Справа № 809/757/16
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2017-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 року Справа № 876/8064/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Качмара В.Я.,

за участю секретаря судового засідання Андрушківа І.Я.,

представників позивача Чеха М.В.,

Огнистого Ю.В.,

Вінтонів О.М.,

Титиша В.П.,

представника відповідача Яремака Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Галицька торгова компанія» на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2016 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Галицька торгова компанія» до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області про скасування податкових повідомлень-рішень та рішення про застосування фінансових санкцій,-

В С Т А Н О В И В:

22 червня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Галицька торгова компанія» звернулося в суд з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області, в якому просило скасувати податкові повідомлення-рішення від 30 березня 2016 року № , № та рішення про застосування фінансових санкцій № 120/09-19-22-01-20/34535868.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що придбання товару у товариства з обмеженою відповідальністю "Кримська водочна компанія" та у товариства з обмеженою відповідальністю "Век-тор" (далі ТОВ "Кримська водочна компанія", ТОВ "Век-тор") підтверджується фінансово-бухгалтерськими документами, які є підставою для податкового обліку. На підставі вказаних первинних документів, віднесено вартість придбаної продукції та послуг і сплачений податок на додану вартість до складу валових витрат і податкового кредиту з податку на додану вартість. Зазначає також, що у зв'язку з прийняттям Податкового кодексу України у відповідача відсутні правові підстави для застосування до позивача фінансових санкцій згідно статті 17 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" у вигляді штрафів у разі роздрібної торгівлі алкогольними виробами за цінами, нижчими за встановлені мінімальні роздрібні ціни на такі напої.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що позивачем за період з 01 січня 2012 року до 31 грудня 2014 року безпідставно включено до витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування з податку на прибуток, витрати за господарськими операціями по придбанню алкогольних напоїв у ТОВ "Кримська водочна компанія" в сумі 32286,00 грн та продуктів харчування у ТОВ "Век-тор" в сумі 216595,60 грн, а також безпідставно включено до податкового кредиту за 2014 рік 6457,00 грн та 63098,52 грн податку на додану вартість, сплаченого за вказаними операціями. Також, перелік, об'єм та кількість алкогольних напоїв, роздрібну торгівлю яких здійснював позивач за цінами, нижчими від встановлених мінімальних роздрібних цін на такі напої, відповідачем визначено на підставі первинних документів, наданих позивачем в ході проведення перевірки, а тому відповідачем правомірно винесено рішення від 30 березня 2016 року №120/09-19-22-01-20/34535868, згідно якого до позивача на підставі акту перевірки від 14 березня 2016 року за реалізацію алкогольних напоїв за цінами, нижчими від встановлених мінімальних роздрібних цін на такі напої, застосовано штраф у розмірі 89641,00 грн.

Не погодившись з прийнятою постановою, Товариство з обмеженою відповідальністю «Галицька торгова компанія» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що акти про неможливість проведення зустрічних перевірок контрагентів позивача не визначені законодавством як первинні документи, або документи податкового обліку, або документи, що підтверджують реальність здійснення господарських операцій. Орган ДФС не надав жодних доказів наявності мети, завідомо суперечної інтересам держави та суспільства, встановлення особи чи осіб, що мали таку мету, а також не доведено в чому саме мало місце порушення публічного порядку. В матеріалах справи відсутні докази встановлення контролюючим органом під час здійснення перевірки, партії товару, в якій була поставлена алкогольна продукція, що унеможливлює визначення фінансових санкцій відповідно до ст. 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів».

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ТзОВ «Галицька торгова компанія» є юридичною особою, перебуває на податковому обліку як платник податків, є платником податку на додану вартість та податку на прибуток.

Головним управлінням ДФС України в Івано-Франківській області проведено планову виїзну документальну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2012 року до 31 грудня 2014 року, за наслідками якої складено акт від 14 березня 2016 року за №120/09-19-22-01-20/34535868(том 1, а.с.37-95). У даному акті зафіксовано порушення позивачем, зокрема,: підпункту 14.1.257 пункту 14.1 статті 14, підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135, пункту 137.10 статті 137, пунктів 138.1, 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 159.1 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток за 2014 рік в сумі 50788,00 грн; пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 192.1 статті 192, пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 201.1, 201.4 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено суму податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню до сплати в бюджет, в загальній суму 72168,00 грн; Постанови Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2008 року № 957 "Про встановлення розміру мінімальних оптово-відпускних цін на окремі види алкогольних напоїв", статті 15-3 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" Кабінету Міністрів України надано право встановлювати мінімальні оптово-відпускні та роздрібні ціни на алкогольні напої.

