Справа № 810/2524/16
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2017-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2017 року №810/2524/16

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панченко Н.Д., розглянувши у порядку письмового провадження у м. Києві адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними дій та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними дій Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області щодо проведення фактичної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та скасування рішення Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про застосування фінансових санкцій від 14 липня 2016 року №000021/10-08-21-00/НОМЕР_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване рішення про застосування фінансових санкцій є протиправним, оскільки відповідач дійшов помилкових висновків про порушення ФОП ОСОБА_1 законодавства у сфері обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів. Позивач стверджує, що у своїй господарській діяльності здійснює реалізацію виключно тих алкогольних напоїв, що позначені марками акцизного податку.

Водночас відсутність марки акцизного податку на пляшці лікеру Бейліс, що було встановлено у ході перевірки, обумовлено тим, що у кафе, де здійснювалась перевірка, відбувається реалізація алкогольних напоїв на розлив, що передбачає відкриття пляшок з пошкодженням та/або повним зняттям акцизних марок встановленого зразка.

При цьому позивач звертає увагу суду, що чинним законодавством не встановлено обов'язку суб'єкта господарювання зберігати пошкоджені марки акцизного податку у місцях реалізації алкогольних напоїв на розлив або забезпечувати збереження їх залишків на відповідних пляшках.

Позивач також зауважує, що перевірка була проведена з численими порушеннями вимог податкового законодавства, зокрема, перевіряючими не було вручено до початку перевірки копії наказу та направлень на перевірку ФОП ОСОБА_1 або уповноваженій ним особі.

Крім того позивач зазначає, що наказ та направлення, на підставі яких проведена перевірка, не відповідають вимогам законодавства щодо форми, змісту та обов'язкових реквізитів.

Відповідач позов не визнав, зазначивши про правомірність оспорюваного рішення про застосування фінансових санкцій, яке ґрунтується на встановлених у ході фактичної перевірки обставин про продаж суб'єктом господарювання алкогольних напоїв без марок акцизного податку.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 зареєстрований виконавчим комітетом Ірпінської міської ради Київської області 09.07.1999 як фізична особа-підприємець, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_2 (а.с. 23).

30 червня 2016 року посадовими особами ГУ ДФС у Київській області на підставі наказу від 31.05.2016 №335 та направлень від 30.06.2016 № 2011 та № 2012 проведено фактичну перевірку кафе, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, яке належить ФОП ОСОБА_1

Результати перевірки оформлені актом про результат фактичної перевірки з питань додержання суб'єктами господарювання вимог, встановлених законодавством України у сфері виробництва і обігу підакцизної продукції від 30.06.2016 №947/10-36-40/НОМЕР_1 (а.с. 11-12), у якому відображений висновок про порушення ФОП ОСОБА_1 статті 11 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» від 19.12.1995 № 481/95-ВР.

Як вбачається з описової частини акта перевірки, виявлене порушення статті 11 вказаного закону контролюючий орган пов'язує з виявленням у ході перевірки кафе пляшки лікеру «Бейліс», місткістю 1 л, міцністю 17% об. по ціні 500,00 грн. без марки акцизного податку.

Розглянувши матеріали перевірки, оформлені актом від 30.06.2016 №947/10-36-40/НОМЕР_1, Вишгородською ОДПІ ГУ ДФС у Київській області було прийняте рішення про застосування фінансових санкцій від 14.07.2016 №000021/10-08-21-00/НОМЕР_1, яким на позивача на підставі частини 2 статті 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» від 19.12.1995 № 481/95-ВР накладено штраф у розмірі 17000,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням та діями відповідача, що виразились у проведенні перевірки, позивач звернувся до суду.

Розглядаючи доводи позивача про неправомірність проведеної перевірки, суд виходив з наступного.

Компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю визначено Податковим кодексом України від 02.12.2010 № 2755-VI (далі - ПК України).

Положеннями підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України визначено, що контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Приписами пункту 75.1 статті 75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Відповідно до підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об'єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Згідно з пунктом 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких обставин: у разі отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального (підпункт 80.2.5).

