Справа № 525/1149/16-а
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2017-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2017 р. Справа № 525/1149/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Перцової Т.С.

Суддів: Жигилія С.П. , Дюкарєвої С.В.

за участю секретаря судового засідання Мороз Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Великобагачанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на постанову Великобагачанського районного суду Полтавської області від 14.12.2016р. по справі № 525/1149/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Великобагачанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області

про визнання неправомірною відмови в призначенні пенсії та зобов'язання здійснити призначення пенсії за вислугою років, її нарахування та виплату,

ВСТАНОВИЛА

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Великобагачанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області (далі по тексту - Великобагачанське об'єднане УПФУ, відповідач), в якому просив суд :

визнати неправомірними дії (рішення) Великобагачанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про відмову у призначенні позивачеві пенсії за вислугою років згідно зі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру»;

зобов'язати Великобагачанське об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області призначити позивачеві пенсію за вислугою років згідно зі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 31.08.2016 року, виходячи з розміру пенсії 90% від суми щомісячного заробітку за останні 60 календарних місяців, та здійснювати нарахування і виплату позивачеві пенсії.

Постановою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 14.12.2016 р. по справі № 525/1149/16-а позовні вимоги ОСОБА_1 до Великобагачанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання неправомірними дій (рішення) про відмову в призначенні пенсії та зобов'язання здійснити призначення пенсії за вислугою років, її нарахування та виплату задоволено.

Визнано неправомірними дії - рішення Великобагачанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про відмову у призначенні ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсії за вислугою років згідно зі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року.

Зобов'язано Великобагачанське об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області призначити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсію за вислугою років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року з 31.08.2016 року, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку за останні шістдесят календарних місяців роботи.

Відповідач, не погодившись із вказаною постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції постанову Великобагачанського районного суду Полтавської області від 14.12.2016 р. по справі № 525/1149/16-а скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що на час звернення ОСОБА_1 до Великобагачанського об'єднаного УПФУ із заявою про призначення пенсії за вислугу років (31.08.2016 р.) частина 1 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-ХІІ, що визначала умови призначення пенсії за вислугу років згідно зазначеного Закону та на яку посилається позивач, втратила чинність. За приписами чинної на час виникнення спірних відносин статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VІІ прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років, зокрема, в період з 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у т.ч. стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців. Проте, відповідно до довідки прокуратури Сумської області від 25.08.2016 року № 11-749вих16 стаж роботи позивача на прокурорсько-слідчих посадах у ОСОБА_1 становить 16 років 5 місяців 16 днів. З урахуванням військової служби тривалістю 2 роки 1 місяць 14 днів та половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі, що становить 2 роки 3 місяці 4 дні, стаж, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, складає 20 років 10 місяців 6 днів, тобто, менше, ніж необхідний стаж у 22 роки 6 місяців. У зв'язку з чим, з урахуванням положень п.5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 р. № 213 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» Великобагачанським об'єднаним УПФУ прийнято рішення від 05.09.2016 р. № 102 про відмову у призначенні позивачеві пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру». З огляду на викладене, вважає, що позивачеві цілком правомірно відмовлено в призначенні пенсії за вислугою років згідно із Законом України «Про прокуратуру».

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідач у надісланому до суду письмовому клопотанні просив суд апеляційної інстанції розглянути справу без участі свого представника.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Згідно з ч. 1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що місце проживання позивача ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване в установленому порядку в с. Велика Багачка, Полтавської області, по вул.. Європейській (колишня Жовтнева), буд. 65, ка.13 (а.с.9-10).

Позивач в період з 16.11.1989 року по 29.12.1991 року проходив строкову військову службу у лавах Збройних Сил (а.с.11), з 01.09.1995 року по 09.03.2000 року навчався у Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого та отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство», здобувши кваліфікацію юриста (а.с.12-13).

Відповідно до записів у трудовій книжці ОСОБА_1, останній з 09.03.2000 року працював і по даний час працює на різних прокурорсько-слідчих посадах в органах прокуратури (а.с.15-17).

Як вбачається з довідки прокуратури Сумської області №11-749 вих.16 від 25.08.2016 року, ОСОБА_1 працює в органах прокуратури з 09.03.2000 року; стаж роботи станом на 25.08.2016 року на прокурорсько-слідчих посадах становить 16 років 05 місяців 16 днів (а.с.14).

