Справа № 229/173/17
Суддя: Петров Є. В.
Дата ухвалення: 2017-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер 229/173/17
Номер провадження 2-а/229/15/2017
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2017 року Дружківський міський суд Донецької області

у складі:

головуючого судді Петрова Є.В.

при секретарі Костіної І.В.

за участі представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дружківка адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Дружківського міського сектора Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення ,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин ОСОБА_4 ОСОБА_5, 17.07. ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління державної міграційної служби в Донецькій області, Дружківського міського сектора Головного управління державної міграційної служби про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

Свої вимоги мотивує тим, що зі змісту норми ч. 1 ст. 203 КУпАП України вбачається, що підставою для притягнення особи до відповідальності, є зокрема, не сам по собі факт невиїзду особи з України після закінчення відповідного терміну перебування, саме ухилення від такого виїзду, тобто вчинення особою свідомих активних дій, направлених на уникнення від виконання обовязку щодо виїзду з України після закінчення терміну перебування. Приймаючи постанову, не було враховано фактичних обставин справи та не зясовано причини перевищення строку перебування позивача в Україні та факту наявності в його вини в цьому. Обґрунтовує свою невинуватість тим, що мешкає без реєстрації в с. Новолуганське Бахмутського району Донецької області, що знаходиться між лінією зіткнення та контрольним пунктом вїзду-виїзду (КПВВ), у звязку з чим виїзд з даного населеного пункту був повязаний проїздом через блок пости. Відповідно до п. 12.6. Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, громадяни, які проживають у населених пунктах між лінією зіткнення та КПВВ здійснюють переміщення при наявності документів, що посвідчують особу, а КПВВ та інші блок-пости перетинають при наявності паспорта громадянина України із реєстрацією місця проживання в цих районах. Таким чином, за відсутності реєстрації місця проживання у ІНФОРМАЦІЯ_2, позивач не мав можливості виїхати з населеного пункту, де фактично проживав, про що йому неодноразово повідомлялось уповноваженими службовими особами Держприкордонслужби України. Після ліквідації КПВВ між м. Бахмут та с. Новолуганське позивач виїхав для вчинення дій щодо виїзду за межі України, але був зупинений представниками відповідача, наслідком чого стало прийняття постанови.

Позивач вказує, що він не володіє українською мовою, проте присутність перекладача йому не було запропоновано, протокол та постанову було складено українською мовою. Крім того, не було розяснено зміст та суть ст. 63 Конституції України та не було належним чином доведено прав, передбачених ст. 268 КУпАП України.

Наполягає на відсутності складу адміністративного правопорушення, що згідно з п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП має наслідком закриття провадження по справі.

Крім того, позивач вказує, що згідно чинного законодавства у протоколі не допускається виправлення, а також унесення додаткових записів після того, як протокол підписано особою, стосовної якої його складено. Зі змісту протоколу вбачається, що до нього внесено виправлення в частині імені особи, стосовно якої складено протокол, що є неприпустимим.

За таких обставин постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає скасуванню, про що наполягає позивач, просить суд скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення від 10.01.2017 р. серії ПН МДО № 051980, якою на позивача накладено адміністративне стягнення.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Пояснила, що згідно з п. п. 1-2 ст. 16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в'їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону. Відмітка про реєстрацію іноземця або особи без громадянства в паспортному документі та/або імміграційній картці або інших передбачених законодавством України документах дійсна на всій території України незалежно від місця перебування чи проживання іноземця або особи без громадянства на території України. Відповідно до ст. 17 Закону іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Згідно ч. 2 ст. 17 Закону іноземець або особа без громадянства та приймаюча сторона для продовження строку перебування в Україні подають письмові звернення не пізніш як за три робочі дні до закінчення встановленого строку перебування на території України. Аналогічну вимогу містить п. 8 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150.

Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

У п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України зазначено:

Іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території:

1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі вїзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком вїзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України;

2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі вїзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком вїзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС;

3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі вїзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

Відповідно до п. 8 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України заяви про продовження строку перебування на території України (далі - заяви) подаються іноземцями та особами без громадянства і приймаючою стороною не раніше ніж за десять та не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення такого строку до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання. Зразок заяви та порядок її розгляду затверджуються МВС.

