Справа № 819/299/16
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2017-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2017 року Справа № 876/3782/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Носа С. П.,

суддів - Яворського І. О., Онишкевича Т. В.;

за участю секретаря судового засідання - Болюк Н. В.;

позивача - ОСОБА_1;

представника позивача - ОСОБА_2;

представника відповідача - Сліворського О. Ю.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 травня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області, Головного управління національної поліції України в Тернопільській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору і виступає на стороні відповідачів Міністерство внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

09 березня 2016 року Тернопільським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області, Головного управління національної поліції України в Тернопільській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору і виступає на стороні відповідачів Міністерство внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області від 01 лютого 2016 року № 4 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ з 06 листопада 2015 року; поновлення ОСОБА_1 на рівнозначну посаду в Головному управлінні національної поліції України в Тернопільській області з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу; стягнення з управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області 100000,00 грн. заданої моральної шкоди.

В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що звільнення позивача є незаконним, оскільки при його проведенні було порушено порядок звільнення із служби в органах міліції, так як не враховані вимоги п.9 розділу ХІ Закону України «Про національну поліцію». Також вказано, що при звільненні було порушено ст.36 КЗпП України - у разі реорганізації підприємства дія трудового договору працівника продовжується, а в даному випадку позивач вважає, що УМВС України в Тернопільській області реформоване (перетворене) на ГУНП в Тернопільській області, при цьому останнє виконує завдання та функції попередньої структури, відповідно слід застосовувати процесуальне правонаступництво. Також зазначено, що УМВС України в Тернопільській області не було виконано належним чином постанови Львівського апеляційного адміністративного суду у справі № 876/10587/15 від 20 січня 2016 року про поновлення на службі в міліції ОСОБА_1

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 травня 2016 позов задоволено частково. Постановлено перенести дату звільнення ОСОБА_1 з 06 листопада 2015 року на 02 лютого 2016 року. Зобов'язано Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період з 21 січня 2016 року по 02 лютого 2016 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, позивачем - ОСОБА_1, подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначено, що судом першої інстанції не взято до уваги того, що позивач фактично був позбавлений права подати заяву про бажання служити в Головному управлінні національної поліції України в Тернопільській області, також відповідачем не було виконано належним чином постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2016 року, якою позивача було поновлено на службі, оскільки в один і той же день позивача було поновлено на роботі та одразу ж наступним наказом звільнено, що є порушенням вимог чинного законодавства, та не може вважатися належним чином виконанням рішення суду.

Також, не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідачем - Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області, подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначено, що оскільки на час публікування Закону України «Про національну поліцію» 06 серпня 2015 року позивач перебував на службі в органах внутрішніх справ, він був попереджений про звільнення через скорочення штату в силу Закону, заяви про бажання прийняття на службу органи поліції від нього не надходило, відтак ОСОБА_1 правомірно було звільнено з 06 листопада 2015 року.

Позивач та його представник, у судовому засіданні, вимоги власної апеляційної скарги підтримали та просять її задовольнити, вимоги апеляційної скарги відповідача заперечили та просять відмовити в її задоволенні.

Представник відповідачів, у судовому засіданні, вимоги власної апеляційної скарги підтримав та просить її задовольнити, вимоги апеляційної скарги позивача заперечив та просить відмовити в її задоволенні.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, а тому, суд, у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає можливим здійснювати розгляд справи за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, пояснення представника позивача, пояснення представника відповідачів, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції скасувати з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 69 КАС доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно із ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що 04 лютого 2002 року ОСОБА_1 був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ на підставі наказу УМВС України в Тернопільській області від 04 лютого 2002 року № 007 о/с, що підтверджується записом № 1 у його трудовій книжці.

07 серпня 2015 року позивача звільнено з органів внутрішніх справ на підставі наказу УМВС України в Тернопільській області від 07 серпня 2015 року № 235 о/с, що підтверджується записом № 2 у його трудовій книжці. На день звільнення ОСОБА_1 обіймав посаду старшого оперуповноваженого (за рахунок посади старшого оперуповноваженого в ОВС) сектору розкриття злочинів проти особи управління карного розшуку кримінальної міліції УМВС України в Тернопільській області.

