Справа № 805/4860/16-а
Суддя: Бабаш Г.П.
Дата ухвалення: 2017-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2017 р. Справа №805/4860/16-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови: 11 год. 05 хв.

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бабаш Г.П.,

при секретарі Кочетові В.К.,

за участю

представника позивача Захарова С.О. (за довіреністю),

представника відповідача Панкова М.М. (за дорученням),

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Донецького обласного військового комісаріату Міністерства оборони України в особі військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання провести повний розрахунок; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05.02.2016 року по день фактичного розрахунку, компенсації за невикористану щорічну відпустку та матеріальної допомоги а оздоровлення за період з 31.12.2013 року по 12.10.2014 року, компенсації за невикористану щорічну додаткову оплачувану соціальну відпустку за 2014 рік як одинокій матері, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Донецького обласного військового комісаріату Міністерства оборони України в особі військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання провести повний розрахунок; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05.02.2016 року по день фактичного розрахунку, компенсації за невикористану щорічну відпустку та матеріальної допомоги а оздоровлення за період з 31.12.2013 року по 12.10.2014 року, компенсації за невикористану щорічну додаткову оплачувану соціальну відпустку за 2014 рік як одинокій матері.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що в період з 03.11.2009 року по 30.12.2013 року вона працювала на посаді спеціаліста І категорії Краматорського міського військового комісаріату Донецької області. Була звільнена наказом військового комісара від 30.12.2013 року №233. Проте, постановою Донецького окружного адміністративного суду від 04.02.2016 року та постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 12.04.2016 року по справі №805/4562/15-а були задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання незаконним звільнення з роботи, скасування наказів про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 29.09.2016 року позивачу було доведено наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 №82 від 22.06.2016 року про поновлення її на посаді та допущено до фактичного виконання обов`язків з 31 грудня 2013 року. Наказом військового комісару від 20.10.2016 року №146 позивача звільнено з роботи за власним бажанням. Позивач зазначає, що в своїй заяві про звільнення вона просила провести з нею розрахунок та виплатити належні кошти, проте такий розрахунок відповідачем не проведено. Позивач вважає, що оскільки рішенням суду її поновлено на посаді з 31.12.2013 року, роботодавець повинен виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу. Також, зазначає, що в період праці з 31.12.2013 року по 20.10.2016 року нею не була використана щорічна відпустка за період з 31.12.2013 року по 12.10.2014 року, та соціальна додаткова відпустка, яка надається одинокій матері. Позивач вважає, що відповідачем всупереч вимогам діючого законодавства не проведено з нею повного розрахунку при звільненні.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Надав пояснення, аналогічні викладеним у позові, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у запереченнях проти позову, просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Так, з наявних в матеріалах справи заперечень відповідача вбачається, що виконання рішень суду, винесених не на користь Міністерства оборони України, здійснюється на підставі виконавчих документів, виданих відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». 08.06.2016 року ВПВР відкрито виконавче провадження ВП №51366360. 22.06.2016 року Донецький ОВК направив до Краматорського МВК розпорядження щодо негайного виконання вказаного виконавчого провадження. На виконання постанови суду від 04.02.2016 року по справі №805/4562/15-а видано наказ від 22.06.2016 року №82 «Про поновлення ОСОБА_1 на посаді спеціаліста І категорії ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Листом від 22.06.2016 року №3/3765 Краматорським МВК було повідомлено ОСОБА_1 про поновлення її на роботі. 20.10.2016 року позивача звільнено з роботи за власним бажанням. Щодо нездійснення необхідних виплат позивачу відповідач зазначив, що відповідні витяги з наказів військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 були надані до Донецького обласного військового комісаріату тільки 08.11.2016 року. Також, вважає, що оскільки ОСОБА_1 не з`являлась до Краматорського МВК, підстави щодо нарахування їй заробітної плати відсутні.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в період з 03.11.2009 року по 30.12.2013 року перебувала на посаді спеціаліста І категорії Краматорського міського військового комісаріату

30.12.2013 року військовим комісаром Краматорського міського військового комісаріату винесено наказ №99 про звільнення з 30.12.2013 року ОСОБА_2 ( ОСОБА_1 ), спеціаліста 1 категорії Краматорського МВК відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання нею без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 04.02.2016 року по справі №805/4562/15-а адміністративний позов ОСОБА_3 до Донецького обласного військового комісаріату Міністерства оборони України про визнання незаконним звільнення, скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково.

