Справа № 371/29/17
Суддя: Капшук Л. О.
Дата ухвалення: 2017-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

13.02.2017 Єдиний унікальний № 371/29/17 Провадження № 2-а/371/16/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2017 року м. Миронівка

Миронівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Капшук Л.О.,

за участі секретаря Січкаренко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Миронівської районної державної адміністрації Київської області про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання здійснити перерахунок та виплату щорічної разової грошової допомоги,

У С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаними вимогами, посилаючись на ті обставини, що є учасником бойових дій, має право на пільги, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Частиною п'ятою статті 12 даного Закону йому як учаснику бойових дій передбачено щорічно до 5 травня виплату разової грошової допомоги у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

На порушення наведеної норми Закону йому за 2016 рік було здійснено виплату цієї допомоги у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» в сумі 920 гривень.

Відповідно до Закону України «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати на 2016 рік» мінімальна пенсія за віком та прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, становить з 1 травня 2016 року 1130 грн. Таким чином він повинен був отримати у 2016 році разову грошову допомогу до 05 травня у розмірі 5650 грн., недоплачена сума коштів за 2016 рік становить 4730 грн.

На звернення за виплатою недоплаченої суми щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі, передбаченому законом, управління праці та соціального захисту населення Миронівської РДА листом від 27 грудня 2016 року № 01-17/207 відмовило у проведенні перерахунку, тому просив у судовому порядку визнати бездіяльність управління праці та соціального захисту населення Миронівської районної державної адміністрації Київської області щодо перерахунку йому щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня у розмірі, встановленому статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 рік протиправною, зобов'язати управління праці та соціального захисту населення Миронівської районної державної адміністрації Київської області здійснити перерахунок і виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня як учаснику бойових дій за 2016 рік відповідно до вказаної норми.

В судове засідання представник позивача не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач подав заперечення проти позову з проханням відмовити в задоволенні позовних вимог, які обґрунтовані тими обставинами, що дотримався вимог закону при нарахуванні позивачеві щорічної разової грошової допомоги до 5 травня відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», частина п'ята якої закріплює, що ця допомога виплачується у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України. Згідно постановою від 02.03.2016 № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» зазначена допомога виплачується у розмірі 920 грн. Саме в такому розмірі позивачем було отримано щорічну разову грошову допомогу.

Cуд, дослідивши надані ними документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі положень статті 92 Конституції України виключно Законами України визначаються основи соціального захисту та види пенсійного забезпечення.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів держаної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Встановлено, що позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1, виданим 01 лютого 2016 року, має право на пільги, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно із вимогами статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їхсоціального захисту»учасникам бойових дій повинна щорічно до 05 травня виплачуватися разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

Редакція цієї частини статті 12 Закону була змінена Законом України від 28.12.2007 № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» та викладена в такій редакції: «Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України» (пункт 20 розділу II Закону України від 28.12.2007 № 107-VI).

Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 № 10-рп/2008 у справі щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України зазначену законодавчу зміну (нову редакцію частини п'ятої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») серед іншого визнано неконституційною, тобто такою, що не відповідає Конституції України. Згідно з приписами статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Зважаючи на зазначене рішення Конституційного суду України про неконституційність нової редакції частини п'ятої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Верховний Суд України у постанові від 10.02.2016 у справі № 21-6508а15 (№ 537/5837/14-а), на яку посилається позивач у позовній заяві, дійсно зробив висновок, що на час виникнення спірних відносин діяла редакція частини п'ятої статті 12 названого Закону, згідно з якою щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком. Проте, як зазначено в ухвалі Верховного Суду України від 15.01.2017 у справі № 577/3661/16-а, такий висновок було зроблено з огляду на пункти 6-7 Прикінцевих положень Закону України від 16.01.2014 № 719-VII «Про Державний бюджет України на 2014 рік», який набув чинності лише з серпня 2014 року та в період з 1 січня до серпня 2014 року Кабінету Міністрів України не було надано право змінювати розміри вказаних виплат.

Під час розгляду даної адміністративної справи судом береться до уваги, що правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 10.02.2016 у справі № 21-6508а15 (№ 537/5837/14-а) стосувався правовідносин щодо виплати учасникам бойових дій щорічної разової грошової допомоги у 2014 році. Надалі законодавче регулювання таких правовідносин зазнало змін.

Так, Законом України від 28.12.2014 № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» було серед іншого доповнено розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України пунктом 26, яким відтоді визначено, що норми і положення, зокрема, статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування. Ці законодавчі положення за станом на час розгляду даної адміністративної справи не визнавалися Конституційним Судом України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), а відтак є чинними.