Не погодившись з даним звільненням, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом, постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2015 року у справі № 819/2418/15 в задоволенні позову ОСОБА_1 до управління МВС України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування наказу УМВС України в Тернопільській області від 07 серпня 2015 року № 235 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ, поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого (за рахунок посади старшого оперуповноваженого в ОВС) УКР КМ УМВС України в Тернопільській області з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання відповідача протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили, внесення змін до трудової книжки ОСОБА_1, стягнення з УМВС України в Тернопільській області 300000 грн. завданої моральної шкоди та зобов'язання відповідача надати суду звіт про виконання постанови протягом десяти днів після одержання її копії у частині негайного поновлення ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ України - відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2016 року у справі № 876/10587/15 постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2015 року в адміністративній справі № 819/2418/15 скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано наказ управління МВС України в Тернопільській області від 7 серпня 2015 року № 235 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ. Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого (за рахунок посади старшого оперуповноваженого в ОВС) сектору розкриття злочинів проти особи управління карного розшуку кримінальної міліції управління МВС України в Тернопільській області з 08 серпня 2015 року. Стягнуто з управління МВС України в Тернопільській області в особі ліквідаційної комісії на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 08 серпня 2015 року по 20 січня 2016 року, в сумі 10745 (десять тисяч сімсот сорок п'ять) грн. 60 коп., з утриманням з цієї суми податків, обов'язкових зборів та платежів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2016 року УМВС України в Тернопільській області виданий наказ № 3 о/с від 01 лютого 2016 року, яким скасований наказ УМВС України в Тернопільській області від 07 серпня 2015 року № 235 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил за п. 64 «Г» (через скорочення штатів) Положення…, майора міліції ОСОБА_1 та поновлено на посаді старшого оперуповноваженого (за рахунок посади старшого оперуповноваженого в ОВС) сектору розкриття злочинів проти особи управління карного розшуку кримінальної міліції управління МВС України в Тернопільській області з 08 серпня 2015 року.

Цим же числом, а саме 01 лютого 2016 року УМВС України в Тернопільській області виданий наказ № 4 о/с, яким майора міліції ОСОБА_1, старшого оперуповноваженого (за рахунок посади старшого оперуповноваженого в ОВС) сектору розкриття злочинів проти особи управління карного розшуку кримінальної міліції управління МВС України в Тернопільській області звільнено згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі - Положення) у запас Збройних Сил за пунктом 64 «Г» (через скорочення штатів), з 06 листопада 2015 року. Підставою звільнення є висновок про звільнення від 01 лютого 2016 року.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов та лише переносячи дату звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ, зазначив, що позивач не скористався наданим йому Законом України «Про національну поліцію» правом на подачу заяви про прийняття на службу до поліції, що в силу даного Закону вважається не виявленням бажання на проходження служби в поліції, а відповідно до підпункту «г» пункту 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі. Тому, враховуючи належне попередження позивача про можливість звільнення та не виявлення ним бажання проходити службу у поліції (не доведення такого бажання до відома УМВС України в Тернопільській області), суд першої інстанції дійшов висновку, що УМВС України в Тернопільській області при прийнятті наказу від 01 лютого 2016 року про звільнення ОСОБА_1 діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Разом з тим, приймаючи оскаржувану постанову, судом першої інстанції не враховано наступного.

Встановлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком 1, зокрема ГУ Нацполіції, та ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком 2, у тому числі УМВС.

Наказом МВС від 30 жовтня 2015 № 1327 на виконання даної постанови утворено ліквідаційну комісію УМВС.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 09 лютого 2017 року УМВС перебуває в стані припинення.

Згідно з наказом МВС від 06 листопада 2015 року № 1388 «Про організаційно-штатні питання» вважаються такими, що втратили чинність штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС згідно з Переліком змін у штатах МВС, що додається, а саме: по Тернопільській області скасовано всі штати, скорочені всі посади в кількості 3265.

