Справа № 825/2115/16
Суддя: Бабенко К.А
Дата ухвалення: 2017-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/2115/16 Головуючий у 1-й інстанції: Бородавкіна С.В., Суддя-доповідач: Бабенко К.А
У Х В А Л А

Іменем України

09 лютого 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Бабенка К.А., суддів: Кузьменка В.В., Степанюка А.Г., секретаря Поправки К.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Громадянки Ірану ОСОБА_9 на Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом Громадянки Ірану ОСОБА_9 до Державної міграційної служби України, за участю Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача - Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області про визнання неправомірним та скасування Рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Позивачем подано апеляційну скаргу, в якій вона просить судове рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а Постанову суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою Ірану.

Постановою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 13.04.2016 року у справі № 138/1333/16-а за позовом Могилів-Подільського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянки Ісламської республіки Іран ОСОБА_11 про примусове видворення іноземця з України та її затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, адміністративний позов задоволено повністю; примусово видворено громадянку Ісламської республіки Іран ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з неповнолітнім сином громадянином Ісламської республіки Іран ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, за межі території України в країну походження; затримано з метою ідентифікації та забезпечення примусового витворення громадянку Ісламської республіки Іран ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з неповнолітнім сином громадянином Ісламської республіки Іран ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, на 12 (дванадцять) місяців для виконання рішення суду про примусове видворення.

Могилів-Подільським міськрайонним судом Вінницької області у зазначеній Постанові встановлено, що 06 квітня 2016 року прикордонним нарядом в районі с. Цекинівка Ямпільського району Вінницької області безпосередньо після незаконного перетину державного кордону Республіки Молдова з Україною через річку Дністер, виявлено та затримано Позивача разом з неповнолітнім сином, яка потрапила до України разом із своїми співвітчизниками незаконно, поза пунктами пропуску, з метою пошуку кращих умов життя в країнах Західної Європи. Україну використовувала як країну транзиту, наміру залишатись для подальшого життя не мала, до будь яких державних органів міграційної служби, щодо отримання притулку не зверталася.

Як вбачається з Заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25 квітня 2016 року №1531, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с.50), Позивач звернулася щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Третьою особою складено Висновок щодо визнання біженцем Позивача від 19.08.2016 року (справа №2016CN0018), копія якого також наявна в матеріалах справи (Т.1, а.с.192-204), та яким відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рекомендовано визнати Позивача разом з її неповнолітнім сином біженцями.

Головним спеціалістом Державної міграційної служби України Смізюк Т.О. складено Висновок «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захист» від 26 жовтня 2016 року (Справа №2016CN0018) (Т.1, а.с.217-225), який погоджено Заступником Директора Департаменту - начальником відділу по роботі з шукачами захисту та затверджено Директором Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства щодо прийняття Рішення про відмову Позивачу разом з її неповнолітнім сином у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Рішенням Відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27 жовтня 2016 року №537-16, копія якого наявна в матеріалах справи (Т.1, а.с.226), Позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку з відсутністю умов, визначених п.п. 1 та 13 частини першої ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відмовлено.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI (надалі - Закон №3671-VI).

Відповідно до п. 1 частини першої ст. 1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

А згідно з п. 13 частини першої цієї ж статті, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 8 частини першої ст. 1 Закону №3671-VI, заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - заява-анкета встановленого зразка, в якій іноземець або особа без громадянства просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням та обґрунтуванням однієї з підстав для такого визнання, зазначених у пунктах 1 і 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до частини сьомої ст. 7 Закону №3671-VI, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно з частиною шостою ст. 9 Закону №3671-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Відповідно до п. 4 частини першої ст. 6 Закону №3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з частиною першою ст. 10 Закону №3671-VI, зокрема рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку.

Позивачем в апеляційній скарзі зазначено, що вона не може повернутися до країни походження, з огляду на об'єктивні обставини, які викликали в неї обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров'я - переслідування з боку влади Ірану у зв'язку зі зміною релігії, та з боку родини померлого чоловіка, тому як у країні походження, Ірані, після смерті чоловіка вона піддавалась переслідуванню з боку батька її покійного чоловіка, у вигляді погроз відібрати в неї сина.

Проте, в Ісламській Республіці Іран на законодавчому рівні закріплено, що дитина після смерті батька виховується дідом дитини по батьковій лінії.

Позивачем зазначено про намір змінити релігію, проте як вбачається з Анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання або особою, яка потребує додаткового захисту, зареєстрованої 05.05.2016 року за №128 (справа №2016CN0018) (Т.1, а.с.51-53), нею вказано віросповідання - іслам.

З огляду на зазначене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо законності та обґрунтованості оскарженого Позивачем Рішення Відповідача, у зв'язку з чим адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, за таких підстав, апеляційна скарга залишається без задоволення, а Постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 41, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Громадянки Ірану ОСОБА_9 залишити без задоволення, а Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення її в повному обсязі безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Ухвалу складено в повному обсязі 10.02.2017 року.

Головуючий суддя Бабенко К.А.

Судді: Кузьменко В.В.

Степанюк А.Г.

Головуючий суддя Бабенко К.А

Судді: Степанюк А.Г.

Кузьменко В. В.