Справа № 820/11057/15
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2017-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2017 р.Справа № 820/11057/15

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.

Суддів: Курило Л.В. , Бартош Н.С.

за участю секретаря судового засідання - Дудки О.А.,

представника позивача - Гордейчука В.В.,

представника відповідача - Зінченко В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Центральної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 30.11.2015р. по справі № 820/11057/15

за позовом Державного підприємства "Харківський бронетанковий завод"

до Центральної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

Державне підприємство «Харківський бронетанковий завод» (в подальшому - ДП «Харківський бронетанковий завод») звернулося до суду з адміністративним позовом до Західної об'єднаної державної податкової інспекції міста Харкова Головного Управління ДФС у Харківській області, в якому просило скасувати податкові повідомлення-рішення № від 21.10.2015 року, яким підприємству донараховано податок на прибуток підприємств і організацій, що перебувають у державній власності в розмірі 164700 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 41175 грн., № від 19.10.2015 року, яким підприємству донараховано податок на додану вартість в розмірі 3335243 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 1667621,5 грн., № від 19.10.2015 року, яким зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість в розмірі 7074126 грн.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 30.11.2015 р. позов задоволено.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 30.11.2015 р. та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Податкового кодексу України, Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Під час розгляду справи встановлено, що Постановою Кабінету Міністрів України № 892 від 04.11.2015 року проведена реорганізація територіальних органів Державної фіскальної служби, зокрема, відповідач по справі Західна об'єднання державна податкова інспекція м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області реорганізована шляхом приєднання до Центральної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області.

Відповідно до ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов'язкові для особи, яку він замінив.

Колегія суддів вважає, що необхідно замінити неналежного відповідача Західну об'єднання державну податкову інспекцію м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області правонаступником Центральною об'єднаною державною податковою інспекцією м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вважає, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що Державне підприємство «Харківський бронетанковий завод» 19.12.2006 р. взято на податковий облік за №10 перебував на обліку в Західній об'єднаній державній податковій інспекції міста Харкова Головного Управління ДФС у Харківській області .

На підставі наказу Західної ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області № 359 від 15.09.2015 р. «Про призначення документальної позапланової виїзної перевірки ДП «Харківський бронетанковий завод», фахівцями податкового органу, згідно п.п. 20.1.4 п.20.1 ст.20, пп.78.1.1 п. 78.1 ст. 78, п. 82.2 ст. 82 Податкового кодексу України, проведена документальна позапланова виїзна перевірка Державного підприємства «Харківський бронетанковий завод» з питань підтвердження господарських відносин з платниками податків ТОВ «Віка-Трейд» () за травень 2014р.,ПП «Ельтан» ( ) за листопад 2014 р., ТОВ «ТД Фірма Союз ЛТД»; () за квітень - травень 2015 р., ТОВ «Інрекс» ( ) за травень-червень 2015 р., ТОВ «ДЕЛЮКС ЛТД» () за червень 2015 р., реальності та повноти відображення в обліку, та їх подальшої реалізації або використання у господарській діяльності підприємства.

За результатами перевірки складено акт №333/20-33-22-03-07/08099848 від 28.09.2015 року, яким встановлено порушення п. 44.1 ст.44, пп.14.1.36, п.198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6. ст. 198 Податкового кодексу України , а саме: неправомірно віднесено до складу податкового кредиту суму ПДВ у розмірі 10409369,6 грн. за: травень 2014 року на суму ПДВ 168650 грн., листопад 2014 року на суму ПДВ 14 348,23 грн., квітень 2015 року - 1 515 913,69 грн., травень 2015 року - 3148591,26 грн., червень 2015 року - 5561866,43 грн., що призвело до завищення від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту поточного звітного податкового) періоду (ряд. 19) на 14348,00 грн., залишку від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду (ряд.24) на 7059778 грн. та заниження суми податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню за підсумками поточного звітного (податкового) періоду з урахуванням залишку від'ємного значення попереднього звітного (податкового) періоду (ряд.25) на 3335243 грн. та п. 44.1 ст.44, п.п. 14.1.27, пп. 14.1.36 п. 14.1 ст.14, п. 138.2, п.138.8 ст. 138, п. 139.1.9 ст. 139 Податкового кодексу, в результаті чого занижено податок на прибуток за 2014 рік на 164700 грн.

