Справа № 815/5760/16
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2017-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5760/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., суддів Бжассо Н.В., Бутенко А.В., розглянувши у приміщенні суду в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України №509-16 від 05.10.2016 року щодо відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернувся ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України №509-16 від 05.10.2016 року щодо відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В судовому засіданні 19.01.2017 року позивач та представник позивача не прибули, представник позивача подав клопотання про розгляд справи за його відсутності та підтримав заявлені позовні вимоги (а.с.131). Представник відповідача заперечив проти заявлених позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову, при цьому, не заявив клопотань про витребування додаткових письмових доказів, допиту свідків чи експертів по цій справі, а тому, на підставі положень ч.4 ст.122, ч.6 ст.128 КАС України, суд ухвалив рішення розглянути цю справу в порядку письмового провадження 06.02.2017 року за наявними в справі письмовими доказами та запереченнями.

В звязку із перебуванням судді Бжассо Н.В. у відпустці, судом розглянута справа у перший її робочий день 14.02.2017 року.

Дослідивши наявні в справі письмові докази суд доходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з наступних підстав:

Відповідач на підставі ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є центральним органом державної виконавчої влади та згідно ст.ст.11,12 цього ж Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про надання особам статусу біженця, а тому його рішення з цього приводу на підставі ст.55 Конституції України, п.1 ч.2 ст.17, ст.104 КАС України можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Позивач є громадянином ОСОБА_4. Позивач виїхав з ОСОБА_4 неповнолітньою дитиною у складі родини (батько, матір, брат та сестра). Дата виїзду з ОСОБА_4 до РФ йому невідома, так як на гой момент йому виповнилось 12 років. З РФ до України позивач виїхав в 2013 році разом із батьком, матірю, братом та трьома сестрами, нелегально, поза пунктом пропуском. Звернення з приводу набуття міжнародного захисту родичів, а саме матері та батька відбулося із зволіканнями (17.12.2013 року), позивача було вписано як неповнолітню дитину до довідок про звернення за захистом його батьків.

. Після нелегального перебування в Україні позивач 15.02.2016 року звернувся із заявою №34 (а.с.47-48) про надання йому захисту до Головного управління ДМС в Одеській області.

Рішенням Державної міграційної служби України від 05.10.2016 року №509-16 (а.с.31) позивачеві було відмовлено у наданні статусу біженця на підставі абз.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1,13 частини 1 ст.1 цього ж Закону.

Суд погоджується з підставами відмови позивачу в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, що містяться в оскаржуваному позивачем рішенні від 12.03.2016 року №148-16 з наступних підстав:

Відповідно до ст.ст.1,25 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, ст.26 Конституції України біженцям гарантується захист державою України, забезпечення гарантування відповідних прав нарівні з громадянами України, інших держав та соціальний захист.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Під час звернення з заявою до УДМС України в Одеській області позивач в якості причини виїзду з країни громадянського походження зазначив переслідування з боку радикального угрупування «Талібан» та побоювання за власне життя через погрози від представників радикального руху «Талібан».

Зовсім інше було повідомлено батьком та матірю позивача органу міграційної служби під час проведення з ними інтервю щодо причин виїзду їх родини з країни походження.

Витяг з висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту гр. ОСОБА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_5 (батько позивача):

«Під час анкетування (заява-анкета № 353 від 17.12.2013 року) позивач стверджував, що його батько займався продажем земельних ділянок. Саме по цій причині, 05.05.2008 року його викрали таліби для отримання грошового викупу. Через 10 діб після викрадення батька на адресу позивача надійшов лист із вимогою сплатити грошовий викуп у розмірі 50 тисяч доларів. Але позивач разом із родиною вирішив втекти з ОСОБА_4, мотивуюче це тим, що талібам довіряти не можна і на той момент він не був впевнений, що його батько й досі знаходиться в живих. Таким чином, родина позивача почала готуватись до виїзду з ОСОБА_4. Треба зазначити, що особисто позивач не зазнавав переслідувань з боку представників «Талібану» лише один раз. З моменту викрадення батька позивача та отримання листа з погрозами (05.05.2008 року) до моменту виїзду з ОСОБА_4 пройшло більше місяця. Позивач не надав жодних тверджень, щодо повторних погроз з боку талібів. Також на момент звернення до територіального підрозділу ДМС, місцезнаходження батька позивача невідомо, на думку позивача, його батька вбили. До правоохоронних органів з приводу викрадення батька позивач не звертався, про це його було попереджено в листі від талібів (протокол співбесіди від 13.07.2016 року)».