За наслідками розгляду даного акту перевірки, відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення від 30 березня 2016 року №, яким збільшено суму грошових зобов'язань з податку на прибуток підприємств за основним платежем на 50788,00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 12697,00 грн; від 30 березня 2016 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з сплати податку на додану вартість за основним платежем на 69587,00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на 34793,50 грн; рішення про застосування фінансових санкцій від 30 березня 2016 року №120/09-19-22-01-20/34535868 (том 1,а.с.17-18, 19-20, 21-22).

Приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.

Однак, колегія суддів не погоджується з обґрунтованістю висновку суду першої інстанції в частині відмови у скасуванні податкових повідомлень-рішень від 30 березня 2016 року № , № з наступних підстав.

Відповідно до пп. 14.1.36 п.14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Під господарською діяльністю у Господарському кодексі України (стаття 3) розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Обов'язковими ознаками господарської діяльності (згідно наведених приписів ГК України та ПК України) є здійснення її суб'єктами господарювання у сфері суспільного виробництва; вона спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг; результати зазначеної діяльності - продукція, роботи чи послуги - мають вартісний характер і цінове вираження.

Господарська діяльність здійснюється у загальній економічній сфері, а тому має суто економічні властивості, що неможливе без вартісної оцінки і взаємооцінки, еквівалентності обміну, відповідних обчислень і розрахунків. Тому така ознака результатів господарської діяльності, як цінова визначеність, наявна в абсолютній більшості випадків, хоча в некомерційній господарській діяльності можливе безкоштовне надання результатів останньої. (При цьому, сформульоване в ГК України визначення господарської діяльності є загальним і має застосовуватися в усіх випадках, а визначення, наведене в ПК України, - лише у сфері дії цього Закону з урахуванням загального визначення). Виходячи з наведеного, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин:

- неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності;

- відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням права на податковий кредит або бюджетне відшкодування, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення і облік інших господарських операцій;

- здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

Згідно п. 44.1 ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з п. п. 138.1.1. п. 138.1. ст. 138 ПК України витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Згідно з п. 138.2. ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.4. ст. 138 ПК України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Згідно з п. п. 139.1.9. п. 139.1. ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

У статті 198 Податкового кодексу України встановлено підстави, за яких у платника ПДВ виникає право на податковий кредит; визначено умови, дату, час та порядок його формування; визначено права і обов'язки платників податку в цій сфері податкових правовідносин; підстави, що унеможливлюють віднесення сплаченого (нарахованого) податку до податкового кредиту.

Зокрема, згідно із пунктом 198.1 цієї статті право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.2 зазначеної статті датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунку платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (абзаци перший-третій цього пункту).

Згідно пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог чи не підтвердженими митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У редакції Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих норм Податкового кодексу України» № 3609-V змінено формулювання цього пункту і вказано, що не відноситься до податкового кредиту сума податку, зокрема, підтверджена податковою накладною, яка була оформлена з порушенням вимог статті 201 ПК України.

Норми статті 201 ПК України, до яких відсилають правила пункту 198.6 статті 198 цього Кодексу, регулюють відносини, пов'язані з оформленням податкової накладної. У цій нормі містяться обов'язкові правила щодо форми та порядку заповнення податкових накладних, недотримання яких тягне визнання податкової накладної недійсною; визначено правову природу цього документа, підстави, порядок, умови його складання і надання; встановлено права й обов'язки учасників податкових відносини, пов'язані із складанням, наданням та реєстрацією податкової накладної; передбачено наслідки недотримання обов'язкових вимог щодо форми, змісту та інших дій зі складання, надання та реєстрації податкових накладних.

Так, у пункті 201.1 статті 201 ПК України зазначено, що платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначається: порядковий номер податкової накладної; дата виписування податкової накладної; повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; ціна постачання без урахування податку; ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; вид цивільно-правового договору.

Згідно з пунктом 201.6 цієї статті податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Відповідно до пункту 201.10 зазначеної статті податкова накладна надається платнику податку, який здійснює операції з постачання товарів (послуг), на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, право на нарахування податкового кредиту обумовлюється наявністю факту придбання платником податку товарів, робіт, послуг, основних фондів, нематеріальних активів, в ціні яких платником податку-покупцем сплачений (нарахований) податок на додану вартість, та їх використання у власній господарській діяльності.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 9 Закону України ,,Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. Визначальним фактором для формування податкового кредиту платником податку на додану вартість є подальше використання таких товарів (основних фондів) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи - платника податку.

