Справа № 815/3335/16
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2017-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/3335/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Свида Л. І.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Танасогло Т.М.,

суддів - Бойка А.В.,

- Яковлєва О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання відповідача прийняти рішення -,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу №128 від 07 липня 2016 року, зобов'язання відповідача прийняти рішення стосовно ОСОБА_1 про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить постанову суду скасувати та ухвалити нову, якою адміністративний позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, уродженцем м.Мазарі-Шаріф, за національністю таджик, сповідає релігію іслам (суніт). Рідна мова дарі, також володіє російською мовою в межах розуміння. За сімейним станом одружений з 1995 року на громадянці ОСОБА_1, з якою має 3 спільних дітей. Позивач має повну вищу освіту, яку здобув у період з 1982-1987 років в інституті економіки м. Кабул, за фахом економіст.

Позивач виїхав з Афганістану 10 квітня 2010 року офіційно, на підставі національного паспорту, авіарейсом Кабул-Москва.

На території Російської Федерації позивач перебував протягом одного тижня, звідки виїхав до м. Волгоград, де проживав один місяць. На територію України потрапив автомобільним шляхом 01 травня 2010 року, нелегально, поза пунктом пропуску. Під час перетину кордону був затриманий за нелегальний перетин кордону та розміщений в Чернігівський ПТПІ.

Причиною виїзду ОСОБА_1 з країни громадянської належності вказав нестабільну соціально-політичну ситуацію (терор, війна, викрадення дітей), погрози з боку керівників партії «Вахдад» через відмову надати їм свої сільськогосподарські землі (паї).

ОСОБА_1 17 червня 2011 року звернувся до Відділу міграційної служби у Чернігівський області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /Том І, а.с.179/

За результатами розгляду особової справи № 622-11 громадянина ОСОБА_1, 19 вересня 2011 року Відділ міграційної служби у Чернігівський області, на підставі абз.5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», дійшов висновку щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем. /Том І, а.с. 167-168/

В подальшому позивач та його родина переїхали на постійне місце проживання в м.Ужгород, Закарпатської області.

Рішенням ДМС України від 17 травня 2012 року №08-12 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач оскаржив вищезазначене рішення, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24 вересня 2013 року по справі №К/800/47171/13 йому було відмовлено у відкритті касаційного провадження.

В подальшому позивач та його родина переїхали на постійне місце проживання до м. Одеси.

ОСОБА_1 06 березня 2014 року звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /Том І, а.с. 85-87/

За результатами розгляду особової справи № 2014OD0055 громадянина ОСОБА_1, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, на підставі абз. 4 п.1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», дійшло висновку щодо відмови йому в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /Том І, а.с.128-138/

ОСОБА_1 08 жовтня 2015 року отримав повідомлення № 404 від 23 вересня 2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі рішення ГУ ДМС України в Одеській області № 552-15 від 12 серпня 2015 року /Том І, аркуші справи 75-76/, не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Проте, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15 квітня 2016 року по справі №К/800/10163/16 йому було відмовлено у відкритті касаційного провадження.

ОСОБА_1 07 липня 2016 року звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /том І, а.с. 43-45/

Чергове звернення від 07 липня 2016 року до ГУДМС У в Одеській області є очевидно необґрунтованим та відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо повернення до своєї країни походження.

За результатами розгляду особової справи № 2016OD0105 громадянина ОСОБА_1, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, на підставі п.6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», дійшло висновку щодо відмови йому в прийнятті заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /Том І, а.с. 49-50/

ОСОБА_1 07 липня 2016 року отримав повідомлення № 244 від 07 липня 2016 року про відмову в прийнятті заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області № 128 від 07 липня 2016 року /Том І, а.с. 46-48/, не погодився із прийнятим наказом та оскаржив його до суду.

Не погоджуючись з вищевказаною відмовою позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що з матеріалів справи не вбачається обґрунтованих тверджень позивача про загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, що не дає можливості надання позивачам додаткового захисту у відповідності до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції таким, що відповідає вимогам Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В апеляційній скарзі вказується на те, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим апелянтом ставиться питання про скасування постанови Одеського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року та ухвалення нової постанови, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Колегія суддів не погоджується з таким доводом апелянта з огляду на наступне.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно положень п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що під час всіх звернень позивача за захистом, виявлені розбіжності, що дозволяють вважати заяви позивача необґрунтованими та цілком вигаданими.

