Справа № 379/139/17
Суддя: Потеряйко С. А.
Дата ухвалення: 2017-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 379/139/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2017 року м.Тараща

Таращанський районний суд Київської області в складі:

головуючого: судді Потеряйко С.А.

за участю секретаря: Іванченко Т.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тараща

справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до голови ліквідаційної комісії управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області Степаненко І.О. про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії щодо нарахування та виплати державних пенсій (основної та додаткової) особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом, просить суд визнати протиправною бездіяльність УПФУ у Таращанському районі Київської області, що полягає у не нарахуванні та не виплаті щомісячних державних пенсій (основної та додаткової) відповідно до вимог ст.ст.50, 54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 01.01.2014 року; визнати протиправною відповідь-відмову (№333/09 від 16.01.2017 року) УПФУ у Таращанському районі Київської області, що полягає у відмові в нарахуванні виплаті щомісячних державних пенсій (основної та додаткової) відповідно до вимог ст.ст.50, 54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 01.01.2014 року; зобов'язати УПФУ у Таращанському районі Київської області здійснити йому починаючи з 01.02.2014 року, перерахунок та виплату щомісячної основної державної пенсії по інвалідності в розмірі відшкодування фактичних збитків, як інваліду 3-ї групи, щодо захворювання якого встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, в розмірі не нижче 6 мінімальних пенсій за віком, встановленої законом на час виплат, відповідно до вимог ст.ст.54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно виплати провести з урахуванням вже проведених виплат; зобов'язати УПФУ у Таращанському районі Київської області здійснити йому починаючи з 01.01.2014 року, перерахунок та виплату щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, як інваліду 33-ї групи, щодо захворювання якого встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, встановленої законом на час виплат, відповідно до вимог ст.ст.50, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідні виплати провести з урахуванням вже проведених виплат: допустити до негайного виконання постанову в межах суми стягнення за один місяць відповідно до п.1 ч.1 ст.256 КАС України; звільнити його від сплати судового збору відповідно до наданих пільг.

Позивач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, проте в прохальній частині позову зазначив клопотання про слухання справи у його відсутність.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, проте подав до суду заперечення, де зазначив, що позов не визнає з підстав зазначених у запереченні.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Судом встановлено, що позивач є потерпілим від Чорнобильської катастрофи 1 категорії, інвалідом 3 групи довічно по професійному захворюванню, що пов'язане з ліквідацією аварії на ЧАЕС та перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області як отримувач пенсійних виплат.

11.01.2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою в якій зазначив, що з 19.02.2007 року він отримував державну пенсію, яка була призначена йому відповідно до Закону України «Про статус і соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» по рішеннях національних судів за ст.ст. 37, 39, 50, 54. Зазначена пенсію виплачувалася до 01.11.2011 року. Подальша виплата в незаконний спосіб була призупинена. В зв'язку з чим просив в подальшому виплачувати пенсію відповідно до ст.ст. 37, 39, 50, 54 Закону у відповідності до рішень національних судів.

Відповідач листом № 333/09 від 16.01.2017 року відмовив у задоволенні заяви позивача з підстав аналогічних наведеним у запереченні проти позову.

Додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю і державна пенсія для громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та стали інвалідами передбачені статтями 49-51, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон № 796).

За період з 01.01.2008 року до статтей 49-51, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» неодноразово вносились зміни.

З 01.01.2008 року в статті 50, 51, 54 Закону № 796 внесено зміни (п.28 розділу ІІ Закону України від 28.12.2007 №107), якими передбачалось, що додаткова пенсія за шкоду заподіяну здоров'ю та державна пенсія, призначаються у процентах прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, в залежності від категорії та групи інвалідності.

22.05.2008 року Конституційний Суд України прийняв рішення № 10-рп/2008, яким визнав такими, що не відповідають Конституції України деякі норми Закону №107 - VI в тому числі і п.28 розділу II.

Проте, після ухвалення Конституційним Судом України зазначеного рішення, Верховною Радою України не був встановлений новий порядок нарахування цього підвищення та не поновлено норму у попередній редакції.

28 травня 2008 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову за №530 «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян», якою, в тому числі, визначались розміри щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю та державної пенсії.

Наступними постановами Кабінету Міністрів України, які встановлювали розмір додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю та державної пенсії були: постанова від 06.07.2011 №745 « Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» (набрала чинності з 23.07.2011), та постанова від 23.11.2011 №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка є чинною на час подання адміністративного позову.

Відповідно до Постанови КМУ від 23.11.2011 року №1210 (із змінами, внесеними Постановою КМУ №112 від 25.03.2014 року), - мінімальний розмір пенсії для інвалідів III групи інвалідності щодо яких встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою становить: 110 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" особам, що належать до категорії 1: інвалідам III групи - 284,7 гривні.

28 грудня 2014 року прийнято Закон України №76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України».

Відповідно до п. 9 ч. 4 Закону України №76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», стаття 50 Закону № 796 викладена в наступній редакції, - «Особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України». Цим же законом статтю 54 Закону №796 викладено в наступній редакції, - «Пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством. В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу у зоні відчуження у 1986-1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців. Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань».

Зазначені положення Закону України №76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» та Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» неконституційними не визнані.