Щодо господарських відносин позивача та ТзОВ «Кримська водочна компанія», то колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи слідує, що 20 лютого 2012 року між ТзОВ «Галицька торгова компанія» та ТзОВ «Кримська водочна компанія» укладено Договір №000472, за умовами якого постачальник передає у власність покупця, а покупець приймає і оплачує алкогольні та безалкогольні напої (продукцію, товар) в асортименті, партіями згідно накладних, на умовах, визначених у цьому договору(том 3 а.с.30-31)

Згідно п.2.2, 2.6, 3.1 цього Договору продукція передається постачальником покупцю окремими партіями, що вказані у накладній (ТТН). При поставці продукції постачальник зобов'язаний надати покупцю накладну/ТТН, податкову накладну, документи, що підтверджують якість продукції, що передається покупцю. Приймання продукції за якістю, кількістю здійснюється покупцем у момент отримання продукції від постачальника у присутності повноважного представника останнього (експедитора). Підписана сторонами накладна/ТТН засвідчує, що постачальник передав вказані документи покупцю.

На підтвердження факту поставки продукції позивачем надано наступні документи: видаткові накладні від 25 березня 2014 року № РН-31-005207, від 11 березня 2014 року № РН-31-004229, від 04 березня 2014 року № РН-31-003797; податкові накладні від 04 березня 2014 року №137/531, від 11 березня 2014 року №580/531, від 25 березня 2014 року №1572/531; товарно-транспортні накладні від 04 березня 2014 року, від 11 березня 2014 року, від 25 березня 2014 року; прийомний акт від 27 березня 2014 року № ГТ-0001330, від 12 березня 2014 року № ГТ-0000465, від 04 березня 2014 року № ГТ-0000090; платіжні доручення від 17 березня 2014 року № 484, від 25 березня 2014 року № 544(том 3 а.с.42-56,62,65).

Щодо господарських взаємовідносин позивача з ТзОВ «Век-тор», то колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи слідує, що 10 липня 2013 року між ТОВ «Век-тор» та позивачем укладено договір №ВТ0231/13, за умовами якого постачальник зобов'язується на умовах та в порядку, визначених цим договором, поставляти (передавати у власність покупця) згідно замовлення та накладних продукцію (продукти харчування), а покупець зобов'язується на умовах та в порядку, визначених цим договором, приймати продукцію та оплачувати її (том 1 а.с.106-109).

Згідно п.п. 2.2, 2.5 цього Договору покупець складає замовлення постачальнику на підставі прайс-листа, погодженого сторонами, в якому вказано асортимент і ціну товару, що поставляється за цим договором і який є невід'ємною частиною цього договору. Замовлення покупця на поставку товару є обов'язковим. Передача (приймання-здача) товару і приймання товару за кількістю та якістю здійснюється сторонами в пункті відвантаження.

На підтвердження факту поставки продукції позивачем надано: видаткові накладні, податкові накладні, розхідні накладні, товарно-транспортні накладні, копії сертифікатів відповідності на продукцію, дані банківських виписок про оплату за поставлену продукцію, прийомні акти, розрахунки коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної(том 2 а.с.47-199).

Колегія суддів зазначає, що деякі помилки чи неточності у оформленні первинних документів, не є безумовною підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце (відбулися), а певні недоліки в заповненні первинних документів повинні оцінюватись в сукупності та взаємозв'язку з іншими доказами.

Наведеними документами, які, як вбачається з їх змісту, відповідають вимогам до первинних документів, встановленим Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підтверджується фактичне отримання позивачем товарів від контрагентів ТзОВ «Кримська водочна компанія» та ТзОВ «Век-тор».

Також зазначені податкові накладні не мали недоліків, а порядок їх заповнення відповідав чинному на момент їх виписки законодавству.

Отже, з дня отримання податкових накладних у позивача виникло право формувати податковий кредит по взаєморозрахунках з даними контрагентами.

Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів дійшла висновку, що на підставі належних, допустимих та достатніх доказів встановлено факти реального отримання ТзОВ «Галицька торгова компанія» від ТзОВ «Кримська водочна компанія» та ТзОВ «Век-тор» товарів, підтвердження здійснення господарських операцій первинними документами, які відповідають вимогам законодавства. Тому, у податкового органу не було законних підстав для висновків про неправомірність формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість та податку на прибуток по взаєморозрахунках з цими контрагентами за період, що перевірявся.

Колегія суддів також критично оцінює посилання відповідача на те, що Головним управлінням ДФС у Одеській області проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженні, внесеного до єдиного реєстру досудових розслідувань №0000 від 14 серпня 2015 року у справі №22/24526/15-к стосовно посадових осіб ТзОВ «Копійка-Р» за фактом ухилення від сплати податків в загальній сумі 7104106,00 грн та посадових осіб ТзОВ «Копійка-Трейд» в період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року внаслідок проведення фінансово-господарських операцій з підприємствами, зокрема, ТзОВ «Век-тор», що ухилилися від сплати податків на загальну суму 1316377,00 грн. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 212 Кримінального кодексу України, як на спростування реальності господарських операцій з придбання продуктів харчування у ТзОВ «Век-тор».

Доказів існування вироку у кримінальній справі посадових осіб контрагента відповідачем не надано. Колегія суддів також зазначає, що ні в суді першої інстанції, ні в процесі апеляційного розгляду, відповідачем не надано доказів порушення будь-якої кримінальної справи стосовно цього підприємства чи його посадових осіб.

Вчинення платником податків дій, що мають своїм результатом одержання податкової вигоди (звільнення від оподаткування, зменшення бази або ставки оподаткування, одержання права на залік або відшкодування податку на додану вартість тощо), саме по собі по собі не означає, що відповідні правочини були вчинені з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету або подання податкової звітності, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а тому сама по собі несплата податку контрагентом чи неподання ним звітності (у тому числі внаслідок ухилення) не може бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції.

Щодо твердження відповідача про відсутність у ТзОВ «Век-тор» даних щодо наявності основних фондів, необхідних для проведення постачання продукції, в тому числі надання транспортування згідно даних ІС "Податковий блок", то колегія суддів зазначає, що співставлення даних податкової звітності з бази автоматизованого контролю, як етапу контрольно-перевірочної роботи не передбачає здійснення податковим органом оцінки дотримання платником вимог податкового законодавства та аналізу змісту та характеру правовідносин, що стали підставою для формування даних податкового обліку платника. Адже питання правильності відображення платником в обліку проведених господарських операцій досліджуються податковим органом при проведенні податкової перевірки платника з дослідженням фінансово-господарських документів, пов'язаних з нарахуванням і сплатою податку.

У податковому праві визначається критерій добросовісності платника, який передбачає законність дій платника у сфері податкових правовідносин (у тому числі і щодо формування даних податкового обліку), доки це не спростовано у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

При цьому, колегія суддів вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумними сумнівом". Так, наведені відповідачем аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентами, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління".

В той же час, відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об'єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності чи недотримання принципу належної обачності при виборі контрагента, як і не доведено правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті контролюючим органом протиправно, а відтак такі слід скасувати.

Стосовно правомірності рішення від 30 березня 2016 року №120/09-19-22-01-20/34535868 про застосування фінансових санкцій у вигляді штрафу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із ч. 10 ст. 18 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" Кабінету Міністрів України надано право встановлювати мінімальні оптово-відпускні та роздрібні ціни на алкогольні напої.

Відповідно до пунктів 1,2 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2008 року № 957 "Про встановлення розміру мінімальних оптово-відпускних цін на окремі види алкогольних напоїв" встановено розмір мінімальних оптово-відпускних і роздрібних цін на окремі види алкогольних напоїв та зобов'язано Державну фіскальну службу установити в межах своїх повноважень контроль за дотриманням державної дисципліни цін суб'єктами підприємницької діяльності всіх форм власності, які здійснюють оптову і роздрібну торгівлю алкогольними напоями за наявності у них ліцензій.

