Справа № 337/4905/16-а(2а/337/227/2015)
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2017-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

03 лютого 2017 рокусправа № 337/4905/16-а(2а/337/227/2016)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Чепурнова Д.В. Мельника В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м.Запоріжжя на постанову Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 26 грудня 2016 року

у адміністративній справі № 337/4905/16-а(2а/337/227/2016) за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м.Запоріжжя про визнання дій противоправними, покладання зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а :

За результатами розгляду у порядку скороченого провадження справи за адміністративним позовом ОСОБА_1, постановою Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 26 грудня 2016 року визнано противоправним та скасовано рішення Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру", та зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м.Запоріжжя зарахувати ОСОБА_1 до 20-річного стажу, який дає право на пенсію за вислугою років половину строку навчання на юридичному факультеті ЗНУ відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року та призначити з 14.06.2016 року і виплатити їй пенсію за вислугою років, а також стягнуто з Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м.Запоріжжя за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати у розмірі 551,20 грн.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення яким відмовити у задоволені позову.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких підстав.

У справі, що розглядається, предметом розгляду є правомірність рішення Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя за № 25 від 17.06.2016 року про відмову в призначенні пенсії з тих підстав, що до 01.06.2015 року закон щодо призначення пенсій відповідно до Закону України «Про прокуратуру» не було ухвалено, прийнятого за результатом розгляду поданої позивачкою 14.06.2016 року заяви про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції в 15.01.2011 року.

За змістом долученої до матеріалів справи копії рішення № 25 від 17.06.2016 року (а.с.28), та повідомлення № 4666/04 від 24.06.2016 р. (а.с.29), відмова пенсійного органу в призначенні пенсії за вислугу років позивачці по цій справі мотивовано тим, що відповідно до п.5 Перехідних положень Закону України «Про внесення до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII (далі - Закон №213-VIII), що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми що пенсійного забезпечення прокурорам та слідчим.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на момент звернення ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя з заявою про призначення пенсії за вислугу років, її страховий стаж становив - 23 роки 8 місяців 1 день, а загальний стаж роботи в органах прокуратури складав 22 роки 5 місяців 3 дні, що підтверджується записами в трудовій книжці позивачки (а.с.17-27), довідкою прокуратури Запорізької області № 11-383вих.-16 від 14.06.2016 р. (а.с.16), і дипломом (а.с.11), та не заперечується відповідачем по цій справі.

Вирішуючи виниклий у цій справі спір, суд першої інстанції виходив з того, що починаючи свою професійну діяльність в органах прокуратури (05.06.1996 р) та продовжуючи її на різних прокурорських посадах, позивачка була впевнена в тому, що матиме право на пенсію за вислугою років при наявності 20 - річного стажу роботи, оскільки, у відповідності до положень ст.50-1 Закону України «Про прокурату» №1789-ХІІ в редакціях, діючих з початку роботи позивачки в органах прокуратури та в період до прийняття Законів «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI від 08.07.2011 року (далі - Закон № 3668-VI), «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VIІІ від 28.12.2014 року (далі - Закон № 76-VIІІ), та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIІІ від 02.03.2015 року (далі - Закон № 213-VIІІ) - було передбачено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому чи зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Відповідно до наведеного, спираючись на положення ст.8, ст.22, ст.58 Конституції України, та правові висновки, що наведені Конституційним Судом України в рішеннях: від 11.10.2005 року у справі № 1-21/2005 (абз.14 п.5), від 09.07.2007 року у справі № 1-29/2007, від 03.06.2013 року у справі № 1-2/2003, від 06.07.1999 року у справі № 8-рп/99, від 20.03.2002 року у справі № 5-рп/2002, від 17.03.2004 року у справі № 7-рп/2004 року, від 01.12.2004 року у справі № 20-рп/2004 - щодо недопущення звуження та змісту конституційних прав, включаючи і право на пенсійне забезпечення, шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів є недопустимим за ст.22 Конституції України, дію якої можливо зупинити лише за умови введення відповідно до п.31 ч.1 ст.85 та п.19 ст.92 Конституції України надзвичайного стану (ст.64 Конституції), оскільки Конституцією України правову гарантію, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, яке є складовою частиною конституційного права на соціальний захист, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто, набуте право не може бути скасовано або звужене; а також з огляду на зміст рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 року у справі № 4-рп/2016, яким визнано неконституційними положення п.5 розділу Ш «Прикінцевих положень Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIІІ в частині скасування з 01.06.2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів"; а також з огляду на положення ст.58 Конституції України, згідно якої правові акти мають зворотну дію у часі якщо вони пом'якшують або скасовують відповідальність фізичної особи - суд першої інстанції дійшов висновку, що внесення змін до положень ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року Законами № 3668-VI, № 76-VIІІ, та № 213-VIІІ здійснено з порушенням ст.22 Конституції України, оскільки суттєво було знижено зміст та обсяг соціальних гарантій працівників прокуратури, а саме, гарантоване Конституцією право на пенсійне забезпечення при наявності 20 років вислуги шляхом зменшення відсотків розміру пенсії від розміру заробітної плати, порядку її розрахунку та скасуванням права прокурора на пенсійне забезпечення за вислугу років.

