученнях та зараховано кошти в рахунок погашення податкового боргу попередніх періодів.
За наведених обставин позивач вважає оскаржуване рішення необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.
Представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив задовольнити. Не заперечував проти розгляду справи у порядку письмового провадження.
Представник відповідача надіслав письмові заперечення, в обґрунтування яких зазначено, що оскаржуване повідомлення рішення було винесено на законних підставах.
Частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження.
Вказані суми податкових зобов'язань було сплачено позивачем у повному обсязі, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями із зазначенням відповідного призначення платежу.
Як вбачається з матеріалів справи, Нікопольською ОДПІ проведено камеральну перевірку податкової звітності Міського комунального підприємства «Орджонікідзевське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» з податку на додану вартість щодо несвоєчасної сплати податку, про що складено акт від 16.08.2012 № 70/25-1520/03341351.
Перевіркою встановлено, що Міським комунальним підприємством «Орджонікідзевське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» було порушено п. 203.2. ст. 203 Податкового кодексу України (далі - ПК України) щодо несвоєчасної сплати узгоджених грошових зобов'язань з податку на додану вартість за період з 01.01.2010 по 31.07.2010 та з 01.05.2011 по 30.09.2011.
Фактично, за даними перевірки, позивачем сплачено податкові зобов'язання з податку на додану вартість у загальній сумі 655996,06 грн. з затримкою від 271 дні до 610 днів.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами суд виходить з такого.
Спеціальним законом з питань оподаткування, який підлягав застосуванню до спірних правовідносин, що виникли до 01.01.2011, був Закон України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (далі Закон України від 21.12.2000 № 2181-ІІІ).
Згідно підпункту 1.11 статті 1 Закону України від 21.12.2000 № 2181-ІІІ, під податковою декларацією розуміється документ, що подається платником податків до контролюючого органу у строки, встановлені законодавством, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податку, збору (обов'язкового платежу).
Відповідно до підпункту 4.1.4. пункту 4.1. статті 4 Закону України від 21.12.2000 № 2181-ІІІ, податкові декларації подаються за базовий (звітний) період, що дорівнює: а) календарному місяцю (у тому числі при сплаті місячних авансових внесків), - протягом 20 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця; б) календарному кварталу або календарному півріччю (у тому числі при сплаті квартальних або піврічних авансових внесків), - протягом 40 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя); в) календарному року, крім випадків, передбачених підпунктом г підпункту 4.1.4 цього пункту, - протягом 60 календарних днів за останнім календарним днем звітного (податкового) року; г) календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб (прибуткового податку з громадян), - до 1 квітня року, наступного за звітним.
Згідно підпункту 5.3.1 пункту 5.3. статті 5 Закон України від 21.12.2000 № 2181-ІІІ, платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом десяти календарних днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 цього Закону для подання податкової декларації.
Підпунктом 7.7.1 пункту 7 статті 7 Закону України від 21.12.2000 № 2181-ІІІ передбачено, що джерелами самостійної сплати податкових зобов'язань або податкового боргу платника податку є будь-які власні кошти такого платника податку.
Отже, грошовий платіж є єдиною формою сплати податкових зобов'язань і погашення податкового боргу.
Згідно пункту 6 статті 7 Закону України від 20.05.2009 № 679-ХІV «Про Національний банк України», Національний банк України визначає систему, порядок і форми платежів.
Відповідно до пункту 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.03.2009 за № 377/89/76, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі платіжних вимог стягувачів у разі примусового списання коштів згідно з главою 5 цієї Інструкції. При цьому, згідно з пунктом 3.8 зазначеної Інструкції реквізит «призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначає в реквізиті платіжного доручення «призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність установленим вимогам лише за зовнішніми ознаками.
Починаючи з 01.01.2011 регулювання відносин у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, кола суб'єктів податкових правовідносин та відповідальності за порушення податкового законодавства належить до сфери дії Податкового кодексу України.
Відповідно до підпункту14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий борг визначається, як сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.
Підпунктами 16.1.3 та 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 цього Кодексу передбачено, що платник податків зобов`язаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов'язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно (пункт 31.1 статті 31 Податкового кодексу України).
