Справа № 753/14250/16-а
Суддя: Федотов І.В.
Дата ухвалення: 2017-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Федотов І.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Федотова І.В.,

суддів: Ісаєнко Ю.А. та Оксененка О.М.,

за участю секретаря Полякової А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду, апеляційні скарги ОСОБА_2, Верховного Суду України на постанову Дарницького районного суду міста Києва від 01 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Верховного Суду України про зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2.) звернувся до суду з адміністративним позовом до Верховного Суду України (далі - відповідач), третя особа: Державна казначейська служба України про зобов'язання відповідача виплатити суму вихідної допомоги за повних 38 років на посаді судді із розрахунку 32 831 грн. 44 коп. місячної заробітної плати.

Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 01 вересня 2016 року позов задоволено частково.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач та відповідач подали апеляційні скарги, в якій позивач просить апеляційну інстанцію скасувати постанову Дарницького районного суду м. Києва в частині відмови у позові щодо нарахування та виплати на користь позивача одноразової вихідної допомоги за 28 років роботи на посаді судді та задовольнити позов в цій частині. Відповідач просить Київський апеляційний адміністративний суд скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову, якою в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 198, пункту 4 частини 1 статті 202 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач пропрацював на посаді судді з 21 березня 1977 року по 12 листопада 2015 року - повних 38 років, у тому числі суддею Верховного Суду України - 20 років.

Постановою Верховної Ради України від 12 листопада 2015 року № 788-VIII позивача звільнено з посади судді Верховного Суду України у відставку.

Наказом Голови Верховного Суду України від 7 грудня 2015 року № 1091-к позивача виключено зі складу Верховного Суду України - з 8 грудня 2015 року.

6 червня 2016 року позивач звернувся із заявою до Верховного Суду України про нарахування та виплату вихідної допомоги за повних 38 років роботи на посаді судді.

Листом Верховного Суду України від 16 червня 2016 року № 202-2389/0/8-16 у нарахуванні одноразової виплати вихідної допомоги позивачу відмовлено на підставі того, що ст. 43 ЗУ «Про статус суддів» втратила чинність з 1 січня 2011 року, а ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», якою встановлювалася виплата вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, виключена на підставі Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року.

Вважаючи свої права порушеними у зв'язку із невиплатою вихідної допомоги, позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив суд зобов'язати відповідача виплатити таку допомогу за повних 38 років роботи на посаді судді.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що за суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді та такі ж гарантії недоторканості та соціального захисту, як і до виходу у відставку та позивач набув право при виході у відставку на гарантовану виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, а відмова у такій виплаті є обмеженням соціальних гарантій суддів, передбачених Конституцією України та іншими законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Однак колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

Відповідно до статті 43 Законом України «Про статус суддів», який втратив чинність 01.01.2011 року, було передбачено, що судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Положеннями частини 1 статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у редакції Закону № 887-VII від 14.03.2014, яка набрала чинності 19.03.2014, було визначено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Пунктом 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII, внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI та виключено статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка передбачала виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Згідно з Прикінцевими положеннями Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» зміни, передбачені розділом II, набирають чинності з 1 квітня 2014 року.

Внесені Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI в частині скасування положень статті 136 цього Закону є чинними, неконституційними не визнавались.

Вирішуючи питання щодо співвідношення наведених норм, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (12.11.2015 року)

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Так, на час прийняття Верховною Радою України 12.11.2015 року постанови про звільнення позивача законодавством не було передбачено суб'єктивного права судді у відставці на отримання вихідної допомоги, як і не визначено підстав, порядку реалізації та обов'язку відповідача щодо нарахування вихідної допомоги.

Апелянт ОСОБА_2 посилається на те, що право на відставку було набуте ним ще у 1997 році, після 20 років роботи на посаді судді, і з цього моменту він отримав право на виплату вихідної допомоги, яке було гарантоване частиною третьою ст. 43 Закону України «Про статус суддів», відповідно, подальші зміни у законодавстві не можуть позбавляти набутого права.

Однак, колегія суддів вважає такі доводи помилковими, з огляду на те, що зазначеним законодавчим положенням було прямо визначено, що право на вихідну допомогу має лише суддя, який пішов у відставку, тобто реалізував власне право на відставку. Оскільки позивач у 1997 році набув зазначене право, але його не реалізував, то підстави для застосування до спірних відносин ч. 3 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» відсутні.

Таким чином, оскільки на день припинення повноважень позивача як судді були відсутні законодавчі акти, які б надавали право останньому на отримання вихідної допомоги, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач при розгляді заяви про виплату вихідної допомоги позивачу діяв з дотриманням вимог.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Крім іншого, у рішенні від 03.06.2014 року у справі «Великода проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

З огляду на зазначені вище обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог, допустивши порушення норм матеріального права, що призвели до неправильного вирішення справи.

Крім того, судова колегія зазначає, що відкривши провадження по справі та розглянувши даний спір по суті позовних вимог Дарницький районний суд м. Києва, який є місцевим загальним судом, допустив порушення вимог предметної підсудності вказаної категорії справ, визначених ч. 2 ст. 18 чинного КАС України. Зокрема, відповідно до вимог ч. 2 ст. 18 КАС України зазначений спір підсудний окружним адміністративним судам.

Враховуючи, що у зв'язку із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції було неправильно вирішено справу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, апеляційну скаргу Верховного Суду України задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Крім того, оскільки постанова Дарницького районного суду міста Києва від 01 вересня 2016 року була прийнята у скороченому провадженні, тому, відповідно до ч. 10 ст. 183-2 КАС України, судове рішення апеляційної інстанції по такій справі є остаточним і оскарженню не підлягає.

Керуючись статтями 198, 202, 205, 207 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Верховного Суду України задовольнити.

Постанову Дарницького районного суду міста Києва від 01 вересня 2016 року скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Верховного Суду України про зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Федотов І.В.

Судді: Оксененко О.М.

Ісаєнко Ю.А.