У силу пункту 80.1 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Згідно з пунктом 80.7 статті 80 ПК України фактична перевірка проводиться двома і більше посадовими особами контролюючого органу у присутності посадових осіб суб'єкта господарювання або його представника та/або особи, що фактично здійснює розрахункові операції.

За змістом пункту 81.1 статті 81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення фактичної перевірки за наявності визначених цим Кодексом підстав для її проведення, та за умови пред'явлення таких документів:

- направлення на проведення такої перевірки, у якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу;

- копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника та скріплення печаткою контролюючого органу;

- службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Отже, фактична перевірка проводиться двома і більше посадовими особами контролюючого органу без попереднього повідомлення платника податків, за умови пред'явлення платнику податків, його уповноваженому представнику або особі, яка фактично здійснює розрахункові операції, службових посвідчень та копії наказу і направлень на перевірку.

Надаючи правову оцінку діям контролюючого органу під час проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 та оформленні її результатів, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, фактичну перевірку, за результатами якої складено акт від 30.06.2016 №947/10-36-40/НОМЕР_1, було проведено на підставі підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, відповідно до наказу ГУ ДФС у Київській області від 31.05.2016 №339 (а.с. 61) та направлень на перевірку від 30.06.2016 №2011 та №2012 (а.с. 62-63).

Відповідно до пояснень представника відповідача, перед початком перевірки особі, яка фактично проводила розрахункові операції у кафе, що належить позивачеві, було запропоновано ознайомитись з копіями наказу від 31.05.2016 №339 та копіями направлень від 30.06.2016 №2011 та №2012.

Також вказаній особі було пред'явлено службові посвідчення осіб, які зазначені у направленнях на проведення перевірки від 30.06.2016 №2011 та №2012.

Представник відповідача зазначив, що ознайомившись з копіями вказаних документів, особа, яка фактично проводила розрахункові операції у кафе позивача, відмовилась здійснити підпис у направленнях на перевірку, про що посадовими особами контролюючого органу складено акт від 30.06.2016 №001170 (а.с. 64).

Позивач та його представник з приводу пояснень представника відповідача заперечували та, у свою чергу, зазначили, що на момент візиту перевіряючих у кафе ФОП ОСОБА_1, його представник або особа, яка здійснювала розрахункові операції, були відсутні.

Натомість фактично у кафе знаходилась лише ОСОБА_2, яка працює на кухні кафе, яке належить ФОП ОСОБА_1, однак за трудовим договором з іншою фізичною особою-підприємцем.

Представник позивача у судовому засіданні стверджувала, що інспектори особу ОСОБА_2 не встановлювали, її повноважень та посади не з'ясовували та не ознайомлювали її з наказом та направленням на перевірку.

З наведених підстав позивач та його представник вважають, що посадові особи контролюючого органу здійснили фактичну перевірку кафе протиправно.

З акта перевірки від 30.06.2016 №947/10-36-40/НОМЕР_1 судом з'ясовано, що фактичну перевірку кафе, що належить ФОП ОСОБА_1, було здійснено у присутності ОСОБА_2

У судовому засіданні 20.10.2016 судом було допитано у якості свідка ОСОБА_2 з приводу обставин проведення перевірки кафе ФОП ОСОБА_1 та оформлення її результатів.

Суд попередньо повідомив свідка ОСОБА_2 про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання або за відмову від давання показань з непередбачених законом підстав.

Свідок ОСОБА_2 повідомила суду, що працює кухарем у кафе, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 та належить ФОП ОСОБА_1

Згідно пояснень свідка ОСОБА_2 у день перевірки (дату вона не пам'ятає) у кафе фактично знаходились вона та неповнолітній стажер ОСОБА_3, який і повідомив її про візит до кафе представників податкової інспекції.

Свідок ОСОБА_2 зазначила, що документи на перевірку інспектори відразу не надали та з службовими посвідченнями не ознайомили.