Скасовано наказ військового комісара Донецького обласного військового комісаріату Міністерства оборони України про звільнення ОСОБА_3 з посади спеціаліста 1 категорії Краматорського міського військового комісаріату Донецької області від 30.12.2013 року №233.

Скасовано наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 про звільнення ОСОБА_3 з посади спеціаліста 1 категорії Краматорського міського військового комісаріату Донецької області від 30.12.2013 року №99.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді спеціаліста 1 категорії ІНФОРМАЦІЯ_5 з 31 грудня 2013 року.

В задоволенні іншої частині позовних вимог відмовлено.

Відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 22.06.2016 року №82 ОСОБА_1 поновлено на роботі з 31 грудня 2013 року на посаді спеціаліста І категорії Краматорського міського військового комісаріату.

Також наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30.09.2016 року №13 скасовано наказ №233 від 30.12.2013 року в частині звільнення з посади ОСОБА_1 та поновлено останню на займаній посаді з 31.12.2016 року.

29.09.2016 року військовим комісаром Краматорського міського військового комісаріату винесено наказ №137, яким ОСОБА_1 прийнято на роботу та призначено з 29 вересня 2016 року на посаду провідного спеціаліста відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Наказом військового комісара Краматорського міського військового комісаріату від 19.10.2016 року за №144 ОСОБА_1 переведено з 19 жовтня 2016 року на постійну роботу провідного спеціаліста командування за її згодою.

20.10.2016 року ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 подано заяву, адресовану на ім`я військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_1 , про звільнення з посади за власним бажанням з 20 жовтня 2016 року. Також в даній заяві позивач просила виплатити їй належні суми та компенсації при звільненні.

Наказом військового комісара Краматорського міського військового комісаріату від 20.10.2016 року №146 ОСОБА_1 звільнено з 20 жовтня 2016 року відповідно до ст. 38 КЗпП України на підставі поданої заяви.

Того ж дня позивачу надано відповідь на заяву від 20.10.2016 року, в якій зазначено про її звільнення наказом від 20.10.2016 року за №146. Також роз`яснено, що для вирішення питання щодо виплати компенсації за невикористану відпустку, матеріальної допомоги, середнього заробітку ОСОБА_1 необхідно звернутись до Донецького обласного військового комісаріату.

21.10.2016 року позивач звернулась до військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою щодо виплати їй відповідних сум та компенсацій при звільненні.

Листом від 23.11.2016 року за №ФЗ/757 відповідачем надано відповідь на заяву позивача від 21.10.2016 року, в якій зазначено про подання апеляційної скарги на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 04.02.2016 року по справі №805/4562/15-а.

Відповідно до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 7 вказаної статті передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Суд зауважує, що негайне виконання судового рішення передбачає, що роботодавець зобов`язаний поновити працівника на роботі одразу після винесення та оголошення відповідного рішення суду.

Як вже зазначалось судом, постановою Донецького окружного адміністративного суду від 04.02.2016 року, зокрема, поновлено ОСОБА_3 на посаді спеціаліста 1 категорії ІНФОРМАЦІЯ_5 з 31 грудня 2013 року.

Проте, судове рішення від 04.02.2016 року в зазначеній частині виконано відповідачем лише 22.06.2016 року шляхом винесення військовим комісаром Краматорського міського військового комісаріату наказу №82.

При цьому, як вбачається з трудової книжки позивача, копія якої наявна в матеріалах справи, відповідний запис щодо визнання недійсним запису про звільнення ОСОБА_1 наказом від 30.12.2013 року №99 внесено лише 19.10.2016 року.

Відповідач в своїх запереченнях проти позову посилається на те, що листом від 22.06.2016 року №3/3765 Краматорським МВК було повідомлено ОСОБА_1 про поновлення її на роботі наказом від 22.06.2016 року, проте належних в розумінні приписів КАС України доказів на підтвердження зазначених обставин відповідачем до суду не надано.

Крім того, суд вважає необґрунтованим посилання відповідача на приписи п. 4 наказу Міністра Оборони України №686 від 14.12.2007 року «Про затвердження Інструкція з організації представництва інтересів Міністерства оборони України, органів військового управління, армійських корпусів, повітряних командувань, об`єднань, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України під час розгляду справ судами загальної юрисдикції, ведення претензійно - правової роботи та виконання рішень судів» як на підставу несвоєчасності виконання рішення щодо поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді, оскільки обов`язок негайного виконання такого рішення встановлений Кодексом Законів про працю України, який має вищу юридичну силу.

