Справа № 461/10630/15-а
Суддя: Мисько Х. М.
Дата ухвалення: 2017-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2017 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді - Мисько Х.М.

з участю секретаря судового засідання - Коружинець Н.В.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

представника третіх осіб - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Львівської міської ради, Виконавчого комітету Львівської міської ради, Управління комунальної власності Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання протиправним та скасування рішень, визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації права власності на нерухомість, -

ВСТАНОВИВ:

13 жовтня 2015 року позивачі звернулися до суду із адміністративним позовом до Львівської міської ради, Виконавчого комітету Львівської міської ради, Управління комунальної власності Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання протиправним та скасування рішень, визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації права власності на нерухомість.

В обгрунтування поданого позову покликаються на те, що ухвала Львівської міської ради № 2428 від 30 травня 2013 року порушує порядок припинення права постійного користування земельною ділянкою та позбавляє їх права користування присадибною земельною ділянкою. Рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 28 грудня 2007 року №1248 є протиправним у зв'язку з порушенням порядку зміни цільового призначення, використання, вилучення та надання землі. Позивачі стверджують, що відповідачами при прийнятті рішень не враховано, що державні акти на право власності та право постійного користування присадибною земельною ділянкою будинку АДРЕСА_1 не передбачали можливості та права будівництва на її території будинків та споруд. У зв'язку з порушенням відповідачами норм Земельного Кодексу України, Цивільного Кодексу України просять суд: Визнати частково протиправною ухвалу Львівської міської ради від 30 травня 2013 року №2428 про затвердження громадянам технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок на місцевості, і передачу громадянам у власність, спільну власність та оренду земельних ділянок, - скасувати пункт 4 ухвали Львівської міської ради від 30 травня 2013 року №2428 та скасувати пункт 1 ухвали Львівської міської ради від 30 травня 2013 року №2428, а також пункт 2 додатку до ухвали Львівської міської ради від 30 травня 2013 року №2428 в частині, що стосується затвердження технічної документації і передачі у власність та оренду ОСОБА_8 земельної ділянки для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 розміром 1000 кв.м. кадастровий номер НОМЕР_1 та розміром 270 кв.м. кадастровий номер НОМЕР_2; визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 28 грудня 2007 року №1248 про проектування та будівництво ОСОБА_9 житлового будинку на АДРЕСА_1; скасувати декларацію про готовність до експлуатації житлового будинку на АДРЕСА_1 у м. Львові, зареєстровану інспекцією Державного архітектурно - будівельного контролю у Львівській області 10 лютого 2012 року № ЛВ 9; визнати протиправним та скасувати наказ управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 12 квітня 2012 року №920-Ж-Г про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1; скасувати державну реєстрацію права власності від 22 серпня 2012 року реєстраційний номер 36528451, здійснену обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», на 27/100, 17/100, 26/100 та 30/100 житлового будинку АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_8; скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку розміром 1000 кв.м. кадастровий номер НОМЕР_1 надану для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1; визнати частково протиправним п.5 ухвали Львівської міської ради від 30 травня 2013 року №2428 про затвердження громадянам технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок на місцевості і передачу громадянам у власність, спільну власність та оренду земельних ділянок, у частині, що стосується внесення змін до земельно-кадастрових даних у зв'язку з припиненням права постійного користування на земельну ділянку розміром 1240 кв.м. на АДРЕСА_1, наданої для обслуговування житлового будинку, та вилучити з Державного земельного кадастру усі дані щодо земельної ділянки розміром 1000 кв.м. кадастровий номер НОМЕР_1 надану у власність для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 та щодо земельної ділянки розміром 270 кв.м. кадастровий номер НОМЕР_1, надану в оренду для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1.

Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 14.10.2015 р. відмовлено у відкритті провадженні у вищевказаній справі./Том 1 а.с.10/.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2016 р. апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задоволено частково. Ухвалу Галицького районного суду м.Львова від 14.10.2015 р. в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності №Г-04418 від 12.04.2012 р. на житловий будинок АДРЕСА_1, видане Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради на ім'я ОСОБА_10 залишено без змін, в іншій частині матеріали справи повернуто до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі. /Том №1 а.с.40-44/.

Ухвалою суду від 01.04.2016 р. у справі відкрито провадження. /Том №1 а.с.146-149/.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_11 та представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні до позовної заяви та письмових пояснень /Том №2 а.с.34-39/. Просили суд позовні вимоги задоволити повністю.

Представник відповідача Львівської міської ради та Виконавчого комітету Львівської міської ради ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги позивачів заперечив, оскільки вважає їх безпідставними та таким, що не підлягають до задоволення. Просив суд відмовити у задоволенні позову.