31.08.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Великобагачанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області із заявою та рядом відповідних документів про призначення йому пенсії за вислугою років (а.с.24).

Рішенням колегіального органу з призначення пенсії Великобагачанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області №102 від 05.09.2016 року ОСОБА_1 було відмовлено в призначенні пенсії за вислугою років з посиланнями на ст.86 Закону України «Про прокуратуру» та п.5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 року №213 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (а.с.6-7).

Не погодившись із вказаним рішенням Великобагачанського об'єднаного УПФУ, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом про визнання цього рішення неправомірним та зобов'язання відповідача призначити позивачеві пенсію за вислугу років згідно зі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, виходячи з розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 місяців роботи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки з урахуванням стажу роботи позивача в органах прокуратури - 20 років 09 місяців 10 днів, з урахуванням норм ст.50-1 Закону №1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001 року), відповідач повинен був призначити позивачу пенсію у розмірі 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку за останні 60 календарних місяців.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Колегія суддів зазначає, що на час звернення ОСОБА_1 за призначенням пенсії вступив в силу Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 р. № 1697-VII (далі по тексту - Закон № 1697-VII), який набрав чинності 15.07.2015 року. Статтею 86 цього Закону визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Цей Закон в частині регулювання питань пенсійного забезпечення працівників прокуратури України є спеціальним законом, та повинен застосовуватися органами Пенсійного фонду України при призначенні пенсії за вислугу років.

Відповідно до ч.1 ст.86 Закону № 1697-VII (в редакції, чинній на час звернення позивача за призначенням пенсії) прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії (ч.2 ст.86 Закону № 1697-VII).

Таким чином, для призначення пенсії за вислугу років, працівник органів прокуратури, звертаючись за призначенням пенсії в період з 01.10.2015 року по 30.09.2016 року (як це мало місце у спірних відносинах) повинен мати на день звернення вислуги не менше, ніж 22 роки 6 місяців, при цьому стаж його роботи на посадах прокурорів повинен становити не менше 12 років 6 місяців.

Як встановлено частиною 6 статті 86 Закону № 1697-VII до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, зокрема, час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.

Наведеній нормі ст.86 Закону № 1697-VII кореспондують положення ч.6 ст.50-1 Закону № 1789-ХІІ (чинного на час проходження позивачем служби в органах прокуратури), відповідно до яких до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Матеріалами справи підтверджено, що станом на день звернення за пенсією стаж роботи ОСОБА_1 на прокурорсько-слідчих посадах складає 16 років 05 місяців 16 днів (а.с.14). Крім того, як вбачається зі змісту наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача, та рішення Великобагачанського об'єднаного УПФУ позивачеві також зараховано до складу вислуги років половину строку навчання у Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого - 2 роки 3 місяці 4 дні, та строк проходження військової служби - 2 роки 1 місяць 14 днів.

Отже, загальна вислуга років позивача, з урахуванням половини строку навчання та строку військової служби, становить менше, ніж 22 роки 6 місяців (20 років 10 місяців 6 днів), а відтак, наявного у позивача стажу недостатньо для призначення йому пенсії за вислугу років.

При цьому, положення статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ, на які посилається позивач, в останній редакції кореспондують вищенаведеним нормам ст.86 Закону № 1697-VII, оскільки також встановлюють вислугу 22 роки 6 місяців для осіб, які звернулись за пенсією з 01.10.2015 року по 30.09.2016 року.

Таким чином, відповідачем вірно зазначено, що у позивача на день звернення відсутній необхідний стаж для призначення пенсії за вислугу років як відповідно до ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції закону станом на час звернення із заявою про призначення пенсії) так і відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" (від 05.11.1991 р. № 1789-XII).

Крім того, слід відмітити, що згідно з підпунктом 1 пункту 3 Прикінцевих положень Закону № 1697-VII визнано таким, що втратив чинність із набранням чинності цим Законом, Закон України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ, крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46 2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50 1, частини третьої статті 51 2, статті 53 щодо класних чинів.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що з заявою про призначення пенсії за вислугу років позивач звернувся 31 серпня 2016 року, тобто в період, коли втратили чинність норми Закону № 1789-ХІІ, на підставі яких призначалися пенсії за вислугу років працівникам прокуратури.