Витяг з висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту гр. ОСОБА_4 ОСОБА_6 Ллі (матір):

«За словами позивачки, причиною виїзду з ОСОБА_4 стало викрадення батька її чоловіка (05.05.2008року згідно ОС чоловіка НОМЕР_1). Позивачка стверджує, що через 10 днів після зникнення батька чоловіка, на подвір'я їх будинку таліби підкинули листа з вимогою сплати викупу у розмірі 50 тисяч доларів США, в разі відмови від викупу батька та родину позивача погрожували вбити. За словами позивачки, в листі було зазначено строк на сплату викупу - 10 або 20 днів. Додатково, виїзд родини стався через один місяць після отримання листа від талібів, місце свого проживання родина не змінювала, інших погроз з боку талібів більше не надходило (арк. 2-3 протоколу співбесіди від 14.07.2015 року).»

Надання суперечливої інформації щодо причин залишення території країни громадянської належності викликає недовіру до історії особи в цілому. Зазначене дає підстави вважати, що позивач зловживає процедурою набуття міжнародного захисту в Україні для легалізації.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва особа, яка клопоче про отримання побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією Управління Верховного комісару ООН у справах біженців "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

З огляду на зазначене, є підстави вважати, що позивач з метою набуття міжнародного захисту надав завідома та обєктивно недостовірні відомості про обставини залишення ним та членами його родини країни громадянського походження. Перебуваючи на Батьківщині, позивач та члени його родини не зазнавали будь-яких переслідувань або дискримінації з боку державних або недержавних агентів переслідування, історія особи є цілком надуманою та не має ніякого відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця та критеріїв додаткового захисту. Виїзд на територію нашої країни можливо пояснити лише пошуками кращого життя поза межами Батьківщини. Додатковим підтвердженням зазначеного є факт розгляду ДМС особових справ найближчих родичів позивача (батька та матері), за яким було підтверджено відсутність в матеріалах особових справ умов, передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців га осіб, які потребують додаткового захисту». Інформація щодо викрадення дідуся не знаходить жодних підтверджень при аналізі матеріалів особових справ та вважається надуманою, приймаючи до уваги виявлені розбіжності.

Після проведених інтервю та анкетування у позивача не виявлено жодних ознак переслідування. Основною причиною неможливості повернення до ОСОБА_4 є власне небажання.

Надані шукачем притулку відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з ОСОБА_4 з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійно його проживання наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти.

Аналізом інформації з міжнародних правозахисник організацій можливо також дійти висновку, що соціально-політична ситуація в ОСОБА_4, а саме в м. Кабул (останнє місце проживання позивача) є задовільною.

Ситуація безпеки у м.Кабул оформлена посиланням: Назва статті: Ситуація безпеки у м.Кабул, доповідь Європейської мережі інформації по країнах походження, ЕСОІ: http://www.есоі.nеt/news/188769::afganistan/101.general-security-situation-in-afganistan-and-events-in-kabul.htm, Сайт: http://www.ecoi.net/ Дата: Останнє оновлення 04.05.2015; Автор: Узагальнена інформація з багатьох джерел, повний список за посиланням в назві статті.

За інформацією міжнародної координаційної ради поліції, Афганська національна поліція (АNP) забезпечує добрий рівень безпеки в ОСОБА_2 та інших великих містах: Герат, Мазарі-Шаріф, Файзабад;

За даними Міжнародної організації з міграції (МОМ), в ОСОБА_2 були випадки нападів терористів-смертників, що мали вплив на життя людей. У той же час, ОСОБА_2 є більш безпечним містом, а ніж інші міста в ОСОБА_4, провінція також знаходиться під контролем.

ОСОБА_7 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, під час розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачами інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині їх особисто або членів їхньої сімї за політичною, релігійною чи іншими ознаками та визнала заяви позивачів такими, що не є ґрунтовними, тобто в іноземця відсутні умови зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Суд встановивши під час офіційного з`ясування обставин справи відповідність оскаржуваного акту закону, на підставі положень ч.1 ст.162 КАС України, зобов`язаний винести постанову про відмову у задоволенні позовних вимог про його скасування та зобовязання відповідача прийняти рішення про надання позивачу статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судові витрати розподілити у відповідності до ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 94,158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України №509-16 від 05.10.2016 року щодо відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання повного тексту постанови.

Головуючий суддя Єфіменко К.С.

Судді Бжассо Н.В.

ОСОБА_8