Представник Управління комунальної власності Департаменту економічної політики ЛМР Чернобай С. у судовому засіданні позовні вимоги заперечив, подав письмову заперечення щодо заявлених вимог /Том №2 а.с.29-30/ та додатково пояснив, що оскаржуваний наказ управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради було видано при здійсненні ним функцій в межах повноважень, закріплених в Положенні про порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, відповідно та в межах діючого на момент прийняття наказу законодавства. Просив суд відмовити у задоволенні позову.

Треті особи ОСОБА_8, ОСОБА_9 та їх представник ОСОБА_3 у письмових запереченнях (Том №1 а.с.172-175, Том №2 а.с.56 - 57) вказали, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. У судовому засіданні представник третіх осіб ОСОБА_3, вказав, що за договором купівлі - продажу у спільну власність ОСОБА_4, ОСОБА_5 перейшла земельна ділянка розміром 1000 кв.м., що відповідало встановленим законом нормам, було достатнім для обслуговування житлового будинку в містах. Жодних дій для переоформлення Державного акту на право користування спірною земельною ділянкою позивачка ОСОБА_4 не чинила.

Окрім цього, зазначив, що оскаржувані рішення, свідоцтва, декларації та реєстраційні документи стосуються будівництва на земельній ділянці наданій ОСОБА_10 у постійне користування та на підставі одержаних у встановленому законом порядку дозволів.

Відтак, представник третіх осіб, вважає, що у позивачів відсутні правові підстави для звернення до суду із даним позовом, так як їхні права щодо користування земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку порушено не було. Просив суд відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши цивільну справу №2-1691/11, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку, у тому числі, органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст.9 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тобто, у даній нормі закону закріплено загальні критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Згідно ч.2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Приписами статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до Конституції України народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування (частина друга статті 5). В Основному Законі України встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України (частина перша статті 140). Виходячи з цих конституційних положень у системному зв'язку з положеннями статті 6 Конституції України про те, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 26 березня 2002 року визначив політико-правову природу органів місцевого самоврядування, які не є органами державної влади, а є представницькими органами, через які здійснюється право територіальної громади самостійно вирішувати не будь-які питання суспільного життя, а питання саме місцевого значення, тобто такі, які пов'язані передусім з життєдіяльністю територіальних громад і перелік яких визначено у Конституції і законах України (пункти 4, 5 мотивувальної частини Рішення від 26 березня 2002 року № 6-рп/2002 у справі про охорону трудових прав депутатів місцевих рад).

Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними.

В Основному Законі України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144). На основі цього положення Конституції України в Законі визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти (частина перша статті 59).

До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Згідно Рішення (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009) Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування.

Суд встановив, що рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 20.02.1998 року № 85 ОСОБА_6 та ОСОБА_9 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га та надано у постійне користування земельну ділянку площею 0,124 га для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1. /Том №1 а.с.79-80/. На підставі даного рішення у встановленому порядку 28.04.1998 року ОСОБА_6 та ОСОБА_9 було видано Державний акт на право приватної власності на землю та Державний акт на право постійного користування землею. /Том №1 а.с. 81, 82/.

Як вбачається із наявного в матеріалах справи, договору купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки ? частини від 11.08.1998 р., посвідченого державним нотаріусом Назар Є., ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_4 купила ? частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та ? частину прилягаючої до будинку земельної ділянки площею в цілому 0,1000 га., що знаходиться у м.Львові по АДРЕСА_1. В користування набувача переходять всі жилі і нежилі приміщення, що знаходяться на другому поверсі будинку та ? частини підвалу. /Том 1 а.с.86-87/.

Таким чином, при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинного на час відчуження будинку Земельного Кодексу України до набувача від відчужувача автоматично переходило право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.

Частиною 4 статті 30 ЗК України було встановлено, що право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених у цій статті випадках посвідчується Радами народних депутатів у відповідності до ст. 23 даного Кодексу.

Отже, відповідно до діючого на той час законодавства автоматичний перехід прав власності та користування не передбачав автоматичного переоформлення прав землекористування.

Тому, після продажу частини будинку відчужувач - ОСОБА_6 автоматично позбавилась права постійного користування земельною ділянкою загальною площею 0.124 га, а набувачу - ОСОБА_4 як новому землекористувачу в обов'язковому порядку необхідно було оформити на себе перехід права постійного користування цією ділянкою шляхом отримання та державної реєстрації Державного акту на своє ім'я. Однак, цього зроблено не було.

Встановлено, що Державний акт на постійне користування спірною земельною ділянкою позивачкою ОСОБА_4 не отримано, будь-якого документа, який посвідчував би її право на власність чи користування спірною землею, позивачем не надано. В той час, право постійного користування земельною ділянкою третьою особою ОСОБА_9 посвідчено Державним актом. /Том №1 а.с.200/.