Підсумовуючи вищенаведене, та з огляду на відсутність заперечено пенсійного органу щодо стажу роботи позивачки на прокурорських посадах на день звернення за призначенням їй пенсії за вислугу років, і не доведення відповідачем відповідно до ч.1 ч.2 ст.72 КАСУ правомірності своїх дій з приводу відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону № 1789-ХІІ, суд першої інстанції враховуючи достатність набутого позивачкою стажу роботи для призначення їй пенсії за вислугу років, дійшов висновку щодо неправомірності рішення відповідача про відмову у призначені ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, і відповідно обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги позивачки у цій справі.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з того, що п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» чітко визначено, що Конституція України, як зазначено в її ст.8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають гарантуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі: 1) коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом; 2) коли закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй; 3) коли правовідносини, що розглядаються судом, законом України не врегульовано, а нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою або Радою міністрів Автономної Республіки Крим, суперечить Конституції України. Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.

Аналізуючи зміст рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 26 грудня 2016 року, судова колегія дійшла висновку, що під час вирішення спору у цій справі, суд першої інстанції не визнав неконституційними закони чи правові акти, перелічені в ст.150 Конституції, тобто, не втручався у виключну компетенцію Конституційного Суду України, а лише як і передбачено п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року здійснив оцінку рішення відповідача на його відповідність як Конституції, так і закону, внаслідок чого при розгляді справи встановив, що застосований відповідачем до спірних правовідносин з позивачкою закон суперечить Основному закону України, у зв'язку з чим суд першої інстанції застосував закон, під час дії якого в період з червня 1996 року до липня 2011 року позивачка набула права на отримання пенсії за вислугу років.

Статтею 24 Конституції України гарантовано громадянам рівність перед законом. Отже, пенсіонери мають право на отримання однакової пенсії за однаковий внесок по виконанню в механізмі держави особливу, властиву тільки прокуратурі, функції по забезпечення захисту від неправомірних посягань на суспільний та державний лад, права і свободи людини, та основи демократичного устрою, а залежність умов та порядку призначення пенсії за вислугу років, також як і розміру пенсії від року призначення - є порушенням конституційного права громадян на рівність перед законом, а саме: права працівників прокуратури на отримання однакової пенсії за однаковий внесок, без дискримінаційних наслідків встановлених Законами № 3668-VI, № 76-VIІІ, та № 213-VIІІ для осіб які набули прав на пенсію за вислугу років за ст.50-1 Закону № 1789-ХІІ Законом та бажають реалізувати таке право по зрівнянню з працівниками прокуратури, які вже реалізували своє право на пенсію за вислугою років відповідно до визначених вказаною нормою Закону № 1789-ХІІ умов та порядку для призначення спеціальної пенсії.

Оскільки Законами № 3668-VI, № 76-VIІІ, та № 213-VIІІ було суттєво звужено конституційне право позивачки на державне пенсійне забезпечення, чим порушено передбачений Конституцією України принцип встановлення єдності умов та норм пенсійного забезпечення зазначеної категорії громадян України, судова колегія визнає рішення суду першої інстанції у цій справі таким, що направлено на захист пенсійних прав позивачки по цій справі та на їх відновлення шляхом забезпечення відповідача вчинити певні дії.