За обліками ГУ ДМС у Донецькій області письмових звернень громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_4 ОСОБА_3 або приймаючої сторони (за якими проводиться продовження строку перебування іноземців на території України відповідно до вимог п. 2 ст. 17 Закону) не надходило.

Як свідчать документи, надані позивачем до суду та наявні в ГУ ДМС у Донецькій області, 10.01.2017 під час перевірки документів громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_4 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, було встановлено порушення строку тимчасового перебування в Україні. Останній перетин державного кордону України по паспортному документу позивача простежується 28.02.2016 через КПП «Харків-пасажирський», строк перебування в Україні до 05.05.2016. Таким чином, позивач знаходився на території України більше 90 дів протягом 180 діб, що є порушенням пп. 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України та з 05.05.2016 до теперішнього часу перебував на території України з порушенням встановлених правил перебування іноземців в Україні.

Окрім цього, слід зазначити, що на момент останнього вїзду на територію України ОСОБА_3, а саме 28.02.2013, в'ізд на територію України йому було заборонено. З даних паспортного документу позивача простежується, що датою попереднього вїзду є 30.11.2015, виїзд був здійснений 27.02.2016. Таким чином, позивач перебував на території України 90 днів, початок 180 денного періоду починався 14.07.2016. В порушення пп. 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України позивач здійснив наступний вїзд на територію України наступного дня, тобто 28.02.2016.

Представник відповідача не погодилась з посиланням позивача на п.12.6. Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 12.06.2015 №415ог. Оскільки вважає, що посилання позивачем на даний пункт застосовано некоректно, адже регулює порядок пропуску осіб, транспортних засобів та вантажів до гуманітарно-логістичних центрів (ГЛЦ) через КПВВ та БП. Натомість ГУ ДМС у Донецькій області та його територіальні підрозділи не мають ніякого відношення до ГЛЦ. До того ж зазначене положення стосується виключно громадян України. Представник відповідача вважає, що в даному випадку слід звернутись до Загальних положень Тимчасового порядку, у п. 1.4 якого зазначено, що громадяни України за умови предявлення документів, що посвідчують особу, а іноземці та особи без громадянства паспортний документ, або документ, що його замінює (відповідно до п.1 ст.2 Положення про прикордонний режим, затверджений постановою Кабінету міністрів України від 27 липня 1998 року № 1147), а також внесення даних про таку особу до електронного реєстру, мають право на вільний та безперешкодний перетин лінії зіткнення через БП, КПВВ.

Представник відповідача не погодилась з представником позивача, що позивач не володіє українською мовою і всупереч цьому йому не було запропоновано послуг перекладача, оскільки у письмових поясненнях останнього зазначено: «послуги перекладача не потрібні, тому що українською мовою володію в достатньому обсязі для розуміння та спілкування». Зазначене пояснення засвідчено особистим підписом позивача.

На думку відповідача не відповідає дійсності, що позивачу не було належним чином розяснено зміст та суть ст. 63 Конституції України та не було належним чином доведено права, передбачені ст. 268 КУпАП. Оскільки у протоколі містяться дані про те, що позивачу було розяснено зміст ст. 63 Конституції України, а також його права та обовязки, передбачені ст. 268 КУпАП, що засвідчено особистим підписом позивача.

Представник відповідача не погоджується з тим, що в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення.

Представник відповідача не погоджується з тим, що факт виправлення в протоколі повинен слугувати підставою для скасування постанови, оскільки виправлення до зазначеного протоколу про адміністративне правопорушення було внесено до того, як протокол підписано особою, стосовно якої його складено, а саме, ОСОБА_3. Виправлення було допущено в імені правопорушника, що не впливає на наявність факту адміністративного правопорушення з боку ОСОБА_3 або на ідентифікацію особи правопорушника, та є транскрипція імені порушника латиницею, з якої вбачається правильність написання імені.

Також відповідач вказує, що позивач належним чином сплатив накладений на нього штраф у розмірі 510 грн. 00 коп., що свідчить про те, що він повністю погодився з накладеним на нього адміністративним стягненням.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди, перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій).

