Справа № 815/1703/16
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2017-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2017 р. Справа № 815/1703/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Свида Л. І.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Стас Л.В.

суддів - Турецької І.О., Косцової І.П.,

за участю секретаря - Худика С.А.,

за участю представника відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5, звернулися до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління ДМС України в Одеській області № 62 від 31.03.2016 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту». Крім того позивачі просили зобов'язати ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у складі всієї родини позивачі вимушені були виїхати з Афганістану, в жовтні 2015 року літаком Кабул-Москва, через погрози командира радикального руху «Талібан». Вважаючи, що існує загроза їх життю та безпеці, позивачі вважають, що відсутня можливість повернення до батьківщини, оскільки обстановка в Афганістані не змінилась.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - відмовлено.

В апеляційній скарзі, представник позивачів, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2016 року - скасувати та прийняти нову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_2 є громадянкою Афганістану, уродженкою м. Кабул, за національністю - таджичка, за віросповіданням - мусульманка-сунітка. Рідна мова пушту, володіє мовою дарі, освіти не має. За сімейним станом в шлюбі з громадянином Афганістану ОСОБА_3, з яким має трьох дітей ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Позивач виїхала з Афганістану в складі родини (чоловік, син та дві доньки) в жовтні 2015 року літаком Кабул-Москва на підставі національного паспорту та візи до РФ (місто Москва). На території РФ перебувала протягом місяця, за міжнародним захистом не зверталася. На територію України потрапила нелегально, поза пунктом пропуску, точної дати приїзду вказати не змогла. Наприкінці 2015 року позивача було затримано та розміщено у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, де вона перебувала у період з 09.12.2015 року по 25.02.2016 року.

Щодо причин виїзду ОСОБА_2 з країни громадянської належності вона зазначила, що на Батьківщині її чоловік працював барменом у готелі «Кабул» (м. Кабул), починаючи з 2014 року на адресу її чоловіка та сина почали надходити погрози з боку командира радикального руху «Талібан» на ім'я ОСОБА_7, який вимагав від її чоловіка та сина співпрацювати з його оточенням, тобто проводити підлеглих осіб ОСОБА_7 до готелів, збирати та надавати інформацію про іноземців, які проживають в готелі, також її сину запропонували підірвати школу, а її доньку хотіли примусово видати заміж за сина ОСОБА_7.

ОСОБА_2 21 березня 2016 року звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №67 (Том І, аркуші справи 88-90).

За результатами розгляду особової справи № НОМЕР_1 громадянки Афганістану ОСОБА_2, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області дійшло висновку щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, аркуші справи 117-120).

Наказом №62 від 31 березня 2016 року начальника Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області, у відповідності до п. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянки Афганістану ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, особова справа № НОМЕР_1 (Том І, аркуш справи 116).

ОСОБА_2 07 квітня 2016 року отримала повідомлення № 5/1-159 від 31.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області № 62 від 31.03.2016 року (Том І, аркуші справи 111-115), не погодилася із прийнятим наказом та оскаржила його до суду.

Позивач ОСОБА_3 є громадянином Афганістану, уродженцем м. Кабул, за національністю - таджик, за віросповіданням - суніт. Рідна мова дарі, вільно володіє мовою пушту, має неповну середню освіту (9 класів). За сімейним станом одружений з громадянкою Афганістану ОСОБА_2, з якою має трьох дітей ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Позивач виїхав з Афганістану в складі родини (дружина, син та дві доньки) в жовтні 2015 року літаком Кабул-Москва на підставі національного паспорту та візи до РФ (місто Москва). На території РФ перебував протягом місяця, за міжнародним захистом не звертались. На територію України потрапив нелегально, поза пунктом пропуску, приблизно 25.11.2015 року. Наприкінці 2015 року позивача було затримано та розміщено у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, де він перебував у період з 09.12.2015 року по 25.02.2016 року.

Щодо причин виїзду ОСОБА_3 з країни громадянської належності він зазначив, що на Батьківщині він працював менеджером та барменом у готелі «Кабул» (м. Кабул), починаючи з 2014 року на його адресу почали надходити погрози з боку командира радикального руху «Талібан» на ім'я ОСОБА_7, який вимагав від позивача інформацію про іноземців, які проживають у вказаному готелі. Крім цього, ОСОБА_7 нібито вимагав від його сина приєднатись до радикального угрупування «Талібан» та вимагав видати доньку за його сина.

ОСОБА_3 21 березня 2016 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №64 (Том ІІ, аркуші справи 57-59).

За результатами розгляду особової справи № НОМЕР_2 громадянина Афганістану ОСОБА_3, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області дійшло висновку щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том ІІ, аркуші справи 81-85).

Наказом №62 від 31 березня 2016 року начальника Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області, у відповідності до п. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянина Афганістану ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, особова справа № НОМЕР_2 (Том ІІ, аркуш справи 85).