З огляду на викладене суд, при вирішенні даної адміністративної справи, суд враховує, що за наявності декількох законів, норми яких різним чином регулюють конкретну сферу суспільних правовідносин, він повинен під час вирішення спорів у таких правовідносинах застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Відтак, суд вважає, що Кабінет Міністрів України наділений повноваженнями визначати прядок і розміри застосування зазначених вище законодавчих норм, у тому числі щодо виплати учасникам бойових дій до 5 травня щорічної разової грошової допомоги. Розмір цієї допомоги на 2016 рік визначено постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 141 і становить 920 грн.

Судом також враховується висновок Верховного Суду України, викладений у згаданій вище ухвалі від 15.01.2017 у справі № 577/3661/16-а щодо суми нарахування щорічної разової грошової допомоги учаснику бойових дій за 2016 рік, згідно з яким з 01.01.2015 Законом України від 28.12.2014 № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» фактично припинена дія норми Закону України № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в частині, яка, зокрема, стосується розміру такої разової грошової допомоги; на час розгляду та винесення рішення по справі зазначена норма закону в установленому законом порядку такою, що не відповідає Конституції України, не визнана.

Крім наведеного правового висновку Верховного Суду України суд бере також до уваги рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 № 3-рп/2012, яким надано офіційне тлумачення окремих положень Конституції України, Бюджетного кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України про те, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України, а суди застосовують закони України, а також нормативно-правові акти відповідних органів державної влади, видані на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, видані у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

У мотивувальній частині зазначеного рішення Конституційний Суд України, звертаючись до припису частини другої статті 46 Конституції України, яким гарантується право на соціальний захист, у тому числі загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, зауважив одночасно, що за рахунок бюджетних джерел забезпечується соціальний захист широких верств населення країни, серед яких особи, що отримують пенсії та інші види соціальних виплат та допомоги. Це зобов'язує державу дотримуватися частин першої, третьої статті 95 Основного Закону України, згідно з якими бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами.

Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних (фінансових) можливостей держави (рішення Конституційного суду України від 08.10.2008 № 20-рп/2008, від 27.11.2008 № 26-рп/2008, від 26.12.2011 № 20-рп/2011, від 25.01.2012 № 3-рп/2012).

Відповідно до статті 22 Загальної декларації прав людини (1948 р.) кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення і на здійснення необхідних для підтримання її гідності і для вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави. Статтею 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права (1966 р.) держави зобов'язані забезпечити здійснення прав, що передбачені цим Пактом, у максимальних межах наявних ресурсів.

Звертаючись до практики Європейського суду з прав людини як до джерела права згідно з вимогами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд враховує правові позиції ЄСПЛ, викладені, зокрема, в його рішеннях від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12.10.2004 у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії», про те, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, і такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

У пунктах 21, 25, 26, 28 рішення від 03.06.2014 у справі «Великода проти України» ЄСПЛ, ставши на бік держави-відповідача, повторно до своїх попередній позицій наголосив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (рішення від 14.02.2012 у справі «Аррас та інші проти Італії», та від 13.04.2006 у справі «Сухобоков проти Росії»), а також нагадав, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі (ухвала від 15.03.2001 у справі «Амола проти Фінляндії»). Має зберігатися «справедливий баланс» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. Тож держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою.

Судом встановлено, що позивач як учасник бойових дій, статус якого підтверджено копією відповідного посвідчення, у 2016 році отримав щорічну разову грошову допомогу у розмірі 920 грн., що стверджується у запереченнях відповідачем та не спростовується позивачем. За таких обставин суд вважає, що щорічна разова грошова допомога до 5 травня була правомірно нарахована і виплачена позивачеві у 2016 році у розмірі 920 гривень відповідно до наведених вище положень Бюджетного кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Питання про розподіл судових витрат вирішено судом згідно зі статтею 94 КАС України, частиною п'ятою якої встановлено, що в разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України. Проте, в справі, що розглядається, відомості щодо судових витрат відповідачем суду не повідомлялися.

На підставі викладеного, ст.ст. 19, 46, 92 Конституції України, ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону України від 28.12.2014 № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» в частині доповнення розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України пунктом 26, рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 № 3-рп/2012, керуючись ст.ст. 2, 4, 9, 11, 19, 71, 86, 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Миронівської районної державної адміністрації Київської області про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання здійснити перерахунок та виплату щорічної разової грошової допомоги відмовити.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня отримання копії постанови шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного адміністративного суду через Миронівський районний суд Київської області.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя підпис Л.О. Капшук

Згідно з оригіналом

Суддя Л.О. Капшук