На уточнююче запитання суду щодо моменту, коли відповідні документи та посвідчення все ж були надані для ознайомлення, свідок ОСОБА_2 повідомила, що інспектори, увійшовши до кафе та з'ясувавши, що ФОП ОСОБА_1 відсутній, зв'язались з останнім по телефону, проте, зі слів свідка ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_1 з інспекторами розмовляти відмовився.

Свідок ОСОБА_2 зазначила, що після телефонної розмови з ФОП ОСОБА_1, інспектори пред'явили їй документи на перевірку, зміст яких вона не встановлювала, оскільки не була ні директором, ні адміністратором кафе, та службові посвідчення у розгорнутому вигляді.

Відповідаючи на запитання суду, свідок ОСОБА_2 підтвердила, що посадові особи контролюючого органу пропонували їй здійснити підпис у направленнях на перевірку про ознайомлення з ними, однак вона відмовилась.

У судовому засіданні 14.12.2016 судом у якості свідка було допитано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Свідок ОСОБА_3 повідомив суду, що на момент здійснення перевірки він проходив стажування у ФОП ОСОБА_1 До трудових обов'язків під час стажування належало здійснення розрахункових операцій, обслуговування клієнтів, що включало приймання та видачу замовлень з бару та кухні, винесення посуду тощо.

Свідок ОСОБА_3 підтвердив, що у день перевірки також здійснював розрахункові операції у кафе, що належить ФОП ОСОБА_1

З приводу обставин перевірки, свідок ОСОБА_3 зазначив, що зайшовши до кафе інспектори повідомили про мету свого візиту та попросили надати книгу обліку розрахункових операцій, свідоцтва та ліцензію. Свідок ОСОБА_3 підтвердив, що передав інспекторам книгу обліку розрахункових операцій та частину запитуваних документів, що знаходились у куточку споживача. Інші документи, зокрема, ліцензію один з інспекторів віднайшов у куточку споживача самостійно.

Свідок також повідомив, що він хотів зателефонувати ОСОБА_1 та повідомити про перевірку, проте інспектори зазначили, що у цьому не має потреби, тоді свідок запросив ОСОБА_2

Як зазначив свідок ОСОБА_3, інспектори пред'явили ОСОБА_2 документи у папці, змістом яких він не цікавився, та запропонували розписатись про ознайомлення з ними, на що ОСОБА_2 відмовилась.

Свідок ОСОБА_3 також повідомив, що пляшку лікеру «Бейліз», щодо якої були встановлені порушення, на прохання одного з інспекторів передав він особисто.

Заслухавши пояснення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3, суд зауважує наступне.

Так, свідки підтвердили, що кафе, у якому проводилась перевірка, працювало у звичайному режимі, на момент проведення перевірки у кафе були присутні клієнти, які здійснювали замовлення, у тому числі з бару, де реалізовувались алкогольні напої.

Свідками не заперечувалось, що у момент проведення перевірки у кафе була присутня особа, яка фактично здійснювала розрахункові операції, а також факт передачі інспекторам на їх вимогу свідоцтв про державну реєстрацію ФОП, ліцензій на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями, книги обліку розрахункових операцій, алкогольної продукції.

Також показаннями свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було повністю спростовано доводи стосовно того, що під час перевірки посадовими особами контролюючого органу не було пред'явлено наказу, направлень на перевірку та відповідних службових посвідчень.

За наведених обставин суд не погоджується з доводами позивача про те, що при проведенні перевірки контролюючим органом були порушені вимоги статтей 80 та 81 ПК України в частині непред'явлення документів, що дають право на проведення фактичної перевірки.

З приводу посилань позивача про окремі недоліки форми наказу та направлень на перевірку, проведення перевірки за участі особи, що не перебувала з ФОП ОСОБА_1 у трудових відносинах, суд звертає увагу на наступне.

Платник податків, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки щодо нього, має захищати свої права шляхом недопуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до проведення перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється податковими органами.

Отже, саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе.

Водночас допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні та проведенні податкової перевірки. А відтак, позови платників податків, спрямовані на оскарження рішень (у тому числі наказів про призначення перевірок), дій або бездіяльності контролюючих органів щодо призначення та/або проведення перевірок можуть бути задоволені лише в тому разі, якщо до моменту ухвалення судового рішення не відбулось допуску посадових осіб контролюючого органу до перевірки.

В іншому разі в задоволенні відповідних позовів має бути відмовлено, оскільки правові наслідки оскаржуваних дій за таких обставин є вичерпаними, а отже, задоволення позову не може призвести до відновлення порушених прав платника податків, оскільки після проведення перевірки права платника податків порушують лише наслідки її проведення.

Наведена правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові від 24.12.2010 у справі № 21-25а10 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Foods and Goods L.T.D.» до Державної податкової інспекції у Калінінському районі м. Донецька, третя особа - Державна податкова адміністрація в Донецькій області, про скасування рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій.

Відповідно до частини 2 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

У справі, що розглядається, судом встановлено, що фактична перевірка кафе, яке належить ФОП ОСОБА_1, завершена, а особами, які були безпосередньо присутні у кафе та якими здійснювались розрахункові операції, не ставилось питання про недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення фактичної перевірки.

Навпаки судом встановлено, що вказаними особами на вимогу перевіряючих було надано книгу обліку розрахункових операцій, відповідні дозвільні документи, зразки алкогольної продукції, що реалізовувались у кафе для її огляду на предмет відповідності її маркування вимогам закону.

Так, допитані у судовому засіданні 22.11.2016 у якості свідків ГДРІ управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів ГУ ДФС у Київській області ОСОБА_4 та завідувач сектору управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів ГУ ДФС у Київській області ОСОБА_5 повідомили, що у кафе були присутні дві особи, а саме, неповнолітній ОСОБА_3, та ОСОБА_2, яка представилась кухарем.

За твердженнями свідків, сумнів, що вказані особи не є працівниками ФОП ОСОБА_1, у них не було, оскільки саме ними надавились усі документи до перевірки, зокрема, книга обліку розрахункових операцій.

За викладених обставин суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання протиправними дії Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області щодо проведення фактичної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Надаючи правову оцінку рішенню Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про застосування фінансових санкцій від 14.07.2016 №000021/10-08-21-00/НОМЕР_1, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про державне регулювання виробництва та обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» №481/95-ВР від 19.12.1995, алкогольні напої та тютюнові вироби, які виробляються в Україні, а також такі, що імпортуються в Україну, позначаються марками акцизного збору в порядку, визначеному законодавством.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.107 пункту 14.1 статті 14 ПК України, марка акцизного податку - це спеціальний знак для маркування алкогольних напоїв та тютюнових виробів, віднесений до документів суворого обліку, який підтверджує сплату акцизного податку, легальність ввезення та реалізації на території України цих виробів.

Згідно із пунктом 226.2 статті 226 ПК України, наявність наклеєної в установленому порядку марки акцизного податку встановленого зразка на пляшці (упаковці) алкогольного напою та пачці (упаковці) тютюнового виробу є однією з умов для ввезення на митну територію України і продажу таких товарів споживачам, а також підтвердженням сплати податку та легальності ввезення товарів.

Відповідно до пункту 226.1 статті 226 ПК України, у разі виробництва на митній території України алкогольних напоїв і тютюнових виробів чи ввезення таких товарів на митну територію України платники податку зобов'язані забезпечити їх маркування марками встановленого зразка у такий спосіб, щоб марка акцизного податку розривалася під час відкупорювання (розкривання) товару.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2010 №1251 затверджено Положення про виготовлення, зберігання, продаж марок акцизного податку та маркування алкогольних напоїв і тютюнових виробів (далі - Положення №1251).

Пунктом 20 Положення №1251 передбачено, що маркування алкогольних напоїв і тютюнових виробів здійснюється виробниками зазначеної продукції.

Для алкогольних напоїв використовуються марки із зазначенням суми акцизного податку, сплаченого за одиницю маркованої продукції, з точністю до тисячного знака, яка відповідає сумі, визначеній з урахуванням діючих на дату розливу продукції ставок акцизного податку, міцності продукції та місткості тари.