У додатку до вказаної Постанови до 31 липня 2014 року мінімальна роздрібна ціна за пляшку горілки ємкістю 0,25 л 40% становила 17,45 грн, за пляшку горілки ємкістю 0,375 л 40% - 26,18 грн, за пляшку горілки ємкістю 0,5 л 40% - 34,90 грн, за пляшку горілки ємкістю 0,7 л 40% м- 48,86 грн, за пляшку коньяку ординарного 0,5 л 40% - 59,01 грн; з 01 серпня 2014 року мінімальна роздрібна ціна за пляшку горілки ємкістю 0,25 л 40% становила 19,95 грн, за пляшку горілки ємкістю 0,375 л 40% - 29,93 грн, за пляшку горілки ємкістю 0,5 л 40% - 34,90 грн, за пляшку горілки ємкістю 0,7 л 40% -55,86 грн, за пляшку коньяку ординарного 0,5 л 40% - 59,01 грн, за пляшку коньяку 5* - 69,00 грн.

З акту перевірки від 14 березня 2016 року слідує, що позивач здійснював роздрібну торгівлю алкогольними напоями (горілкою) вітчизняного виробництва за цінами, нижчими від встановлених мінімальних роздрібних цін на такі напої, а саме: у магазині №4, розташованому у місті Долина по вулиці Шептицького, 22, згідно контрольної стрічки за 17 червня 2014 року звіт №1768 та за 19 червня 2014 року звіт №1770 реалізовано горілку "Медофф класична " 0,7 л ємкістю, 40% за ціною 47,25 грн; у магазині №3, розташованому у селі Старий Мізунь по вулиці Кропивнянська, згідно контрольної стрічки за 18 червня 2014 року звіт №2057 реалізовано горілку "Хортиця класична" 0,5 л ємкістю, 40% за ціною 34,75 грн, за 01 серпня 2014 року звіт №2103 реалізовано горілку "Медофф класична " 0,375 л ємкістю, 40% за ціною 27,75 грн; у магазині №16, розташованому у селі Тисів по вулиці Грушевського, 33 а, згідно контрольної стрічки за 18 червня 2014 року звіт №01154 реалізовано горілку "Франківська класична" 0,25 л ємкістю 40% за ціною 17,75 грн, горілку "Франківська срібляста" 0,25 л ємкістю 40% за ціною 17 грн, за 19 червня 2014 року звіт №01155 реалізовано горілку "Франківська срібляста" 0,25 л ємкістю 40% за ціною 17 грн, за 20 червня 2014 року звіт №01156 реалізовано коньяк "Одеса" 0,5 л ємкістю, 40% за ціною 42,10 грн, горілку "Срібні карпати" 0,5 л ємкістю, 40% за ціною 30,25 грн, за 02 серпня 2014 року звіт №01199 реалізовано горілку "Франківська лагідна" 0,5 л ємкістю, 40% за ціною 34,90 грн, за 03 серпня 2014 року звіт №01200 реалізовано горілку "Франківська Саме та" 0,5 л ємкістю, 40% за ціною 34,90 грн; у магазині-складі, розташованому у місті Долина по вулиці Торгова, 6, згідно контрольної стрічки за 04 серпня 2014 року звіт №333 реалізовано коньяк "Дорошенко" 5* сувенірний 0,5 л ємкістю, 40% за ціною 63,25 грн.

Згідно із п.п. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені є контролюючий орган.

Відповідно до абз. 11 ч. 2 ст. 17 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" до суб'єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі оптової або роздрібної торгівлі коньяком, алкогольними напоями, горілкою, лікеро-горілчаними виробами та вином за цінами, нижчими за встановлені мінімальні оптово-відпускні або роздрібні ціни на такі напої - 100 відсотків вартості отриманої партії товару, розрахованої виходячи з мінімальних оптово-відпускних або роздрібних цін, але не менше 10000 гривень.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем правомірно винесено рішення за №120/09-19-22-01-20/34535868 від 30 березня 2016 року, згідно якого до позивача на підставі акту перевірки від 14 березня 2016 року за реалізацію алкогольних напоїв за цінами, нижчими від встановлених мінімальних роздрібних цін на такі напої, застосовано штраф у розмірі 89641,00 грн.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувану постанову слід скасувати в частині відмови в скасуванні податкових повідомлень-рішень Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області від 30 березня 2016 року № , № , оскільки вона прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.160, ст. 195, ст. 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. 206, ст. 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Галицька торгова компанія» задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2016 року у справі № 809/757/16 - скасувати в частині відмови в задоволенні адміністративного позову щодо визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області від 30 березня 2016 року № , № та прийняти нову постанову в цій частині, якою адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Галицька торгова компанія» задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області від 30 березня 2016 року № , № .

В решті постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.Б. Заверуха

Судді: О.М. Гінда

В.Я. Качмар