У відповідності до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи те, що рішення про поновлення позивача на посаді винесено відповідачем 22.06.2016 року, беручи до уваги ненадання відповідачем доказів своєчасного ознайомлення ОСОБА_1 з даним рішенням суд вважає, що на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за відповідний період.

При цьому, доводи відповідача щодо невиходу ОСОБА_1 на роботу в зазначений період як на підставу відсутності права у останньої на отримання заробітку за цей час суд вважає необґрунтованими, оскільки незнаходження працівника на робочому місці відповідно до приписів КЗпП України повинно бути зафіксовано належним чином (складення відповідних актів, доповідних записок, проведення службового розслідування за фактом відсутності на робочому місці без поважних причин тощо). Втім зазначених документів відповідачем до суду не надано.

Таким чином, враховуючи відсутність нарахування та виплати позивачу заробітної плати з 05.02.2016 року по день звільнення з Краматорського міського військового комісаріату, суд вважає, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.02.2016 року по 19.10.2016 року.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Так, згідно абз. 1, 3 п. 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Частиною 8 цього Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Суд зазначає, що постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 12.04.2016 року по справі №805/4562/15-а за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 04.02.2016 року встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 104,48грн.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, при вирішенні даного спору суд виходить з розрахованої середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі 104,48грн.

Період вимушеного прогулу позивача з 05 лютого 2016 року по 19 жовтня 2016 року з врахуванням Листа Мінсоцполітики України від 20.07.2015 р. N 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» складає 177 робочих днів.

Таким чином, за час вимушеного прогулу за період з 05 лютого 2016 року по 19 жовтня 2016 року Донецький обласний військовий комісаріат зобов`язаний нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 18492,96грн. (104,48грн. * 177 робочих днів) (з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів).

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на її користь компенсації за невикористану щорічну відпустку та матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати за період з 31.12.2013 року по 12.10.2014 року та компенсації за невикористану додаткову оплачувану соціальну відпустку за 2014 рік як одинокій матері суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 57 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIIІ (чинного на момент звільнення позивача з роботи) державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Статтею 59 цього Закону передбачено, що щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.

Державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою визначені Законом України "Про відпустки" від 15.11.1996 № 504/96-ВР (зі змінами та доповненнями).

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про відпустки», право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки», ч.1 ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до наданого відповідачем до суду наказу військового комісара Краматорського міського військового комісаріату від 08.02.2017 року №16 ОСОБА_1 вирішено вважати такою, що відповідно до ст. 35 Закону України «Про державну службу» не використала дні щорічної відпустки за робочий період з 31.12.2013 року по 12.10.2014 року у кількості 23 календарні дні.

Таким чином, відповідачем не спростовується наявність у позивача невикористаних днів відпустки за спірний період.

Як вже зазначалось раніше, у відповідності до абз. 1, 3 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 7 вказаного Порядку передбачено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

В матеріалах справи наявна довідка Донецького обласного військового комісаріату, відповідно до якої відповідачем за період грудень 2012 року листопад 2013 року нараховано ОСОБА_1 26008,54грн.

Згідно листів Міністерства соціальної політики від 23 серпня 2011 р. №8515/0/14-11/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2012 рік» та від 21.08.2012 р. №9050/0/14-12/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік» кількість робочих днів в період грудень 2012 року листопад 2013 року становить 251 день.

Таким чином розмір компенсації за невикористані 23 доби відпустки, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 26008,54 грн. / 251 день * 23 = 2383,25грн. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів).

Щодо позовних вимог про виплату на користь позивача матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати за період з 31.12.2013 року по 12.10.2014 року суд зазначає, що така виплата пов`язана з безпосереднім наданням працівнику щорічної відпустки, тоді як компенсації зазначеної допомоги при звільненні працівника діючим законодавством не передбачено.

Також суд вважає необґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення на її користь компенсації за невикористану щорічну оплачувану соціальну відпустку як одинокій матері за 2014 рік з огляду на наступне.

Як вбачається зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 в якості матері ОСОБА_4 зазначено ОСОБА_2 (на даний час ОСОБА_1 ), в якості батька ОСОБА_5 .

