Справа № 806/2754/16
Суддя: Токарева Марія Сергіївна
Дата ухвалення: 2017-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2017 року м.Житомир справа № 806/2754/16

категорія 6.2.1

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Токаревої М.С.,

секретар судового засідання Мельниченко О.В.,

за участю: представника відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов'язання видати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов'язання видати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. В обґрунтування позову позивач зазначив, що Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області розглянуто її заяву щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,00 га, розташованої на території Вільнопільської сільської ради Ружинського району Житомирської області, для ведення особистого селянського господарства. Незважаючи на наявність судового рішення у справі №806/1141/16 Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області листом від 11.10.2016 №11-6-0.6-10420/2-16 повідомлено, що земельна ділянка, яка вказана у його клопотанні розташована на схилах крутизною 5-10 градусів з середньо та сильно змитими чорноземами і опідзоленими ґрунтами на лесових породах, крім того має місце сильний змив та утворення вимоїн, а тому йому запропоновано визначитися з іншою земельною ділянкою та повторно звернутися із клопотанням. Позивач вважає протиправними дії відповідача щодо повторної відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою та просить зобовязати відповідача видати дозвіл на розроблення проекту землеустрою.

Позивач просив справу розглянути за його відсутності.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та заперечував щодо його задоволення з підстав викладених у письмових запереченнях.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Як встановлено у ході судового розгляду та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 у грудні 2015 року звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області із клопотанням щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,00 га, розташованої на території Вільнопільської сільської ради Ружинського району Житомирської області, для ведення особистого селянського господарства.

Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області направило на адресу ОСОБА_1 лист від 28.01.2016 №С-1326/0-310/6-16, яким повідомило, що земельна ділянка, яка вказана у її клопотанні розташована на схилах крутизною 5-10 градусів з середньо та сильно змитими чорноземами і опідзоленими ґрунтами на лесових породах, крім того має місце сильний змив та утворення вимоїн, а тому йому запропоновано визначитися з іншою земельною ділянкою та повторно звернутися із клопотанням.

Не погоджуючись із такою позицією відповідача ОСОБА_1 оскаржила його до суду.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 26.08.2016 у справі №806/1141/16 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області стосовно не розгляду впродовж законодавчо встановленого строку заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою земельної ділянки площею 2,0 гектара для ведення особистого селянського господарства у власність за межами населеного пункту на території Вільнопільської сільської ради Ружинського району Житомирської області, визнано протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 гектари на території Вільнопільської сільської ради Ружинського району Житомирської області, викладеної у листі № С-1326/0-310/6-16 від 28.01.2016 та зобовязано Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 гектари на території Вільнопільської сільської ради Ружинського району Житомирської області.

З врахуванням ст. 254 КАС України постанова Житомирського окружного адміністративного суду від 26.08.2016 набрала законної сили.

Так, зазначеним судовим рішенням при наданні оцінки оскаржуваної відмови, яка ґрунтувалась на нормах ч. 3 ст. 47 Закону України "Про охорону земель", якою забороняється розорювання схилів крутизною понад 7 градусів (крім ділянок для залуження, залісення та здійснення ґрунтозахисних заходів). На схилах крутизною від 3 до 7 градусів обмежується розміщення просапних культур, чорного пару тощо, було констатовано, що вказана норма встановлює певні обмеження в користуванні землею, а не свідчить про невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам закону.

Вказане і стало підставою для висновку суду, що відмова Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області в надані позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою є протиправною.

Незважаючи на наявність судового рішення від 23.08.2016 Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області листом від 11.10.2016 №11-6-0.6-10420/2-16 повідомило ОСОБА_1, що земельна ділянка, яка вказана у його клопотанні розташована на схилах крутизною 5-10 градусів з середньо та сильно змитими чорноземами і опідзоленими ґрунтами на лесових породах, крім того має місце сильний змив та утворення вимоїн, а тому йому запропоновано визначитися з іншою земельною ділянкою та повторно звернутися із клопотанням.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Згідно ст. 1 Закону України "Про особисте селянське господарство" особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Відносини, пов'язані з веденням особистого селянського господарства, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 22 Земельного кодексу України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Приписами частинами 1, 2 статті 116 Земельного кодексу України передбачено що, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 1 статті 117 Земельного кодексу України передбачено, що передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