Що ж стосується оскаржуваних рішення, свідоцтва, декларації та реєстраційних документів, то суд звертає увагу на те, що такі стосуються будівництва, яке було здійснене на земельній ділянці, наданій ОСОБА_9 у постійне користування без зміни її цільового призначення та на підставі одержаних у встановленому законом порядку дозволів, а саме: рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 1248 від 28.12.2007 року про дозвіл на проектування та будівництво відповідачем житлового будинку на спірній земельній ділянці, проектної документації, погодженої управлінням архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради 01.04.2009 року та дозволу Інспекції Держархбудконтролю у Львівській області на виконання будівельних робіт від 03.04.2009 року.

Готовність до експлуатації зазначеного житлового будинку підтверджена Декларацією, зареєстрованою інспекцією Державно архітектурно-будівельного контролю у Львівській області від 10 лютого 2012 року № ЛВ 9. /Том №1 а.с.95-99/.

Згідно з розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради №139 від 16.03.2012 року спірному будинку присвоєно будинковий номер 20-а на вул. Кирила і Мефодія у м. Львові.

На підставі наказу Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 12.04.2012 року, відповідачеві ОСОБА_9 оформлено право власності на новозбудований житловий будинок загальною площею 867 кв.м. яке зареєстровано ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" 25.04.2012 року./Том №1 а.с.67/ .

Статтею 59 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Окрім цього, суд враховує те, що Управління комунальної власності ДЕП ЛМР, представляючи правові інтереси територіальної громади м.Львова на час видачі оскаржуваного наказу діяло відповідно до Положення про Управління комунальної власності ДЕП ЛМР, затвердженого рішенням Львівської міської ради №1100 від 07.12.2007. Компетенція управління комунальної власності ДЕП ЛМР на оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна та прийняття відповідних наказів на момент видачі оспорюваного наказу була визначена Положенням про порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 27.02.2009 №114 «Про порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна та затвердження вартості цих послуг».

Відповідно до п.4 зазначеного Положення - оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна комунальної та державної форм власності проводяться районними відділами приватизації державного житлового фонду за місцезнаходженням об'єкта нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності на підставі рішення виконавчого комітету, а на об'єкти нерухомого майна приватної форми власності - на підставі наказу управління комунальної власності.

Так, проекти наказів управління комунальної власності щодо оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна з інформаційними довідками готують районні відділи приватизації державного житлового фонду за місцезнаходженням об'єкта.

Проекти наказів управління комунальної власності візують: керівник районного відділу приватизації державного житлового фонду, начальник юридичного управління, начальник управління охорони історичного середовища та голова районної адміністрації за місцезнаходженням об'єкта.

Свідоцтво про право власності на об'єкти нерухомого майна підписує керівник районного відділу приватизації державного житлового фонду за місцезнаходженням об'єкта нерухомого майна чи інша уповноважена ним особа та скріплюються печаткою районного відділу приватизації державного житлового фонду.

Таким чином, розглянувши звернення громадян та представлені документи, відділом приватизації державного житлового фонду було підготовлено проект оскаржуваного наказу. Згідно Положення проект наказу пройшов необхідне візування, а згодом на підставі нього відділом приватизації видавалося свідоцтво про право власності.

Також, суд звертає увагу на те, що рішенням апеляційного суду Львівської області від 01.07.2013 р. у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_9, третьої особи - ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - відмовлено.

В процесі розгляду вказаної справи, судом було встановлено, що оскаржувані свідоцтва, декларація, реєстраційні документи тощо, (скасування, визнання протиправними та недійсними яких є предметом даного позову), в рамках провадження за вище названою справою були предметом розгляду Галицьким районним судом м. Львова та Апеляційним судом Львівської області; їх зміст та правова оцінка наведена у Рішенні від 01.07.2013 року апеляційного суду, яке набрало законної сили.

У цьому рішенні стосовно переходу (припинення для відчужувана і настання для набувача) права постійного користування спірною земельною ділянкою, судова колегія апеляційного суду Львівської області дійшла наступного висновку: «Таким чином, відчуживши свою частку в будинку третій особі - ОСОБА_4, позивач - ОСОБА_6 втратила право на користування спірною земельною ділянкою, цільовим призначенням якої було обслуговування житлового будинку, оскільки ця земельна ділянка була закріплена за житловим будинком, а іншого у договорі купівлі-продажу частини будинку від 11.08.1998 року не було передбачено».

Також, вказано, що будівництвом будинку на земельній ділянці, що є у постійному користуванні ОСОБА_9, права позивачки - ОСОБА_6 не порушено, тому, в тому числі, й з цієї підстави у позові відмовлено.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.2, 9, 17, 71 КАС України, Законом України "Про місцеве самоврядування", ст.19 Конституцію України, Земельним кодексом України, суд, -

п о с т а н о в и в :

У задоволенні адміністративного позову - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Апеляційного адміністративного суду Львівської області через Галицький районний суд м.Львова протягом десяти днів з дня його оголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя Х.М. Мисько