В ході розгляду справи, позивачем було подано заяву про заміну неналежного відповідача ОСОБА_7 міграційну службу України на належного відповідача головне управління Державної міграційної служби . Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 52 КАС України, суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, або не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Якщо позивач не згоден на його заміну іншою особою, то ця особа може вступити у справу як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, про що суд повідомляє третю особу. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні адміністративного позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави. Аналіз зазначених положень закону дає підстави для висновку, що КАС України передбачає заміну неналежного позивача або неналежного відповідача. Заміна неналежного відповідача можлива, якщо судом встановлено, що первісний відповідач є неналежним, і хто є належним. В цьому випадку за клопотанням позивача або з власної ініціативи, але за згодою позивача, суд здійснює заміну відповідача на належного. Умовою заміни неналежної сторони є збереження підсудності адміністративної справи. Відтак, суд повинен відмовити у заміні неналежної сторони, якщо це призведе до заміни предметної або територіальної підсудності справи. Якщо під час судового розгляду буде встановлено, що особа, до якої пред'явлено позов, не повинна відповідати за ним, оскільки не є учасником спірних правовідносин, то суд має у позові відмовити. В свою чергу, позивач має знову звертатися до суду з позовом вже до належного відповідача. Суд задовольнив клопотання.

Судом встановлено, 10.01.2017 під час перевірки документів громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_4 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, було встановлено порушення строку тимчасового перебування в Україні. Останній перетин державного кордону України по паспортному документу позивача простежується 28.02.2016 через КПП «Харків-пасажирський», строк перебування в Україні до 05.05.2016. Таким чином, позивач знаходився на території України більше 90 дів протягом 180 діб, що є порушенням пп. 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України та з 05.05.2016 до факту встановлення порушення перебував на території України з порушенням встановлених правил перебування іноземців в Україні. Було складено протокол про адміністративне правопорушення № ПР МКМ 051980 (а.с. 10) та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення № ПН МКМ 051980 (а.с. 11), якою останнього визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1. ст. 203 КУпАП України.

У судовому засіданні представник позивача стверджував, що ОСОБА_3 неодноразово намагався виїхати з с. Новолуганське, однак це він не міг зробити через існування контрольного пункту вїзду-виїзду та відсутності реєстрації місця проживання у с. Новолуганське. Разом з тим, позивачем не надано суду доказів існування контрольного пункту вїзду-виїзду у с. Новолуганське, часу його існування. Не надано доказів того, що позивач отримував розяснення уповноважених службових осіб Держприкардонслужби України про порядок виїзду з населеного пункту с. Новолуганське.

Показання свідка ОСОБА_8 не можуть судом бути прийняті до уваги, у звязку з тим, що вона не змогла назвати час приїзду громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_4 ОСОБА_3 у с. Новолуганське, не змогла точно назвати з якого і по який час існував контрольний пункт вїзду-виїзду з с. Новолуганське, не змогла вказати чи намагався позивач виїхати раніш з населеного пункту до 10.01 2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З письмових пояснень ОСОБА_3 в протоколі про адміністративне правопорушення № ПР МДО 051980 (а.с. 35) вбачається, що він не потребує послуг перекладача, українською мовою володіє в достатньому обсязі для розуміння і спілкування, йому було розяснено зміст ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП. Вбачається, що позивач при складанні протоколу та винесені постанови про накладення адміністративного стягнення свою вину не заперечував. У повному обсязі сплатив накладений на нього штраф у розмірі 510 грн. 00 коп. (а.с. 158).

При складанні протоколу вбачається виправлення в імені особи, стосовно якої складено протокол. Проте, це не може слугувати підставою для його скасування, оскільки виправлення було зроблено для правильного написання імені особи на українській мові, а також імя особи було продубльовано в протоколі латинськими літерами, що збігається з його написанням у паспорті ОСОБА_3 (а.с. 5, 10).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією, чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушенні її права, свободи або інтереси.

Позивач також просить скасувати постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності. Разом з тим, фактично його доводи ґрунтуються лише на поясненнях представника позивача та не підтверджені належними, зокрема, і письмовими доказами.

Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача відповідачем, позивачем не надано доказів протиправності діяння чи без діяння відповідача, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 6-12,69-71, 86, 87, 158-163, 171-2, 185-186 КАС України, с.ст. 16, 202-203, 204-1, 222-2 КУпАП, ст. ст. 16, 17 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства"№ 3773-VI, від 22.09.2011 року, п.2, п.8 "Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України" затвердженого Постановою Кабінетом Міністрів України від 15 лютого 2012 р. № 150, суд

П О С Т А Н О В И В :

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Дружківського міського сектора Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення відмовити в повному обсязі.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя: Є. В. Петров