Відповідно до пунктів 21-22 Положення №1251 для прикріплення марок використовується клей (дисперсійний, дескрин тощо), який не дає змоги зняти їх з виробів без пошкодження і змивається у разі потреби в митті пляшок для повторного їх використання.

Марки наклеюються на пляшку П- чи Г-подібним способом через горловину. У разі реалізації напоїв в упаковках (типу "Tetra Pak") марки наклеюються по осі упаковки на верхній площині.

Отже, технологія маркування алкогольних напоїв марками акцизного податку має передбачати розривання марки під час відкупорювання (розкривання) товару, а тому, під час відкупорювання (розкривання) товару марка акцизного податку псується автоматично.

Пунктом 226.9 статті 226 ПК України передбачено, що вважаються такими, що немарковані:

- алкогольні напої та тютюнові вироби з підробленими марками акцизного податку;

- алкогольні напої та тютюнові вироби, марковані з відхиленням від вимог положення, затвердженого Кабінетом Міністрів України, відповідно до якого здійснюються виготовлення, зберігання, продаж марок акцизного податку та маркування алкогольних напоїв і тютюнових виробів, та/або марками, що не видавалися безпосередньо виробнику або імпортеру зазначеної продукції;

- алкогольні напої з марками акцизного податку, на яких зазначення суми акцизного податку, сплаченого за одиницю маркованої продукції, не відповідає сумі, визначеній з урахуванням чинних на дату розливу продукції ставок акцизного податку, міцності продукції та місткості тари.

Відповідно до пункту 226.11 статті 226 Податкового кодексу України ввезення на митну територію України, зберігання, транспортування, прийняття на комісію з метою продажу та продаж на митній території України не маркованих в установленому порядку алкогольних напоїв та тютюнових виробів забороняються.

Відповідно до пункту 228.9 статті 228 ПК України відповідальність за недодержання порядку маркування, продажу алкогольних напоїв і тютюнових виробів, несплату чи несвоєчасну сплату податку несуть виробники (замовники), імпортери, продавці таких товарів та їх посадові особи відповідно до закону.

Спеціальним законом, що визначає перелік правопорушень у сфері обігу алкогольних напоїв та тютюнових виробів є Закон України «Про державне регулювання виробництва та обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів».

Згідно із статтею 17 вказаного Закону до суб'єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у розмірі 200 відсотків вартості товару, але не менше 17000 гривень, у разі виробництва, зберігання, транспортування, реалізації алкогольних напоїв чи тютюнових виробів без марок акцизного податку встановленого зразка або з підробленими марками акцизного податку, або з використанням тари, що не відповідає вимогам, визначеним частиною першою статті 11 цього Закону.

Отже, проаналізувавши вищенаведені норми слід зазначити, що чинне законодавство не відносить до немаркованих ті алкогольні напої, марки акцизного податку на яких були розірвані чи повністю зняті під час відкупорення відповідної тари з метою реалізації алкогольних напоїв порціями (на розлив).

Аналіз викладених положень чинного законодавства свідчить на користь висновку про те, що зберігання та реалізація алкогольних напоїв за наявності марки акцизного податку встановленого зразка на пляшці або на іншій тарі згідно із законодавством розповсюджується на не відкорковані напої, а на продаж повної (цілої) пляшки або іншої тари з алкогольним напоєм, натомість у разі реалізації у закладах алкогольних напоїв на розлив збереження марки акцизного податку на такій пляшці або іншій тарі не вимагається.

Суд також критично ставиться до зауважень представника відповідача та інспекторів, допитаних у судовому засіданні у якості свідків, з приводу того, що реалізація алкогольних напоїв на розлив можлива лише з пляшок, що містять залишки розірваної при відкритті марки акцизного податку у обсязі, що дозволяє повністю встановити всі її реквізити.