Відповідно до пункту 31.3 статті 31 Податкового кодексу України, строк сплати податку та збору встановлюється відповідно до податкового законодавства для кожного податку окремо. Зміна платником податку, податковим агентом або представником платника податку чи контролюючим органом встановленого строку сплати податку та збору забороняється, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Пунктом 36.1 статті 36 Податкового кодексу України, передбачено, що податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
При цьому, згідно пункту 38.1 статті 38 Податкового кодексу України, виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.
Згідно пунктів 49.1, 49.2 статті 49 Податкового кодексу України, податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків. Платник податків зобов'язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об'єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є.
Відповідно до пункту 54.1 статті 54 Податкового кодексу України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.
Порядок надання податкової декларації з податку на додану вартість та строки розрахунків з бюджетом врегульовано статтею 203 Податкового кодексу України, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.
Так, відповідно до вимог вказаної статті, податкова декларація подається за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.
Платник податку зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого пунктом 203.1 цієї статті для подання податкової декларації.
За приписами пункту 126.1 статті 126 Податкового кодексу України у разі, якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання та/або авансових внесків з податку на прибуток підприємств протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.
Зі змісту даної норми вбачається, що об'єктом правопорушення, визначеного статтею 126 Кодексу, є правовідносини щодо сплати податкових зобов'язань. Законодавець встановив відповідальність за це правопорушення з метою стимулювання своєчасної сплати платниками податків сум самостійно визначених грошових зобов'язань. При цьому, об'єктивна сторона даного правопорушення сформульована як бездіяльність - несплата грошових зобов'язань.
Отже, передумовою нарахування штрафних санкцій є несплата платником податків суми узгодженого податкового зобов'язання.
При цьому, за приписами пункту 87.9 статті 87 Податкового кодексу України, у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов'язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків.
Спрямування коштів платником податків на погашення грошового зобов'язання перед погашенням податкового боргу забороняється, крім випадків спрямування цих коштів на виплату заробітної плати та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.
Відтак, наведена законодавча норма надає право податковому органу змінювати призначення платежу шляхом зараховування сум, які сплатив платник податку, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напрямку сплати, визначеного законом.
У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом.
Із аналізу вказаних норм Закону України від 21.12.2000 № 2181-ІІІ «Про порядок погашення зобов'язань передплатників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» та Податкового кодексу України вбачається, що до 01.01.2011 право визначати призначення платежу належало виключно платнику. Відтак, суми податкових зобов'язань або податкового боргу, з урахуванням підпункту 16.5.2 пункту 16.5 статті 16 Закону України від 21.12.2000 № 2181-ІІІ, до 01.01.2011, слід вважати сплаченими у день реєстрації банківською установою платіжного документа із зазначеним у ньому призначенням платежу на сплату відповідних податкових зобов'язань або податкового боргу, визначених платником податків.
Як вбачається з матеріалів справи, в період з 01.01.2010 року по 30.10.2011 року, Міське комунальне підприємство «Орджонікідзевське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» здійснило сплату податкових зобов'язань з ПДВ по деклараціям за 2010 рік та січень-вересень 2011 року.
Однак, в період з 01.01.2010 року по 01.01.2011 року, Нікопольська ОДПІ (на той період Орджонікідзевська ОДПІ) змінила призначення платежу, яке було вказане платником у платіжних дорученнях, та спрямувала кошти в погашення податкового боргу минулих податкових періодів та пені за 2005 - 2007 роки, та сплату податкових повідомлень-рішень, які були скасовані у судовому порядку.
Вказане підтверджується актом звірки напрямів зарахування платежів МКП «Орджонікідзеводоканал» за платежем податок на додану вартість за період з 01.02.2010 року по 28.10.2011 року
Тобто, підприємством фактично сплачувались поточні зобов'язання своєчасно і у повному обсязі, що підтверджується долученими до матеріалів справи платіжними дорученнями.
Разом з тим, відповідач жодних доказів на підтвердження висновків викладених в акті перевірки від 16.08.2012 № 70/25-1520/03341351, а також доказів на підтвердження правомірності прийняття оскаржуваного податкового-повідомлення рішення суду не надав.
Частиною 2 статті 71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Данні документів наданих позивачем, не спростовані, а доводи відповідача спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Керуючись ст. ст. 158-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Адміністративний позов Міського комунального підприємства «Орджонікідзевське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» до Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 23.08.2012 року № 000181520 на суму 131199,21 грн.
Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, в порядку та у строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, та набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.П. Павловський