07 листопада 2015 року зареєстровано юридичну особу Головне управління Національної поліції.

Громадянам згідно ст.43 Конституції України гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з п.24 Положення у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків.

Зазначена вище вимога не містить застережень, що відповідний орган (УМВС) не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу посаду працівника ОВС, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання поновитися на посаді.

Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (ч.5 ст.124 Конституції України).

Відповідно до ч.1 ст.255 КАС постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Частиною 2 ст.257 КАС встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому п.3 ч.1 ст.256 КАС передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Відтак, добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок. Зокрема, зазначений обов'язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.

Як роз'яснено у п.34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 23 червня 2015 року №21-63а15 та 01 липня 2015 року №6-435цс15.

При цьому треба відмітити, що судом першої інстанції цілком вірно відзначено про фактичне поновлення позивача на посаді 01 лютого 2016 року.

Проходження служби в ОВС регламентувалося Законом України «Про міліцію», чинним до 07 листопада 2015 року та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ № 114, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення).

02 липня 2015 року був прийнятий Закон України «Про Національну поліцію», який опубліковано в газеті «Голос України» від 06 серпня 2015 року № 141-142.

Пунктом 1 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону визначено, що він набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього ж Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Пунктами 8-11 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу ОВС), а також інші працівники МВС, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в ОВС через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в ОВС до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в ОВС відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Підпунктом «г» п.64 Положення передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Такими чином, у тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення - день опублікування Закону України «Про Національну поліцію», працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, могли бути прийняті на службу до поліції. При цьому, закінчення тримісячного терміну з моменту попередження про наступне вивільнення є присікаючим (кінцевим) строком для прийняті працівників міліції на службу до поліції, а не для їх звільнення зі служби в ОВС через скорочення штатів.

Відтак, УМВС поновивши 01 лютого 2016 року позивача на посаді, не мало правових підстав для його звільнення з цієї ж посади з 06 листопада 2015 року, позаяк з цієї дати втратили чинність лише штати УМВС, а не було припинено (ліквідовано) таке (УМВС).

Суд апеляційної інстанції також наголошує, що в постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2016 року у справі № 876/10587/15 вказано, що згідно з копією рапорта ОСОБА_1 від 07 серпня 2015 року, позивач погоджується із запропонованою посадою оперуповноваженого сектору розкриття майнових злочинів відділу карного розшуку КМ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області, із резолюціями від того ж числа заступників начальника УМВС та УКР УМВС і начальника Тернопільського МВ, у яких вони не заперечують по суті рапорта.

Станом на день розгляду спору по суті постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2016 року у справі № 876/10587/15 не скасована, а набрала законної сили з моменту її проголошення.

У відповідності до ч.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відтак, невірним є твердження суду першої інстанції про невиявлення ОСОБА_1 бажання проходити службу в поліції, доказом виявлення такого бажання є вищевказаний рапорт, також ОСОБА_1 після первинного звільнення з 07 серпня 2015 року брав участь у конкурсі до Патрульної полції м. Тернопіль, що підтверджується матеріалами справи, даний факт колегія суддів апеляційного суду також розцінює як виявлення бажання служити в поліції.

Колегія суддів звертає увагу на те, що будучи звільненим з 07 серпня 2015 року і до моменту поновлення - 01 лютого 2016 року (винесення наказу про поновлення позивача на роботі), ОСОБА_1 перебувавав поза колом працівників, на яких поширювалася дія Закону України «Про Національну поліцію», так як в цьому Законі визначено, що бажання проходити службу мають виявити саме працівники міліції.

Додатково треба відзначити, що відповідно до ч.1 ст.235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Вище апеляційним судом робилося покликання на вимоги п.24 Положення.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями ст.43 Конституції України та ст.240-1 КЗпП дає підстави для висновку про те, що за змістом ч.1 ст.235 КЗпП і п.24 Положення працівник підлягає поновленню на попередній посаді (роботі) у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Згідно з ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, апеляційний суд зобов'язаний поновити працівника на попередній посаді (роботі), позаяк закон у таких випадках не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, у тому числі шляхом зміни дати звільнення працівника.

