Справа № 206/5747/16-а
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2017-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

09 лютого 2017 року справа № 206/5747/16-а

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Кругового О.О.

суддів: Божко Л.А. Лукманової О.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2

на постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2016 року у справі №206/5747/16-а за позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

06 жовтня 2016 року ОСОБА_2 через свого представника звернулась до суду з адміністративним позовом в якому просила: зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську перерахувати та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з 07 жовтня 2009 року з врахуванням всіх доплат, підвищень, надбавок та індексацій передбачених чинним законодавством, як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що відповідачем було протиправно відмовлено у поновленні пенсії позивача з часу прийняття рішення Конституційним Судом України про визнання неконституційним положення п.2 ст. 49 та друге речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Вказаними діями відповідач порушив права та охоронювані законом інтереси позивача, як особи, що виїхала за кордон на постійне місце проживання, але за Законом має право на належне пенсійне забезпечення.

Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2016 року адміністративний позов задоволено частково: визнано дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську щодо перерахунку та поновлення пенсії за віком ОСОБА_2 неправомірними; зобов'язано Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську перерахувати та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 09 січня 2015 року.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивач через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить оскаржувану постанову суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач має право на поновлення пенсії з дати набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009, тобто з моменту визнання неконституційними положень п.2 ст. 49 та друге речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", які обмежували осіб, які виїхали за кордон на постійне проживання в праві на отримання пенсійного забезпечення. Вказане, на думку заявника, залишилось поза увагою суду першої інстанції та призвело до неправильного визначення початкової дати з якої позивачу слід здійснити перерахунок та поновлення виплати пенсії.

Отже, заявник фактично оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині визначення початкової дати з якої Лівобережне ОУПФУ в м. Дніпропетровську зобов'язано перерахувати та поновити виплату пенсії ОСОБА_2

У відповідності до ст.. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції розглядає дану справу в межах доводів апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального права, надану правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 проживає в Ізраїлі, м. Арієль з лютого 1997 року.

У зв'язку з виїздом за кордон виплата їй пенсії була припинена.

09.01.2015 року представник позивача звертався до УПФУ в Індустріальному районі м. Дніпропетровська із заявою про поновлення виплати пенсії. Пенсійним органом вмотивованого рішення за наслідками розгляду вказаної заяви прийнято не було, у зв'язку з чим, представник позивача оскаржив бездіяльність пенсійного органу до суду.

За наслідками судового оскарження, постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.10.2015 року у справі №202/1573/15-а було визнано протиправною бездіяльність Лівобережного об'єднаного управління ПФУ в м. Дніпропетровську з приводу не розгляду заяви ОСОБА_2 про поновлення виплати пенсії, зобов'язано Лівобережне об'єднане управління ПФУ в м. Дніпропетровську розглянути заяву ОСОБА_2 про поновлення виплати пенсії.

Листом Лівобережного об'єднаного управління ПФУ в м. Дніпропетровську №569/03/21 від 12.08.2016 року відмовлено позивачу в поновленні пенсії. Згідно протоколу засідання комісії по розгляду питань, пов'язаних з призначенням пенсій, підставою для відмови в поновленні пенсії слугувала відсутність факту укладення між Україною та Ізраїлем будь-яких договорів з питань праці, зайнятості та соціального забезпечення.

Вважаючи відмову пенсійного органу в поновленні виплати пенсії протиправною, позивач через свого представника звернулась до суду із даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір між сторонами та частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач, яка проживає за кордоном, не втратила права на соціальне забезпечення, тому наявними є підстави для поновлення виплати їй пенсії. Також, суд першої інстанції зазначив, що поновлення пенсії має бути здійснено з дати, наступної після звернення особи за поновленням пенсії у відповідності до вимог чинного пенсійного законодавства.

Вирішуючи спір між сторонами суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.92 Закону України "Про пенсійне забезпечення", який регулював правовідносини на момент виїзду позивача за кордон, громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються. Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачувались тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

З 01.01.2004 року набрав чинності Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", відповідно до п.2 ч.1 ст. 49 якого, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 51 вказаного Закону, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. N25-рп/2009 визнано неконституційними положення п.2 ст. 49 та друге речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Отже, виходячи із чинного пенсійного законодавства, особа має право на отримання заробленої та призначеної пенсії незалежно від місця її проживання.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно Рішення №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Отже, саме з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України у справі №21-180а15 від 12.05.2015 року, та у справі №608/1189/14-а від 06.10.2015 року.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про достатність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про перерахунок та поновлення виплати пенсії з 07 жовтня 2009 року.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції було вірно вирішено справу та визначено, що достатніми є підстави для поновлення пенсії позивачу у справі, водночас, судом було невірно вирішено питання щодо визначення початкової дати проведення перерахунку та поновлення виплати пенсії, вказане у відповідності до приписів ст. 201 КАС України є підставою для зміни судового рішення.

У відповідності до вимог ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Оскільки, відповідач у справі звільнений від сплати судового збору, суд вважає за можливе стягнути судові витрати на користь позивача у справі за рахунок Державного бюджету.

З огляду на викладене, керуючись ст. 195, 197, 201, 205, 207 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2016 року у справі №206/5747/16-а змінити, виклавши резолютивну частину рішення в новій редакції.

Адміністративний позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську щодо не проведення перерахунку та не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_2 - неправомірними.

Зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську перерахувати та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни з 07 жовтня 2009 року.

Стягнути на користь ОСОБА_2 за рахунок Державного бюджету суму судового збору, сплаченого за подання адміністративного позову у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривень 20 копійок, а також за подання апеляційної скарги у розмірі 606 (шістсот шість) гривень 32 копійки.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.О. Круговий

Суддя: Л.А. Божко

Суддя: О.М. Лукманова