До висновку про необхідність залишення рішення суду першої інстанції у цій справі без змін, а апеляційної скарги без задоволення, судова колегія дійшла виходячи з аналізу прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу "правомірних або законних очікувань" та захисту прав людини через призму цього принципу.

Зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" та "Федоренко проти України" ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania Navieri S.A. v. Belgium, Рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, N 332, с. 21, п. 31; пункт 21 Рішення ЄСПЛ у справі "Федоренко проти України"),

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 Рішення ЄСПЛ від 2 березня 2005 року у справі "Von Maltzan and Others v. Germany"). ЄСПЛ робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) - на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Відповідно до пункту 1 Постанови Верховної Ради України від 21 травня 2015 року N 462-VIII "Про Заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод" схвалено Заяву Верховної Ради України про відступ від окремих зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, але при цьому, Україна не робила відступу від Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому Пленумом Верховного Суду України в Конституційному поданні від 25.03.2016 року № 20-1271/0/8-16 було наголошено, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі щодо законних очікувань стосовно ефективного здійснення свого "права власності", а саме виплати пенсій як гарантії соціального захисту, повинна застосовуватися у Україні.

Таким чином, статтю 1 указаного Першого протоколу слід застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо вона дотримала всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Тобто в зазначених рішеннях ЄСІІЛ установив, що наявність "правомірних (законних) очікувань" є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу, умовою наявності "правомірних очікувань" у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, "правомірні (законні) очікування" - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, які є носіями відповідного права.

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивачка, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мала законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися нормах статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції 1991р.), і які були звужені Законами № 3668-VI, № 76-VIІІ, № 213-VIІІ та № 1697-VII.

Крім того, судова колегія звертає увагу на сформований практикою ЄСПЛ підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у Рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії" зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61). Також у Рішенні від 13 грудня 2001 року в справі "Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови" ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, (тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109). Зазначеним обґрунтовується невідповідність змін, унесених Законом N 911-VIII, конституційним принципам, закріпленим у статті 8 Конституції України у рішенні від 26 червня 2014 року в справі "Суханов та Ільченко проти України" ЄСПЛ наголосив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином установленої соціальної допомоги може становити втручання в право власності (п. 52).

Щодо застосування до спірних правовідносин у цій справі положень спеціальних норм, а саме положень ст.50-1 Закону № 1789-ХІІ, судова колегія виходить з закріпленого в статті 8 Конституції України в Україні принципу верховенства права, якладовою якого є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб'єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам. Із цього приводу Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишалися передбачуваними. Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (правові позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005, від 29 червня 2010 року N 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року N 10-рп/2011 (Рішення N 10-рп/2011)).

Стабільність правового регулювання проявляється, зокрема, у неприпустимості внесення довільних змін до наявної системи норм та є віддзеркаленням підтримання довіри громадян до законів та дій держави. Збереження розумної стабільності означає, серед іншого, обов'язок законодавця враховувати при зміні умов набуття права на отримання соціальних благ законні очікування, пов'язані з виконанням (повністю або частково) умов набуття такого права.

Забезпечення верховенства права має враховуватися законодавцем і при внесенні змін до законів, передусім забезпечувати недопустимість звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод (стаття 22 Конституції України).

Питання недопущення звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод неодноразово було предметом конституційного розгляду. Зокрема, у абзаці шостому пункту 4 Рішення від 14 червня 2007 року N 3-рп/2007 зазначається, що звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Підсумовуючи вищенаведені обставини, судова колегія визнає необґрунтованою апеляційну скаргу пенсійного органу, та вважає, що її посилання на п.5 Перехідних положень Закону України «Про внесення до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII - не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому у її задоволенні необхідно відмовити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.200, ст.205, ст.206 КАС України, судова колегія -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м.Запоріжжя - залишити без задоволення

Постанову Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 26 грудня 2016 року - залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення, ухвала оскарженню не підлягає

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: Д.В. Чепурнов

Суддя: В.В. Мельник