Справа № 425/3598/16-а
Суддя: Москаленко В. В.
Дата ухвалення: 2017-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2017 Провадження №2-а/425/2/17

Справа №425/3598/16-а

Рубіжанський міський суд Луганської області в складі:

головуючого - судді Москаленко В.В.

за участю секретаря Окрошко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Рубіжне адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м.Рубіжне Луганської області про визнання дій протиправними та зобов"язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м.Рубіжне Луганської області про визнання дій протиправними та зобов"язання вчинити дії, посилаючись на те, що він з 23.11.2013 року є пенсіонером за віком. У періоди з 01.04.2015 р.по 31.12.2015 р. та з 01.01.2016 р. по 29.04.2016 р. йому не нараховувалась та не виплачувалась пенсія оскільки він працював на посаді ,яка віднесена до посад державних службовців. Виплату пенсії йому було поновлено з 29.04.2016 р.-після звільнення його з посади. Зазначає ,що його право на пенсію ,яке є складовою частиною конституційного права на соціальний захист порушується відповідачем.Він звертався до відповідача з вимогою виплати пенсії,але йому було відмовлено. Позивач просить визначити його право на отримання пенсії за віком,призначеної йому Управлінням Пенсійного фонду України в м.Рубіжне Луганської області з 23.11.2013 р.відповідно до Закону України"Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування",складовою частиною конституційного права на соціальний захист,гарантованого громадянам ст.46 Конституції України, а отже таким,що не може бути скасоване згідно до норм ст.22 Конституції України.Визнати протиправними дії відповідача щодо відмови йому, громадянину України та особі похилого віку в забезпеченні його конституційного права на отримання пенсії за віком шляхом її нарахування та фінансування за періоди з 01.04.2015 р. по 31.12.2015 р. та з 01.01.2016 р. по 29.04.2016 р.,після звільнення з державної служби. Зобов"язати відповідача забезпечити його конституційне право на отримання пенсії за віком шляхом її нарахування та фінансування за періоди з

01.04.2015 р. по 31.12.2015 р. та з 01.01.2016 р. по 29.04.2016 р.,виходячи з розміру його пенсії станом на початок кожного місяця,за який він не отримав призначену йому пенсію за віком.Стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Ухвалою суду від 21.11.2016 року було відкрито провадження у даній справі в частині вимог за період з 01.01.2016 р. по 29.04.2016 р. Інші вимоги залишені без розгляду в зв"язку з пропуском строку звернення до суду .Вказана ухвала була отримана позивачем 30.11 2016 р.(а.с.101),позивачем не оскаржувалась,набула чинності, а тому суд розглядає вимоги позивача за період з 01.01.2016 р.по 29.04.2016 р.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги,надав наступні пояснення.

З 23.11.2013 року він є пенсіонером за віком. Разом з цим він працював начальником Управління Пенсійного фонду України в м.Рубіжне Луганської області, тобто на посаді, яка віднесена до посад державних службовців.

В період з 01.04.2015 р. по 29.04.2016 р.йому не виплачувалась пенсія відповідно до змін прийнятих до ст.47 Закону України „Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування".Він вважає,що цим порушено його конституційне право на отримання пенсії.Крім того,позивач вважає,що оскільки він вже не обіймає посаду державного службовця,то відповідач мусить нарахувати та фінансувати йому невиплачену за вказаний період пенсію.

Представник відповідача в судове засідання не з"явилась,надала заяву про розгляд справи за її відсутності та заперечення (а.с. 25-100) в яких позов не визнала.

Щодо невиплати пенсії позивачу з 01.01.2016 р. по 29.04.2016 р. зазначила,що з 01.01.2016 р. набрав чинності Закон України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 р.,яким внесено зміни в ст.47 Закону України „Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування",а саме : тимчасово ,у період з 01 січня 2016 р. по 31 грудня 2016 р. пенсії ,призначені відповідно до цього Закону особам (крім інвалідів 1 та 2 груп,інвалідів війни 3 групи та учасників бойових дій,осіб на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України"Про статус ветеранів війни ,гарантії їх соціально захисту") на посадах ,які дають право на призначення пенсії або щовічного довічного утримання у порядках та на умовах ,передбачених Законом України „Про державну службу" ,пенсії призначені відповідно до цього Закону не виплачуються.