Відповідно до ст.58 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Даючи оцінку спірним відносинам у цій частині, необхідно виходити з позиції Конституційного Суду України наведеній у пункті 2 мотивувальної частини рішення у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року № 1-7/99, викладеної стосовно дії загально - правового принципу норми права у часі. Позиція Конституційного Суду України за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним, чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституційний Суд України в п.3 мотивувальної частини рішення від 03.10.1997 р. по справі за № 4-зп (справа про набуття чинності Конституцією України) зазначив: "Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше".

Отже, колегія суддів констатує, що виходячи з вищенаведених висновків Конституційного Суду України, відповідач обґрунтовано розглянув заяву позивача на підставі діючих на час розгляду заяви положень закону, що регулює пенсійне забезпечення працівників прокуратури - ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII в редакції закону від 14 жовтня 2014 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає безпідставними твердження позивача про необхідність застосування до спірних відносин Закону України "Про прокуратуру" в редакції 2001 року.

Колегія суддів відмічає, що на час набуття позивачем певного страхового стажу (вислуги років), тобто, роботи в органах прокуратури, дійсно діяли норми Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ, які надавали право на пенсію за вислугою років за наявності у особи, яка звертається за пенсією, 20 років вислуги, з них не менше 10 років на прокурорсько-слідчих посадах, тобто, встановлювали інші правила призначення пенсії, ніж діють на час звернення позивача за пенсією.

Однак, на даний час норми ст.50-1 Закону № 1789-ХІІ в частині підстав та порядку призначення пенсії втратили чинність, можуть враховуватись лише в частині вирішення питань про зарахування окремих періодів стажу до складу вислуги років (як це було зроблено відповідачем по справі) та не можуть бути застосовані при вирішенні заяви позивача про призначення пенсії.

Слід відмітити, що частиною 5 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ було передбачено певні пільги для осіб передпенсійного віку, а саме встановлено, що працівникам, які не мають вислуги років, передбаченої частиною першою цієї статті, за наявності необхідного стажу роботи на посадах прокурорів та слідчих прокуратури, а також страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" ( 1058-15 ), після досягнення чоловіками 57 років, а жінками віку, що на п'ять років менше, ніж пенсійний вік, установлений статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" ( 1058-15 ), пенсія призначається в розмірі, пропорційному кількості повних років роботи на прокурорських посадах, з розрахунку 60 відсотків місячного заробітку за відповідну вислугу років, передбачену частиною першою цієї статті. Передбачене цією частиною зниження віку для жінок застосовується також до завершення періоду підвищення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року. До досягнення віку, встановленого цим абзацом, право на пенсію за віком мають чоловіки 1960 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

55 років - які народилися по 31 грудня 1957 року;

55 років 6 місяців - які народилися з 1 січня 1958 року по 31 грудня 1958 року;

56 років - які народилися з 1 січня 1959 року по 31 грудня 1959 року;

56 років 6 місяців - які народилися з 1 січня 1960 року по 31 грудня 1960 року.

Однак, позивач (ІНФОРМАЦІЯ_1), якому на час звернення за призначенням пенсії виповнилося 45 років, до цієї категорії осіб не належить.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 5 Перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Зазначені положення Закону України № 213-VIII були чинними на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії та неконституційними (за виключенням положень, які обмежували призначення довічного грошового утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій та статус суддів") визнані не були.

Колегія суддів вважає необґрунтованим посилання суду першої інстанції в оскаржуваній постанові на рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо у справі за конституційними поданнями 55 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 58, 60 Закону України "Про Державний бюджет України на 2001 рік" та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пунктів 2, 3, 4, 5, 8, 9 частини першої статті 58 Закону України "Про Державний бюджет України на 2001 рік" і підпункту 1 пункту 1 Закону України "Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів" (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), в зв'язку з тим, що останнє не підлягає застосуванню у спірних відносинах.

Так, у рішенні 5-рп/2002 Конституційний Суд України зазначив, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається. Зупинення його дії можливе за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України).