Державна пенсія та додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю у період з липня 2016 року по теперішній час виплачуються позивачу у розмірах передбачених Постановою КМУ від 23.11.2011 року №1210 (із змінами, внесеними Постановою КМУ №112 від 25.03.2014 року).

З приводу доводів позивача щодо порушення відповідачем ст. 46 Конституції України та про необхідність застосування практики Європейського суду з прав людини необхідно зазначити наступне.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (зокрема, у рішенні у справі «Аррас та інші проти Італії»).

У рішенні Європейського суду з прав людини за заявою Валентини Ніканорівни Великоди проти України №43331/12 від 03 червня 2014 року щодо скарги заявниці про невиконання рішення суду від 19 січня 2010 року щодо нарахування та виплату пенсії у розмірі, встановленому статями 50 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» після внесення у 2011 році змін до законодавства, Європейський суд з прав людини констатував, що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Відповідно, обов'язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 1 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці. Протягом зазначеного періоду заявниця отримувала пенсію згідно з рішенням суду від 19 січня 2010 року, і таким чином для скарги немає підстав.

Цим же рішенням Європейський суд з прав людини підтвердив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційне допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

На залежність розмірів соціальних виплат від економічних чинників вказав і Конституційний Суд України, зокрема, у рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011 у справі щодо відповідності Конституції України(конституційності) пункту 4 розділу VII Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік». У цьому Рішенні вказано, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності, між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2, пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 р. у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення).

Як відзначив Конституційний Суд України, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства

У іншому рішенні від 25.01.2012 № 3-рп/2012 Конституційний Суд України дійшов висновку, що «однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості»

Також, в цьому Рішенні вказано, що «...суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України».

З системного аналізу наведених рішень слідує, що при їх прийнятті Конституційний Суд України виходив із додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування у межах фінансових можливостей держави права кожного на достатній життєвий рівень.

При цьому, як відзначив Конституційний Суд України, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2.1 рішення від 26.12.2011 N 20- рп/2011).

Згідно правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 19.03.2013 по справі № 21-53а13 та 05.11.2013 по справі № 21-293а13, які є обов'язковими для застосування судами, - виплату пенсії не може бути обмежено будь-яким кінцевим терміном або строком, оскільки це обмежувало б право особи на отримання державної пенсії та щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю, яка має виплачуватись постійно, один раз на місяць протягом невизначеного часу без встановлення будь-якого терміну або строку виплати пенсії. Порядок та строки нарахування пенсії можуть бути змінені за умов іншого законодавчого регулювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

З позовом до суду позивач звернувся 30.01.2017 року, хоча ставить питання про перерахунок пенсії з 01.11.2014 року та визнання протиправними дій УПФУ щодо відмови у перерахунку та виплаті пенсії з 01.11.2014 року.

Позивач про порушення свого права на виплату пенсії у вказаному ним розмірі, якщо він вважає це право порушеним, знав з 01.11.2014 року при щомісячному отриманні пенсії. Позивач не мав об'єктивних перешкод для того щоб з'ясувати у відповідача яким чином та на якій підставі порушено його право на виплату пенсії у більшому розмірі.

Обставини, які б заважали (робили б неможливим) звернення позивача до суду з цим позовом раніше, за матеріалами справи відсутні.

В спільному інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 06.09.2011 № 1400/1/6/13-11 та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.09.2011 № 1080/0/4-11 звернуто увагу, що спори про нарахування суб'єктом владних повноважень та проведення соціальних виплат є публічно-правовими, а тому під час вирішення питання щодо дотримання позивачами строку звернення до адміністративного суду необхідно керуватись нормами статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Оскільки, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав 30.01.2017 року та поважних причин пропуску передбаченого ст. 99 КАС України строку звернення до суду у своїй заяві не навів, суд вважає за необхідне залишити без розгляду вимоги позивача заявлені поза межами шестимісячному терміну до моменту звернення до суду, а саме вимоги про визнання протиправною бездіяльність відповідача та у відмові відповідача у перерахунку та виплаті пенсій за період з 01.01.2014 року по 11.07.2016 року.

Таким чином з урахуванням наведеної практики Європейського Суду з прав людини, рішень Конституційного Суду України, правових висновків Верховного Суду України доводи позивача про порушення відповідачем ст. 46 Конституції України не знайшли свого підтвердження. Дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу у період з липня 2016 року по теперішній час пенсій відповідають чинному законодавству, а тому є правомірними. Підстави для задоволення позову позивача відсутні.

Позивач на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Відповідач на підставі п. 18 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. 46 Конституції України, ст.ст. 2, 6, 8, 9, 10, 11, 17-19, 71, 79, 86, 94, 158-163, 167, 185, 186 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до голови ліквідаційної комісії управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області Степаненко І.О. про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії щодо нарахування та виплати державних пенсій (основної та додаткової) особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, у зв'язку із пропуском строку звернення до адміністративного суду залишити без розгляду в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача, у відмові в нарахуванні та виплаті щомісячних державних пенсій (основної та додаткової) відповідно до вимог ст.ст.50, 54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у зобов'язанні УПФУ у Таращанському районі Київської області здійснити перерахунок та виплату щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, як інваліду 3-ї групи, починаючи з 01.01.2014 року по 11.07.2016 року.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного адміністративного суду через Таращанський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня отримання копії даної постанови.

ГоловуючийС. А. Потеряйко