За приписами частини четвертої статті 122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно частини шостої статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_2 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_2 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно зі частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Пунктом "Б" частини 1 статті 121 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 гектарів.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що з метою реалізації права громадян на отримання (придбання) у власність земельної ділянки останній звертається з відповідною заявою чи клопотанням до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

При цьому, суд зазначає, що у своїй відмові відповідачем жодних зауважень щодо поданих позивачем документів не зазначено.

Приписами ч. 7 ст.118 Земельного Кодексу України визначено, що підставою відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, зазначена у листі підстава відмови позивачу у наданні дозволу на складання проекту землеустрою не відноситься ні до однієї з підстав, визначених ч.7 ст.118 Земельного кодексу України.

Згідно положень частини десятої та частини одинадцятої статті 118 ЗК України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Що стосується посилання відповідача на ч. 3 ст. 47 Закону України "Про охорону земель", згідно якої забороняється розорювання схилів крутизною понад 7 градусів (крім ділянок для залуження, залісення та здійснення ґрунтозахисних заходів). На схилах крутизною від 3 до 7 градусів обмежується розміщення просапних культур, чорного пару тощо, то суд вкотре вважає за необхідне наголосити, що оцінку правомірності відмови відповідача з посиланням на ч.3 ст. 47 Закону України "Про охорону земель" було надано Житомирським окружним адміністративним судом у постанові від 26.08.2016 у справі №806/1141/16.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У судовому рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Олссон проти Швеції" від 24 березня 1988 року (скарга №10465/83) зазначено, що серед вимог, які суд визначив як такі, що випливають з фрази "передбачено законом", є наступні:

- будь-яка норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію;

- фраза "передбачено законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципу верховенства права. У внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічної влади у здійснення прав;

- закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання влади.

Крім того, згідно п. 65 вказаного рішення Суду, втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

Також Європейський суд з прав людини вказує, що у відповідності зі сформованою практикою Суду, під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті. При визначенні того, чи є втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд враховує, що за державами - учасницями Конвенції залишається певна свобода розсуду.

На підставі викладеного суд вважає за необхідне зазначити, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб'єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов'язаний відновити порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

У своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 ОСОБА_2 Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області розглядаючи заяву ОСОБА_1, неодноразово пропонує позивачу визначитися з іншою земельною ділянкою та повторно звернутися із клопотанням з тих підстав, що земельна ділянка, яка вказана у його клопотанні розташована на схилах крутизною 5-10 градусів з середньо та сильно змитими чорноземами і опідзоленими ґрунтами на лесових породах, крім того має місце сильний змив та утворення вимоїн, що є єдиною підставою для відмови в наданні вказаного дозволу, незважаючи на наявність судового рішення, яким надано оцінку вказаній обставині, суд вважає, що відмова Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області видати дозвіл на розроблення документації із землеустрою про відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства є незаконною.

Відповідно, оскільки у ході судового розгляду справи суд дійшов висновку, що відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки протиправно, а визначених законом підстав для такої відмови під час розгляду справи встановлено не було, суд вважає, що відновлення порушеного права позивача можливе не інакше, як шляхом зобов'язання відповідача вчинити певні дії зокрема, щодо зобов'язання відповідача видати наказ про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки у відповідності до поданих документів.

Така позиція суду ґрунтується на правовій позиції Вищого адміністративного суду України викладеній в ухвалах від 19.05.2016 К/800/32729/15 у справі № 804/13706/14 та від 12.01.2017 К/800/21531/16 у справі №569/17259/15-а.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на наведені обставини суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Керуючись статтями 122, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

постановив:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо повторної відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою від 11 жовтня 2016 року.

Зобовязати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області видати наказ про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянку ОСОБА_1 у відповідності до поданих документів.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 1102,40 грн.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя М.С. Токарева

Повний текст постанови виготовлено: 09 лютого 2017 р.