Справа № 344/3110/16-а,2-а/344/185/16
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2017-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2017 року Справа № 876/3708/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Гуляка В.В , Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання Федчук М.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20.04.2016 року по справі № 344/3110/16-а за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними та зобов'яння вчинити дію,-

В С Т А Н О ВИ В:

ОСОБА_2 14.03.2016 року звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не поновлення виплати йому виплати пенсії за вислугою років та зобов'язати поновити виплату пенсії за вислугою років та зобов'язати відповідача виплатити недоотриману суму пенсії за період з 01.01.2015 року.

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 квітня 2016 року адміністративний позов задоволено. Визнано неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови в поновленні виплати ОСОБА_2 пенсії за вислугою років. Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області поновити ОСОБА_2 виплату за вислугою років та виплатити недоотриману суму пенсії за період з 01.01.2015 року.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 квітня 2016 року в справі №344/3110/16-а та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Особи, які беруть участь в справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до ч.1 ст.41, ч.4 ст.196 КАС України суд розглядає справу за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_2 призначено пенсію за вислугу років.

Згідно копії інформації Управління ДМС в Івано-Франківській області від 25.02.2016 року позивач в 2014 році отримав дозвіл на виїзд на постійне проживання до ФРН у Посольстві України у ФРН; після процедури зняття з реєстраційного обліку за останнім місцем проживання в Україні 26.06.2014 року, здав свій паспорт громадянина України.

06.10.2014 року написав відповідачу заяву про припинення виплати пенсії, у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до ФРН.

22.10.2014 року позивачу було виплачено пенсію за листопад-грудень 2014 року в сумі 4793,64 грн..

18.02.2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії.

Листом від 23.02.2016 року відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для поновлення пенсії.

Задовольняючи адміністративний позов відносно ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що поновлення виплати пенсії має бути здійснено з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» .

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» , у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України №25рп/2009 від 07 жовтня 2009 року визнані такими, що не відповідають Конституції України, є неконституційними, положення п. 2 ч. 1 ст. 49, ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зокрема, Конституційний Суд України зазначив, що право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел і забезпечуються ч. 2 ст. 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються в зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина без будь-яких винятків, держава реалізує положення ст. 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ч. 3 ст. 25 Конституції України Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Водночас, п. 2 ч. 1 ст. 49, ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» конституційне право на соціальний захист поставлено в залежність від факту укладання Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів в тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Виходячи з правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами.

З наведених підстав, положення п. 2 ч. 1 ст. 49, ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсій пенсіонерам на час постійного проживання, перебування за кордоном в разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір, суперечать Конституції України стосовно утвердження і забезпечення прав і свобод людини, неприпустимості обмеження конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадян України, які перебувають за її межами, права на соціальний захист у старості.

Відповідно до ст. 73 Закону України «Про Конституційний Суд України» в разі якщо акти або їх окремі положення визнаються такими, що не відповідають Конституції України, вони оголошуються нечинними і втрачають чинність від дня прийняття Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Відповідно до ст. 69 Закону України «Про Конституційний Суд України», рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Згідно з положеннями ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на пенсійне забезпечення. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч. 3ст. 25 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Таким чином, позивач проживаючи у ФРН, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України і пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Таким чином, після прийняття рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року, управління Пенсійного фонду зобов'язано поновити виплату пенсій особам, яким така виплата була незаконно припинена, у відповідності до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Судом встановлено, що позивач звернувшись до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про виплату компенсації за затримку виплати пенсії, отримав лист-відповідь від 23.02.2016 року №115/С-15, про відмову у здійсненні такої виплати.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав щодо зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити поновлення виплати пенсії з 01.01.2015 року.

З моменту набрання рішення Конституційного Суду України від 2009 року, у Пенсійного фонду України виникли зобов'язання щодо поновлення виплати пенсії. Позивач звернувся з такою заявою 18.02.2016 року - початок відліку, коли позивач звернувся за захистом порушеного права на отримання пенсії. Покликання позивача на період порушеного права, що на думку позивача і суду першої інстанції розпочався з 01.01.2015 року, є безпідставним та необґрунтованим за відсутності умов дотримання статі 99 КАС України, а також відсутності доказів звернення до відповідного пенсійного органу за вказаний період. Судом першої інстанції не було взято до уваги заяву позивача про припинення виплати пенсії з 06.10.2014 року та зверненням з заявою про поновлення виплати пенсії з 18.02.2016 року.

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині є помилковим та підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити поновлення виплати пенсії з 18.02.2016 року.

З огляду на положення ст.ст.21, 105, 162 КАС України адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов'язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю. Встановивши, що відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, адміністративний суд повинен визнати такі дії протиправними.

Згідно ст. 159 КАСУ, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 202 цього Кодексу підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 41, 167, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 квітня 2016 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо непоновлення виплати пенсії ОСОБА_2 з 18 лютого 2016 року протиправними.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області поновити раніше призначену пенсію ОСОБА_2 з 18 лютого 2016 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя Н.М. Судова-Хомюк

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль

Повний текст

виготовлено 13.02.2017 року.