Тобто, Конституційний суд висловився щодо неможливості звуження пільг, компенсацій і гарантій, право на яке виникло у громадянина та якими громадянин вже користується.

В той же час, як встановлено судом апеляційної інстанції, на час внесення до Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 р. № 1789-XII змін (в частині визначення права на пенсійне забезпечення за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років 6 місяців) та на час прийняття Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (якій містить аналогічну норму) позивач не набув право на отримання пенсії за вислугу років. А відтак, не відбулося звуження змісту та обсягу його права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Також, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання позивача на Рішення Конституційного Суду України у справі від 06.07.1999 року №8-рп/99 (справі щодо права на пільги), оскільки спірні відносини стосуються призначення пенсії, а не користування позивача пільгами на оплату житлово-комунальних послуг.

Стосовно тверджень позивача про звуження його прав, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 22 Загальної Декларації прав людини кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Колегія суддів наголошує, що Європейський суд з прав людини вже неодноразово зазначав, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (зокрема, у рішеннях у справах "Аррас та інші проти Італії", "Сухобоков проти Росії").

У рішенні Європейського суду з прав людини за заявою ОСОБА_2 проти України №43331/12 від 03 червня 2014 року щодо частин скарг заявниці стосовно невиконання рішення суду від 19 січня 2010 року щодо нарахування та виплати заявниці пенсії у розмірі, встановленим статями 50 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" після внесення у 2011 році змін до законодавства, Європейський суд з прав людини констатував, що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Відповідно, обов'язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 01 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці. Протягом зазначеного періоду заявниця отримувала пенсію згідно з рішенням суду від 19 січня 2010 року, і таким чином для скарги немає підстав.

На залежність розмірів соціальних виплат від економічних чинників вказав і Конституційний Суд України, зокрема, у рішенні від 26.12.2011 р. N 20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік".

У цьому Рішенні вказано, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004 (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення).

В цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Цим Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 року визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 4 розділу VІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" від 23 грудня 2010 року № 2857-VІ з наступними змінами.

У іншому рішенні від 25.01.2012 № 3-рп/2012 Конституційний Суд України дійшов висновку, що …однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Також, в цьому Рішенні вказано, що …суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

З системного аналізу наведених рішень слідує, що при їх прийнятті Конституційний Суд України виходив із додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування у межах фінансових можливостей держави права кожного на достатній життєвий рівень.

При цьому, як відзначив Конституційний Суд України, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2.1 рішення від 26.12.2011 N 20-рп/2011).

З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що застосування до спірних відносин положень ст.86 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII від 14.10.2014 року в даному випадку не є звуженням прав позивача та не є підставою для визнання рішення Великобагачанського об'єднаного УПФУ неправомірним.

З урахуванням встановлених обставин, наведених вище норм матеріального права та правових висновків Європейського Суду з прав людини, Конституційного Суду України, у відповідача по справі були відсутні підстави для призначення позивачеві пенсії за вислугою років.

Відповідно до приписів ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадови особи зобов'язані діяти лише на підставі та у межах повноважень та засобами, передбаченими Конституцією та законами України.

З огляду на встановлені у справі обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення № 102 від 05.09.2016 р. про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 діяв на підстав, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, з дотриманням вимог ч.3 ст.2 КАС України, а тому підстави для визнання протиправним даного рішення відсутні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про зобов'язання Великобагачанського об'єднаного УПФУ призначити позивачеві пенсію за вислугу років задоволенню не підлягають.

У відповідності до ст.202 КАС України неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, є підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Згідно ч.2 ст.205 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги може прийняти нову постанову, якою суд апеляційної інстанції задовольняє або не задовольняє позовні вимоги.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що постанова Великобагачанського районного суду Великобагачанського районного суду Полтавської області від 14.12.2016 р. по справі № 525/1149/16-а підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.41, 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу Великобагачанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області задовольнити.

Постанову Великобагачанського районного суду Полтавської області від 14.12.2016р. по справі № 525/1149/16-а скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до Великобагачанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання неправомірною відмови в призначенні пенсії та зобов'язання здійснити призначення пенсії за вислугою років, її нарахування та виплату - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Перцова Т.С.
Судді Жигилій С.П. Дюкарєва С.В.
Повний текст постанови виготовлений та підписаний 14.02.2017 р.