Так відповідно до пояснень позивача та матеріалів його особової справи вбачається, що він виїхав з Афганістану через нестабільну соціально-політичну ситуацію в країні, погрози з боку керівника партії «Вахдад» через відмову надати їм свої сільськогосподарські землі (паї).

Однак, відповідно до першого звернення із заявою до відділу міграційної служби в Чернігівський області позивач повідомив, що виїзд з країни відбувся через нестабільну соціально-політичну ситуацію в Афганістані та відсутності майбутнього для дітей.

27 серпня 2014 року під час додаткового протоколу співбесіди з позивачем стверджував, що представники партії «Вахдад» приходили з метою обговорення продажу земельного паю, але він не довіряв цим особам, так як вони були представниками вищевказаної партії.

27 серпня 2014 року в додатковому протоколі співбесіди позивач також зазначив, що він віддав 36 джібр своєї земельної ділянки партії «Вахдад», 50 джібр брату мера м. Мазір-Шеріф.

Однак, з протоколу співбесіди від 04 квітня 2014 року вбачається, що позивач розповів протилежну історію свого виїзду з Афганістану, а саме, що працював з 1987 року по 1992 рік в м. Мазарі-Шеріф в ліцеї «Бохтар» вчителем математики та викладав мову дарі, з 2000 року займався бізнесом, який був пов'язаний з придбанням та продажем автомобілів, купував автомобілі в м. Кабул та продавав у м. Мазарі-Шеріф. Через зазначений бізнес представники партії «Вахдад» стали вимагати від позивача припинити займатися бізнесом та покинути орендоване місце на базарі, що і стало причинною виїзду із Афганістану.

Аналізуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що з вищевказаних протоколів співбесіди вбачається надання позивачем неправдивої, необґрунтованої та цілком вигаданої інформації.

До того ж, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач виїхав з Афганістану до Російської Федерації, на території якої перебував на протязі 1 місяця, та згідно із п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» він знаходився в третій безпечній країні та не звернулися за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження.

Не можливо вважати проїзд через територію Російської Федерації транзитним, оскільки транзитний проїзд через територію РФ здійснюється, як правило, без права на зупинку.

Враховуючи той факт, що позивач потрапив на територію Російської Федерації легально, та в разі обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань на Батьківщині, він міг звернутися за захистом на території Російської Федерації, однак ним цього не зроблено.

Директива європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27 квітня 2004 року №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання всіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник не заслуговує на довіру.

Також колегія суддів вважає за необхідним зазначити, що дружина позивача ОСОБА_2, яка також зверталася за міжнародним захистом в Україні, разом із дітьми добровільно певернулась до Афганістану та на даний час перебуває у м. Кабул.

В свою чергу, відповідно до інформації з міжнародних правозахисних організацій вбачається, що соціально-політична ситуація в Афганістані, а саме в м. Кабул є задовільною. Інформацією по країні походження підтверджується можливість використання іноземцем альтернативи внутрішнього переміщення (http//www.ecoi.net/news/188769: :afghanistan/101.general-security-situation-in-afghanistan-and-events-in-kabul.htm).

Аналізуючи вищевикладене, колегію суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що під час розгляду справи не встановлено обставин, які б свідчили про необхідність надання міжнародного захисту позивачу в Україні, оскільки він не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тобто, у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, колегія суддів також не вбачає будь-яких обґрунтованих тверджень позивача про загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, що не дає можливості надання позивачам додаткового захисту у відповідності до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів приходить до висновку про очевидну необґрунтованість тверджень позивача та правомірність наказу № 128 від 07 липня 2016 року, яким позивачу було відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись, ст.ст. 197, 198, 200, 205, 206 КАС України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направленні її копій сторонам та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі.

Головуючий: Т.М. Танасогло

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: О.В. Яковлєв