Відповідно до ст. 133 сімейного кодексу України (в редакції, чинній на момент видачі свідоцтва про народження дитини)якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини.

Частиною 1 ст. 135 цього Кодексу встановлено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

У вищенаведеному свідоцтві про народження дитина записна під прізвищем батька, що свідчить реєстрацію останнього батьком дитини.

При цьому, з наданих ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснень встановлено, що батько дитини позивача ОСОБА_5 не позбавлявся батьківських прав в судовому порядку.

Також, аналіз положень п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» дає підстави вважати, що одинока матір це жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда.

При цьому, суд зауважує, що той факт, що жінка виховує і утримує дитину сама, потрібен бути доведений в установленому законодавством порядку та підтверджений відповідними доказами.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги наявний у свідоцтві про народження дитини позивача запис про її батька, відсутність такого, що набрало законної сили судового рішення про позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав та відсутність доведеного в установленому порядку факту виховання та утримання дитини ОСОБА_1 самостійно, суд приходить до висновку про відсутність у позивача права на додаткову відпустку, що надається одинокій матері, та, відповідно, і про відсутність права на компенсацію за кількість невикористаних днів такої відпустки.

Відповідно до статті 1 Кодексу законів про працю України вказаний Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 2-1 Кодексу законів про працю України визначено, що Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Відповідно до частини 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум саме у строки, зазначені у статті 116 КЗпП.

Також, з аналізу наведеної норми вбачається, що право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в разі, якщо працівник в день звільнення не працював, виникає за наявності звернення звільненого працівника з вимогою щодо проведення такого розрахунку.

Позивач в обґрунтування позовних вимог в зазначеній частині зазначає, що всупереч приписів вищезазначених норм відповідач своєчасно не провів з нею остаточний розрахунок при звільненні.

Як вже зазначалось судом, позивач 20.10.2016 року та 21.10.2016 року зверталась до ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявами щодо виплати їй відповідних сум та компенсацій при звільненні, проте такі виплати здійснені не були.

Таким чином, суд вважає, що періодом, за який на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, є час з 20.10.2016 року (день звернення позивача до ІНФОРМАЦІЯ_1 з вимогою щодо проведення повного розрахунку при звільненні) по 09 лютого 2016 року (день ухвалення рішення у справі).

Щодо розміру коштів, що підлягають стягненню на користь позивача за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 року №10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» та від 05.08.2016 р. № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» кількість робочих днів в період з 20.10.2016 року по 09.02.2017 року становить 77 днів.

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.10.2016 року по 09.02.2017 року, що підлягає нарахуванню та виплаті на користь ОСОБА_1 , становить 104,48грн. * 77 днів = 8044,96грн. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів).

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача провести з нею повний розрахунок є тотожними з позовними вимогами про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 на її користь належних при звільненні сум, про обґрунтованість яких в певній частині суд дійшов висновку під час розгляду даної адміністративної справи.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Згідно з частин 1 та 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 94 КАСУ судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись, ст.ст. 2, 8-11, 17, 69-71, 86, 94, 158-163, 185-186, 254, КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Донецького обласного військового комісаріату Міністерства оборони України в особі військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання провести повний розрахунок; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05.02.2016 року по день фактичного розрахунку, компенсації за невикористану щорічну відпустку та матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 31.12.2013 року по 12.10.2014 року, компенсації за невикористану щорічну додаткову оплачувану соціальну відпустку за 2014 рік як одинокій матері задовольнити частково.

Стягнути з Донецького обласного військового комісаріату Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.02.2016 року по 19.10.2016 року у розмірі 18492 (вісімнадцять тисяч чотириста дев`яносто дві) грн. 96 коп. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів).

Стягнути з Донецького обласного військового комісаріату Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні період з 20.10.2016 року по 09.02.2017 року у розмірі 8044 (вісім тисяч сорок чотири) грн. 96 коп. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів).

Стягнути з Донецького обласного військового комісаріату Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку за період з 31.12.2013 року по 12.10.2014 року у кількості 23 доби у розмірі 2383 (дві тисячі триста вісімдесят три) грн. 25 коп. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанову ухвалено у нарадчій кімнаті та проголошено її вступну та резолютивну частини у судовому засіданні 09 лютого 2017 року.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2017 року.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення постанови апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У випадку подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Бабаш Г.П.