ОСОБА_3 05 квітня 2016 року отримав повідомлення від 31.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області № 62 від 31.03.2016 року (Том ІІ, аркуші справи 86-89), не погодився із прийнятим наказом та оскаржив його до суду.

Позивач ОСОБА_5 є громадянкою Афганістану, уродженкою м. Кабул, за національністю - таджичка, за віросповіданням - мусульманка. Рідна мова дарі, володіє мовами пушту, урду, англійською, має неповну середню освіту (11 класів). За сімейним станом незаміжня, виїхала з Афганістану з батьками, братом і сестрою.

Позивач виїхала з Афганістану в складі родини (батьків, брата та сестри) в жовтні 2015 року літаком Кабул-Москва на підставі національного паспорту та візи до РФ (місто Москва). На території РФ перебувала протягом місяця, за міжнародним захистом не зверталася. На територію України потрапила нелегально, поза пунктом пропуску, приблизно 25.11.2015 року. Наприкінці 2015 року позивача було затримано та розміщено у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, де вона перебувала у період з 09.12.2015 року по 25.02.2016 року.

Щодо причин виїзду ОСОБА_5 з країни громадянської належності вона зазначила, що не може повернутись до Батьківщини через побоювання примусового одруження та фізичної розправи з боку командира талібів на ім'я ОСОБА_7, який вимагав від батька та брата співпрацювати з ним.

ОСОБА_5 21 березня 2016 року звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №66 (Том ІІ, аркуші справи 215-217).

За результатами розгляду особової справи № НОМЕР_3 громадянки Афганістану ОСОБА_5, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області дійшло висновку щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том ІІ, аркуші справи 194-199).

Наказом №62 від 31 березня 2016 року начальника Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянки Афганістану ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, особова справа № НОМЕР_3 (Том ІІ, аркуш справи 193).

ОСОБА_5 07 квітня 2016 року отримала повідомлення №5/1-156 від 31.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області № 62 від 31.03.2016 року (Том ІІ, аркуші справи 200-205), не погодилася із прийнятим наказом та оскаржила його до суду.

Позивач ОСОБА_4 є громадянкою Афганістану, уродженкою м. Кабул, за національністю - таджичка, за віросповіданням - мусульманка. Рідна мова дарі, трохи розуміє мову пушту, урду, англійську, має середню освіту (12 класів). За сімейним станом незаміжня, виїхала з Афганістану з батьками, братом і сестрою.

Позивач виїхала з Афганістану в складі родини (батьків, брата та сестри) в жовтні 2015 року літаком Кабул-Москва на підставі національного паспорту та візи до РФ (місто Москва). На території РФ перебувала протягом місяця, за міжнародним захистом не зверталася. На територію України потрапила нелегально, поза пунктом пропуску, приблизно 25.11.2015 року. Наприкінці 2015 року позивача було затримано та розміщено у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, де вона перебувала у період з 09.12.2015 року по 25.02.2016 року.

Щодо причин виїзду ОСОБА_4 з країни громадянської належності вона зазначила, що її батько працював у готелі «Кабул» (м. Кабул) та отримував погрози від командира радикального руху «Талібан», який вимагав від нього вільно пропускати в готелі їхніх людей та надавав інформацію про іноземних гостей готелю, а її та сестру хотіли силою видати заміж за родичів командира радикального руху «Талібан».

ОСОБА_4 21 березня 2016 року звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №68 (Том ІІІ, аркуші справи 121-123).

За результатами розгляду особової справи № НОМЕР_3 громадянки Афганістану ОСОБА_4, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області дійшло висновку щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том ІІІ, аркуші справи 107-112).

Наказом №62 від 31 березня 2016 року начальника Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянки Афганістану ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, особова справа № НОМЕР_4 (Том ІІІ, аркуш справи 100).

ОСОБА_4 07 квітня 2016 року отримала повідомлення №5/1-155 від 31.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області № 62 від 31.03.2016 року (Том ІІІ, аркуші справи 101-106), не погодилася із прийнятим наказом та оскаржила його до суду.

Позивач ОСОБА_6 є громадянином Афганістану, уродженцем м. Кабул, за національністю - пуштун, за віросповіданням - мусульманин. Рідна мова дарі, володіє мовами пушту, російською, англійською на середньому рівні, має середню освіту (11 класів). За сімейним станом неодружений, виїхав з Афганістану з батьками та сестрами.

Позивач виїхав з Афганістану в складі родини (батьків та сестер) в жовтні 2015 року літаком Кабул-Москва на підставі національного паспорту та візи до РФ (місто Москва). На території РФ перебував протягом місяця, за міжнародним захистом не звертався. На територію України потрапив нелегально, поза пунктом пропуску, приблизно 25.11.2015 року. Наприкінці 2015 року позивача було затримано та розміщено у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, де він перебував у період з 09.12.2015 року по 25.02.2016 року.

Щодо причин виїзду ОСОБА_6 з країни громадянської належності він зазначив, що він та його батько отримували погрози від командира радикального руху «Талібан», який вимагав від них співпрацювати, проте вони відмовилися допомагати талібам.