Суд зазначає, що Закон України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» та Положення про виготовлення, зберігання, продаж марок акцизного податку та маркування алкогольних напоїв і тютюнових виробів, затверджене постановою КМ України від 27.12.2010 №1251, не покладає на платників податку обов'язку зберігати розірвані марки акцизного податку після відкупорювання (розкривання) товару, адже очевидно, що в силу мети маркування і технології наклеювання марок акцизного податку відкривання відповідної пляшки або іншої тари для реалізації алкогольних напоїв на розлив виключає збереження марки акцизного податку встановленого зразка на пляшці або на іншій тарі.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 07.07.2014 К/9991 /13416/11 (справа № 2а-13546/09/2670) та від 08.09.2014 К/9991/15752/12 (справа № 2а-1870/4820/11).

У контексті викладеного, суд також зауважує, що у деяких алкогольних напоях наклеювання марки здійснюється не безпосередньо на пляшку, а на захисний чи декоративний кожух з поліетилену, фольги тощо, який знаходиться на горловині пляшки та зривається при відкритті пляшки, що унеможливлює збереження залишків марки акцизного податку у обсязі, про який зазначає відповідач, або залишків клею безпосередньо на пляшці.

Враховуючи, що під час судового розгляду на спірні пляшки алкогольних напоїв суб'єктом господарювання надані супровідні документи, що підтверджують їх походження, суд погоджується з доводами позивача про те, що при прийнятті оспорюваного рішення контролюючим органом не враховано той факт, що відкриття пляшки неможливе без пошкодження (зіпсування) марки акцизного податку.

На підставі викладеного суд констатує, що твердження позивача про наявність на відповідній пляшці марки акцизного податку та її відривання під час відкупорення пляшки та зняття захисного кожуху для подальшого розливу контролюючим органом не спростовано. Тобто факт реалізації ФОП ОСОБА_1 алкогольних напоїв без марок акцизного податку встановленого зразка податковим органом у ході судового розгляду не доведено.

Окремо суд зауважує, що можливість самостійного наклеєння частин марок, що не підлягають ідентифікації, з інших пляшок (використаних та ін.) на відкупорені пляшки, рівно як і можливість наповнення використаних пляшок зі слідами марок акцизного податку для здійснення торгівлі алкогольними напоями на розлив взагалі унеможливлює (при недобросовісності суб'єкта господарювання) встановлення фактичних обставин здійснення торгівлі алкогольними напоями на розлив та робить неефективним перевірку даного виду торгівлі алкогольними напоями до чіткого законодавчого врегулювання порядку зберігання алкогольних напоїв, які реалізовуються на розлив, та порядку фіксації факту наявності марки акцизного податку на пляшці або іншій тарі до її відкупорення (відкриття).

Згідно з вимогами підпункту 4.1.4. пункту 4.1. статті 4 ПК України податкове законодавство України ґрунтується на принципі презумпції правомірності рішень (дій) платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативного-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого існує можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Крім того, відповідно до вимог пункту 56.21 статті 56 ПК України у разі, коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платників, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Таким чином, відповідач - суб'єкт владних повноважень при прийнятті оспорюваного рішення діяв без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Отже, рішення Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про застосування фінансових санкцій від 14.07.2016 №000021/10-08-21-00/НОМЕР_1 є протиправним та підлягає скасуванню.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Понесені позивачем судові витрати згідно квитанцій від 12.08.2016 №ПН3307 на суму 551,21 грн. та від 22.08.2016 №ПН 5502 на суму 1378,00 грн. підлягають повернення позивачеві пропорційно до задоволеної частини позовної вимог, що становить 551,20 грн.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Вишгородської об'єднаної державно податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про застосування фінансових санкцій від 14.07.2016 №000021/10-08-21-00/НОМЕР_1.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: 08200, АДРЕСА_1) судовий збір у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 21 коп., сплачений згідно квитанції від 12.08.2016 №ПН3307, за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області (ідентифікаційний код 39466569, місцезнаходження: 07300, Київська область, м. Вишгород, просп. Шевченка, 1-А).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили ніш» повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подасться до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Панченко Н.Д.

Повиний текст постанови виготовлено та підписано 17.01.2017