Позивач,в період з 01.01.2016 р. по 29.04.2016 р. працював на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України в м.Рубіжне,отже для нарахування пенсії за цей період у відповідача не було законних підстав. Після звільнення з цієї посади виплату пенсії позивачу було відновлено.

Заслухавши позивача,дослідивши матеріли справи ,суд прийшов до наступного.

Судом встановлено ,що позивачу з 23.11.2013 р. призначено пенсію за віком ,він перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м.Рубіжне та отримує пенсію згідно Закону України « Про загальнообов'язкове держане пенсійне страхування».

В період з 01.01.2016 р. по 29.04.2016 р. позивач працював на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України в м.Рубіжне ,яка віднесена до посад державних службовців.

01.04.2015 року відповідачем було призупинено виплату пенсії позивачу , як пенсіонеру, що працює на державній службі.

На звернення позивача від 14.07.2016 року про виплату пенсії за період з 01.04.2015 року по 29.04.2016 року УПФ в м. Рубіжне листом від 28.07.2016 року відмовило позивачу у праві на поновлення виплати пенсії(а.с.12).

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 р.,внесено зміни до ст.47 Закону України „Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування",а саме : тимчасово ,у період з 01 січня 2016 р. по 31 грудня 2016 р. пенсії ,призначені відповідно до цього Закону особам (крім інвалідів 1 та 2 груп,інвалідів війни 3 групи та учасників бойових дій,осіб на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України"Про статус ветеранів війни ,гарантії їх соціально захисту") на посадах ,які дають право на призначення пенсії або щовічного довічного утримання у порядках та на умовах ,передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «;Про державну службу», «;Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів»,пенсії призначені відповідно до цього Закону не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Суд вважає, що в даному випадку зазначена норма чітко встановлює, що пенсія особам, які працюють на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «;Про державну службу», «;Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Тобто, визначено, що підставою для припинення виплати пенсії є саме факт роботи особи на посаді яка дає право на призначення пенсії відповідно зазначеним законам.

У рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Також Конституційний Суд України у рішенні від 25 січня 2012 року № 3рп/2012 зробив висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов'язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі „Ейрі проти Ірландії" також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі „Кйартан Асмундсон проти Ісландії від 12 жовтня 2004 року."

Отже, одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України також зазначив, що передбачені законами соціально - економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Враховуючи позицію Європейського Суду, висновки Конституційного Суду України, та беручи до уваги, що ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», із внесеними змінами, не визнана неконституційною, позивач не є інвалідом І, ІІ групи, інвалідом війни ІІІ групи, учасником бойовий дій, не займав посади в органах, перелічених п. 3 Прикінцевих положеннях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», а обіймав посаду, яка дає право на призначення пенсії на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», відповідач тимчасово припинив виплату пенсії позивачу , керуючись саме чинною нормою законодавства, тому доводи позивача, що припинення виплати пенсії було незаконним, суд вважає безпідставними та необґрунтованими, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 28.01 2016 р. по справі № 233/3637/15, від 19.02.2016 р.по справі № 334/5993/15-а,від 16 червня 2016 року по справі № К/800/6768/16.

У зв'язку з вищенаведеним правовими нормами чинного законодавства, суд зазначає, що відповідач, відмовляючи позивачу у виплати пенсії в період з 01 січня 2016 року по 29.04.2016 р. діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним пенсійним законодавством України, зокрема, на виконання приписів Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 р

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10,11,71,94,100,159-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до Управління Пенсійного фонду України в м.Рубіжне Луганської області про визнання дій протиправними та зобов"язання вчинити дії .

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного адміністративного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя: В.В. Москаленко.