Зміна дати звільнення, в такому випадку, не може вважатися належним захистом порушеного права.

З цих же підстав, колегія суддів, виходячи за межі позовних вимог, зазначає, що позивач підлягає поновленню на попередньо займаній посаді старшого оперуповноваженого (за рахунок старшого оперуповноваженого в ОВС) сектору розкриття злочинів проти особи управління карного розшуку кримінальної міліції управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області (на яку його було поновлено згідно з постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2016 року, і яка, фактично не була виконана), а вимога про поновлення ОСОБА_1 на рівнозначну посаду в Головному управлінні національної поліції в Тернопільській області не підлягає до задоволення, оскільки Головне управління Національної поліції в Тернопільській області не є правонаступником УМВС України в Тернопільській області, а позивач не перебував на службі в Головному управлінні Національної поліції в Тернопільській області.

Щодо позовної вимоги про стягнення з УМВС України в Тернопільській області 100000 грн. завданої моральної шкоди, суд зазначає, що така вимога не підлягає до задоволення, оскільки постановою Пленуму Верховного суду України від 31 березня 2015 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, передбачено, що моральна шкода може бути стягнута, коли таке право передбачене спеціальним законодавством. Однак, спеціальним законодавством, що врегульовує проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС відшкодування моральної шкоди не передбачено.

В абзаці 3 п.17 постанови Пленум Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України» від 06.03.2008 № 2 роз'яснено, що в адміністративних справах щодо визнання незаконним рішення про звільнення з посад позовними вимогами є скасування правових актів індивідуальної дії та поновлення на посаді.

Крім цього, в абзаці 10 пп.10.2 п.10 постанови Пленуму цього ж Суду «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7 роз'яснено, що задовольняючи позовні вимоги про поновлення на публічній службі, суд повинен визнати протиправним рішення суб'єкта владних повноважень повністю або частково та скасувати акт індивідуальної дії повністю або ту його частину, яка стосується позивача, з моменту прийняття акта та обов'язково вказати дату, з якої особу поновлено на посаді.

За таких обставин, позивач підлягає поновленню на попередньо займаній посаді з 07 листопада 2015 року, зі стягненням з управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області в особі ліквідаційної комісії на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обчисленого згідно із Порядкому обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, за період з 21 січня 2016 року по 09 лютого 2017 року, в сумі 31951,92 грн. Вказаний розмір обраховано відповідно до довідки про доходи позивача, виданої УМВС України в Тернопільській області вих. № 3/729 від 22 грудня 2016 року.

Згідно з пунктами 1, 3, 4 ч.1 ст.202 КАС підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків суду таким обставинам, порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на неповно, необ'єктивно і всебічно не з'ясованих обставинах, прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг частково спростовують висновки суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 158-163, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області - задовольнити частково.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 травня 2016 року в справі № 819/299/16 - скасувати та прийняти нову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області, Головного управління національної поліції України в Тернопільській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору і виступає на стороні відповідачів Міністерство внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ голови ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області Богомола О. М. від 01 лютого 2016 року № 4 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ з 06 листопада 2015 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого (за рахунок старшого оперуповноваженого в ОВС) сектору розкриття злочинів проти особи управління карного розшуку кримінальної міліції управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області з 07 листопада 2015 року.

Стягнути з управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області в особі ліквідаційної комісії на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 січня 2016 року по 09 лютого 2017 року в сумі 31951 (тридцять одна тисяча дев'ятсот п'ятдесят одна) гривня 92 (дев'яносто дві) копійки з урахуванням податків та інших обов'язкових платежів, які підлягають стягненню з цієї суми.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили, а у випадку коли, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, складення постанови в повному обсязі відкладено - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя: С. П. Нос

Судді: І. О. Яворський

Т. В. Онишкевич

Постанову складено в повному обсязі 13 лютого 2017 року.