ОСОБА_6 21 березня 2016 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №65 (Том І, аркуші справи 203-205).

За результатами розгляду особової справи № НОМЕР_5 громадянина Афганістану ОСОБА_6, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області дійшло висновку щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, аркуші справи 233-236).

Наказом №62 від 31 березня 2016 року начальника Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області, у відповідності до п. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянки Афганістану ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, особова справа № НОМЕР_5 (Том І, аркуш справи 228).

ОСОБА_6 08 квітня 2016 року отримав повідомлення від 31.03.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області № 62 від 31.03.2016 року (Том І, аркуші справи 162-165), не погодився із прийнятим наказом та оскаржив його до суду.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів виходить із наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011р., є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів, 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як зазначено в п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року №3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Як вбачається з матеріалів справи, під час анкетування позивачі зазначали, що прибули в Україну 25.11.2015 року та за захистом не зверталися. Однак, ця інформація не відповідає дійсності, оскільки позивачі зверталися за міжнародним захистом до ГУ ДМС у м. Києві, їм були видані довідки про звернення за захистом в Україні, однак розгляд заяв призупинено через неявку їх на співбесіду та зазначені довідки визнані недійсними (Том І, аркуші справи 123, 241-242, Том ІІ, аркуш справи 184, Том ІІІ, аркуші справи 186-187).

Також судом було встановлено, що 05.12.2015 року позивачів було затримано в районі с. Фалемичі Волинської області за спробу незаконного перетину державного кордону України у напрямку Республіки Польща.

Крім того, позивачі виїхали з Афганістану до Російської Федерації, на території якої перебували на протязі 1 місяця, та згідно із п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вони знаходилися в третій безпечній країні та не звернулися за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження. Проїзд через територію Російської Федерації не можливо вважати транзитним, оскільки транзитний проїзд через територію РФ здійснюється, як правило, без права на зупинку.

Враховуючи той факт, що позивачі потрапили на територію Російської Федерації легально, в разі обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань на Батьківщині, вони мали звернутися за захистом на території Російської Федерації.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що аналізом інформації з міжнародних правозахисних організацій можливо дійти висновку, що соціально-політична ситуація в Афганістані, а саме в м. Кабул є задовільною. Інформацією по країні походження підтверджується можливість використання іноземцем альтернативи внутрішнього переміщення (АДРЕСА_1).

Причиною виїзду з країни громадянської належності позивачі зазначили, погрози від командира радикального руху «Талібан» на ім'я ОСОБА_7, проте перевіркою інформації по країні походження було встановлено, що ОСОБА_7 був головою радикального руху «Талібан» в Афганістані та ймовірно загинув в ІНФОРМАЦІЯ_7 (АДРЕСА_2).

Крім того, в матеріалах особової справи наявні розбіжності в інформації, наданої під час анкетування позивачів та співбесід з ними.

Зокрема, позивачі зазначали, що хотіли потрапити в Україну, яку вважають безпечною країною, проте, з матеріалів справи вбачається, що позивачі були затримані при спробі перетину кордону з Польщею.

Також позивачі зазначали про те, що сестра ОСОБА_3 повідомляла про небезпеку для їх життів та реальність погроз від ОСОБА_7, однак ОСОБА_3 під час анкетування навіть не зазначив сестру в анкеті та повідомив, що у нього є два брати, а батьки померли.

Крім того, мати та сестри ОСОБА_6 зазначали про те, що люди ОСОБА_7 вимагали від нього закласти вибухівку в школі, однак, його батько ОСОБА_3 цієї інформації не зазначає.

ОСОБА_3 зазначав в анкеті, що ОСОБА_7 особисто погрожував йому та вимагав співпрацювати, але під час співбесіди він зазначив, що не бачив ОСОБА_7, а розмовляв з його довіреними особами.

ОСОБА_2 зазначала, що її діти не знали про погрози, однак ця інформація спростовується проведенням співбесід з ними.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що наявність розбіжностей в анкетах та протоколах співбесід позивачів, їх намагання потрапити до Польщі при знаходженні в безпечній країні, не звернення за захистом в РФ при перетині кордону цієї країни легально, не повідомлення та уникнення інформації щодо звернення за захистом в Україні раніше, а також наявність інформації про смерть особи, яка позивачам погрожувала, дає підстави вважати заяви позивачів не обґрунтованими, а інформацію щодо загрози їх життю та здоров'ю в країні походження сумнівною.

З огляду на викладене, зазначені обставини та обґрунтування позову, не містять жодних ознак наявності умов для надання міжнародного захисту позивачам в Україні, оскільки вони не зазнавали жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що суб'єктом владних повноважень - ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням всіх обставин, які мають значень для прийняття рішення, а тому позовні вимоги позивачів задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги, на думку колегії суддів, ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 195, 197; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з моменту виготовлення її в повному обсязі.

Головуючий:

Судді: