Справа № 229/176/17
Суддя: Панова Т. Л.
Дата ухвалення: 2017-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 229/176/17
Провадження № 2-а/229/16/2017
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 р. Дружківський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Панової Т.Л.

за участю секретаря Костіної І.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дружківка адміністративну справу за позовом розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дружківка адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_1, до Державної міграційної служби України, Дружківського міського сектору Головного управління державної міграційної служби України в Донецькій області, головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення,,

В С Т А НО В ИВ:

позивач звернувся до суду з позовом в якому зазначає, що 10.01.2017року відповідачем прийнято рішення, яким його, громадянина ОСОБА_4 Республіки, примусово повернуто до країни походження, зобовязано покинути територію України до 09.02.2017року , та заборонено вїзд в Україну на три роки. Рішення прийнято на підставі положень ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» у звязку з порушенням порядку та правил перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, яке полягає у тому, що позивач не залишив територію України після дозволеного строку перебування, знаходячись на території України більше 90 діб у період 180діб.

Постановою т.в.о. начальника Дружківського МВ ГУ ДМС України в Донецькій області від 10.01.2017року позивача притягнуто до адмінвідповідальності відповідно до ч.1 ст.203 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510грн.

Постанову про накладення адмінстягнення та оскаржуване рішення про примусове повернення до країни походження прийнято в один день, і на час прийняття рішення (10.01.2017) зазначена постанова у справі про адміністративне правопорушення не набрала законної сили, тому у відповідача не було підстав вважати доведеним факт вчинення позивачем правопорушення 10.01.2017р. А тому рішення провідного спеціаліста Дружківського МВ ГУ ДМС України в Донецькій області від 10.01.2017р № 1 про примусове повернення до країни походження не може бути визнано таким, що прийнято обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин , що мають значення для прийняття рішення.

Приймаючи рішення в частині заборони позивачу вїзду в Україну на три роки , відповідач не врахував , що підстави для заборони вїзду іноземців та осіб без громадянства в Україну наведені в ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» . Перелік цих підстав є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає, тому прийняття рішення про заборону вїзду Україну з підстав, не передбачених вказаною нормою, є незаконним. Відповідачем не встановлено обставин, які передбачені ч.1ст.13 закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» як підстави для заборони вїзду в Україну, а порушення строків перебування на території України законодавством до таких підстав не віднесено.

Вважає, що у відповідача не було правових підстав для заборони позивачу вїзду на територію України на три роки.

Приймаючи оскаржуване рішення, відповідач не врахував фактичних обставин справи та не зясував причин перевищення строку перебування позивача в Україні та факту наявності його вини в цьому.

Позивач разом зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_5 мешкає без реєстрації в селищі Новолуганське Бахмутського району Донецької області, що знаходиться між лінією зіткнення та контрольним пропускним пунктом вїзду - виїзду, у звязку з чим виїзд з даного населеного пункту був пов'язаний з проїздом через блокпости.

За відсутності реєстрації місця проживання за місцем фактичного проживання у селищі Новолуганському Бахмутського району позивач не мав можливості виїхати з населеного пункту, де фактично проживав, про що йому неодноразово повідомлялось уповноваженими службовими особами держприкордонслужби України під час спроб у встановленому порядку виїхати за межі відповідного КПВВ.

Після ліквідації КПВВ між м. Бахмутта сел. Новолуганське позивач виїхав для вчинення дій щодо виїзду за межі України, але був зупинений представниками відповідача, наслідком чого стало прийняття оскаржуваного рішення.

Просить рішення державної міграційної служби України № 1 від 10.01.2017року про примусове повернення ОСОБА_3 до країни походження, зобовязання покинути територію України до 09.02.2017року, та заборону вїзду в Україну на три роки визнати протиправним та скасувати.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 позовні вимоги до державної міграційної служби України, Дружківського міського сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області підтримав і просить позов задовольнити з підстав, викладених в позові.

Представник відповідачів державної міграційної служби України та головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала. Вважає, що належним відповідачем в даному випадку є головне управління державної міграційної служби України в Донецькій області. Також пояснила, що 10.01.2017року під час перевірки документів позивача було встановлено, що громадянин ОСОБА_6 прибув на територію України 28.02.2016р через КПП «Харків-пасажирський» у приватних справах. Останнє місце проживання на території України м. Бахмут, вул. Комсомольська,20/14 , яке встановлено зі слів ОСОБА_3. До закінчення строку законного перебування на території України, а саме до 28.05.2016року , позивач не вжив необхідних заходів для продовження строку перебування. Він мав письмово звернутися до територіального органу або підрозділу ДМС за місцем проживання не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення строку перебування на території України.

За обліками ГУ ДМС у Донецькій області письмових звернень громадянина ОСОБА_3 про продовження строку перебування на території України не надходило.

Додатковою перевіркою було встановлено, що наявна інформація про перетин державного кордону України лише 22.02.2014р через КПП «Харків пасажирський» у напрямку вїзд. Інформація щодо інших випадків перетину державного кордону України громадянином ОСОБА_3 у період з 22.02.2014 по 02.02.2017 в системі «АРКАН» відсутня. Тому вбачається більш грубе порушення законодавства України з боку позивача. У звязку з наявною інформацією відповідні повідомлення були направлені до підрозділів Національної поліції та державної прикордонної служби України. Отже на час винесення рішення №1 про примусове повернення до країни походження ОСОБА_6 перебував на території України без документів на право проживання в Україні. А тому 10.01.2017р позивач був притягнутий Дружківським МВ ГУ ДМС до адміністративної відповідальності відповідно до ч.1 ст.203 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу 510грн. Законних джерел для існування та підстав для подальшого перебування в Україні позивач не має.

Позивач оскаржував постанову Дружківського МВ ГУ ДМС у Донецькій області про накладення адмінстягнення до суду. 10.02.2017року Дружківським судом у справі №229/173/17 було винесено постанову про відмову в задоволені позову, чим підтверджується факт вчинення позивачем порушення законодавства про правовий статус іноземців.

Вважає рішення щодо заборони вїзду в Україну прийнято законно, оскільки до спірних правовідносин необхідно застосовувати ч.2 ст. 26 закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» , де зазначено, що іноземець може бути примусово повернутий в країну походження, якщо його дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Позивачем не доведені обставини щодо неможливості виїхати з населеного пункту, де фактично проживав, без реєстрації місця проживання. Просить в задоволенні позову відмовити.

Ухвалою суду до участі у справі в якості відповідача залучено головне управління державної міграційної служби України в Донецькій області (а.с.56-57).

Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги до головного управління державної міграційної служби України в Донецькій області, підлягають задоволенню.

Загальні питання правового статусу іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядку їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначені Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 року № 3773-VI (далі - Закон).

Зокрема, частиною 1 статті 26 Закону передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Судом встановлено, а представником відповідача головного управління ДМС України в Донецькій області не заперечується, що рішення про примусове повернення громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_3 було прийняте на підставі положень ст. 26 Закону, а саме у зв'язку з вчиненням ним дій, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. (а.с.92)

З матеріалів справи вбачається, що такі дії позивача полягали в тому, що він, будучи іноземцем, прибув в Україну 28.02.2016року через КПП «Харків пасажирський» у приватних справах. Законне перебування на території України скінчилося 28.05.2016року. Після закінчення дозволеного строку перебування ОСОБА_6 територію України не залишив та перевищив строк перебування на території України, знаходячись більше 90 діб у період 180діб, чим порушив п.2 п.п2 «Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України», затвердженого постановою КМУ № 150 від 15.02.2012року. (а.с.88-89,92,93)

Вказані дії охоплюються складом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КпАП України, та кваліфікуються як порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в'їзду в Україну у визначений строк,

Таким чином, оскільки правовою підставою для прийняття провідним спеціалістом Дружківського МВ ГУ ДМС України в Донецькій області рішення про примусове повернення з України громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_3 фактично були його винні протиправні дії, які посягали на встановлений порядок перебування в Україні і за які передбачено адміністративну відповідальність за статтею 203 КпАП України, визначальним на думку суду є з'ясування питання про те, з якого саме моменту позивача слід вважати таким, що вчинив незаконні дії і відповідно порушив законодавство про правовий статус іноземців, що у свою чергу могло стати підставою для прийняття рішення про його примусове повернення з України.

Згідно із ст.1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ч. 1 ст. 3 Конституції України).

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.12.2010 року № 23-рп/2010 (справа № 1-34/2010) зазначив, що конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (статті 1, 3, частина друга статті 19 Основного Закону України). Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: права і свободи людини і громадянина, закріплені в Конституції України, не є вичерпними; конституційні права і свободи не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (стаття 22); громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом (частина перша статті 24); юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина перша статті 64).

На підставі наведеного Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Одним із найважливіших принципів, що істотно впливає на правове становище громадянина в демократичному суспільстві є дотримання презумпції невинуватості (презумпція - лат. praesumptio, від praesumo - "передбачаю", "угадую") - правового принципу, за яким щодо особи, яка підозрюється у вчиненні злочину або правопорушення, припускається невинність до того часу, поки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому законодавством, і встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили.

Вказаний принцип закріплений у низці міжнародних актів, зокрема в першому абзаці статті 11 Загальної декларації прав людини 1948 року та пункті 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Конституція України містить положення, що відображають сутність презумпції невинуватості (ст. 62): "Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана покаранню, поки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь".

Положення даної статті віднесено законодавцем до сфери кримінального примусу. Проте, виходячи з принципу верховенства права конституційна презумпція невинуватості особи поширюється і на обвинувачення її у вчиненні адміністративного правопорушення.

Презумпції невинуватості в адміністративному процесі має чимало характерних ознак, одними з найбільш істотними з яких є, зокрема, віднесення права визнання особи винною у вчиненні адміністративного правопорушення до компетенції тільки уповноважених законом суб'єктів, а також фіксація офіційного визнання вини особи у відповідному процесуальному документі - постанові у справі про адміністративне правопорушення, яка набула чинності.

Таким чином, виходячи із загальновизнаного принципу презумпції невинуватості, позивача ОСОБА_3 слід вважати винуватим у порушені правил перебування в Україні, а отже і у порушенні законодавства про правовий статус іноземців, лише тоді, коли його вина буде встановлена постановою у справі про адміністративне правопорушення і виключно після набрання нею законної сили.

Встановлено, що постановою провідного спеціаліста Дружківського МВ ГУ ДМС України в Донецькій області від 10.01.2017року , серії ПН МДО № 051980, громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_3 відповідно до ч.1 ст. 203 КУпАП притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 510грн. (а.с.92)

Згідно із п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Відповідно до ст. 287 КпАП України постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено прокурором, особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим.

Строк оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення визначений статтею 289 КпАП України і становить 10 днів з дня винесення постанови.

Постанова адміністративного органу (посадової особи) у справі

про адміністративне правопорушення набирає законної сили після

закінчення строку оскарження цієї постанови, за винятком постанов

про застосування стягнення, передбаченого статтею 26 цього

Кодексу, постанов по справі про адміністративне правопорушення у

сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі

зафіксованого в автоматичному режимі, а також у випадках

накладення штрафу, що стягується на місці вчинення

адміністративного правопорушення. (ст. 291 КУпАП).

В судовому засіданні сторони визнали факт того, що ОСОБА_6 звернувся до суду про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення від 10.01.2017року. 10 лютого 2017року судом прийнято рішення про відмову у задоволенні позову, яке на день розгляду даної справи чинності не набрало.

Разом із тим, судом встановлено, що оскаржуване рішення про примусове повернення з України іноземця ОСОБА_3 було прийняте Дружківським міським відділом Головного управління державної міграційної служби України в Донецькій області 10 січня 2017року , тобто до набрання законної сили постанови серії ПН МДО № 051980 від 10.01.2017року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування на території України.

Тому у відповідача головного управління державної міграційної служби України в Донецькій області не було підстав вважати доведеним правопорушення вчинене позивачем 10.01.2017року . А відтак рішення провідного спеціалісту Дружківського МВ ГУ ДМС України в Донецькій області від 10.01.2017р. про примусове повернення до країни походження громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_3 винесено передчасно і не може бути визнано таким, що прийнято обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну наведені в ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". В'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну.

При цьому за змістом ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" рішення про примусове повернення може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки.

Таким чином, при винесенні рішення про примусове повернення за межі України іноземця на відповідача не покладено обов'язку винесення постанови про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки.

Більш того, в оскаржуваному рішенні про заборону вїзду не наведено жодних передбачених законом підстав та обґрунтувань для його прийняття.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення №1 від 10.01.2017року про примусове повернення до країни походження громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_3 Салман-огли, зобовязання покинути територію України у термін до 09.02.2017р, та заборону вїзду ОСОБА_3 на три роки. Тому адміністративний позов до головного управління державної міграційної служби України в Донецький області належить задовольнити.

Вимоги до державної міграційної служби України задоволенню не підлягають, оскільки суд вважає, що державна міграційна служба України в даному випадку не є належним відповідачем, оскільки саме підрозділ головного управління державної міграційної служби України в Донецькій області приймав оспорюване рішення.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 158, 162, 163, 183-7, 254 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення провідного спеціалісту Дружківського міського відділу головного управління державної міграційної служби України в Донецькій області від 10.01.2017 року про примусове повернення до країни походження громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_3 Салман-огли, 17.07.1963року народження, зобовязання покинути територію України, та заборону вїзду на Україну на три роки.

В задоволенні вимог до державної міграційної служби України відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку в пятиденний строк з дня її проголошення через Дружківський міський суд до Донецького апеляційного адміністративного суду .

Суддя : Т.Л. Панова