На підставі акту перевірки відповідачем винесені податкові повідомлення-рішення: № від 21.10.2015 року, яким підприємству донараховано податок на прибуток підприємств і організацій, що перебувають у державній власності в розмірі 164700 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 41175 грн.; № від 19.10.2015 року, яким підприємству донараховано податок на додану вартість в розмірі 3335243 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 1667621,5 грн., № від 19.10.2015 року, яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість в розмірі 7074126 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення прийняті з порушенням діючого законодавства, а відповідачем не надано доказів їх правомірності, законності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:а) придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх ввезенні на митну територію України) та послуг;б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України;в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та у разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 ст.193, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п.201.11 ст.201 цього Кодексу).

Відповідно до п. 200.1 ст.200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно вимог п. 200.2 ст. 200 Податкового кодексу України, при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Підпунктом 200.3 ст. 200 Податкового кодексу України встановлено, що при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Судовим розглядом встановлено, що підставою для винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень стали висновки контролюючого органу про те, що під час здійснення господарських операцій між ДП «Харківський БТЗ» та ТОВ «Віка-Трейд» () за травень 2014 року, ПП «Ельтан» () за листопад 2014 року, ТОВ «ТД Фірма Союз ЛТД» () за квітень - травень 2015 року, ТОВ «Інрекс» () за травень - червень 2015 року, ТОВ «Делюкс ЛТД» () за червень 2015 року фактично була відсутня реальність проведення господарських операцій (відповідно і виникнення об'єкту оподаткування).

04.04.2014 р. між позивачем та ТОВ «Віка-Трейд» укладено договір поставки № 1404.04. та додатковий договір № 1 від 25.04.2014 року, згідно умов якого ТОВ «Віка-Трейд» (постачальник) зобов'язується постачати товар, а ДП «Харківський бронетанковий завод» (покупець) оплатити та прийняти товар, згідно додатків.

Фактичне виконання сторонами вказаних договорів підтверджується видатковими накладними, податковими накладними, платіжними дорученнями, специфікаціями, які знаходяться в матеріалах справи. Транспортування товару підтверджується наявними в матеріалах справи копіями товарно-транспортних накладних.

03.11.2014 року між позивачем та ПП «Ельтан» укладено договір поставки № 0311/14-1, згідно умов якого ПП «Ельтан» (постачальник) зобов'язується постачати товар, а ДП «Харківський бронетанковий завод (покупець) оплатити та прийняти товар.

Фактичне виконання сторонами вказаних договорів підтверджується видатковими накладними, податковими накладними, платіжними дорученнями, які знаходяться в матеріалах справи. Транспортування товару підтверджується наявними в матеріалах справи копіями товарно-транспортних накладних.

20.04.2015 року між позивачем та ТОВ «ТД Фірма Союз ЛТД» укладено договір поставки № 15/28, умовами якого передбачено ТОВ «ТД Фірма Союз ЛТД» (постачальник) зобов'язується постачати товар, а ДП «Харківський бронетанковий завод (покупець) оплатити та прийняти товар.

Реальність здійснення господарських операцій підтверджується видатковими та податковими накладними, платіжними дорученнями, товарно-транспортними накладними, специфікаціями, відомостями про вантаж, квитанціями, картками рахунку, оборотно-сальдовими відомостями, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

20.04.2015 року між ДП «Харківський бронетанковий завод» та ТОВ «Інрекс» укладено договір поставки №15/20, згідно умов якого ТОВ «Інрекс» (постачальник) зобов'язується постачати товар, а ДП «Харківський бронетанковий завод (покупець) оплатити та прийняти товар. Фактичне виконання сторонами вказаних договорів підтверджується видатковими накладними, податковими накладними, платіжними дорученнями, специфікаціями, які знаходяться в матеріалах справи. Транспортування товару підтверджується наявними в матеріалах справи копіями товарно-транспортних накладних, відомостями про вантаж, квитанціями, картками рахунків, оборотно-сальдовими відомостями.

29.05.2015 року між позивачем та ТОВ «Делюкс ЛТД» укладено договір поставки №29/15, реальність якого підтверджено видатковими та податковими накладними, товарно-транспортними накладними, специфікаціями, картками рахунків, оборотно-сальдовими відомостями.

Таким чином, колегія суддів вважає, що фактичне виконання вищезазначених робіт підтверджується первинними бухгалтерськими та податковими документами, виписаними відповідно до п.9.2. ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансової звітності в Україні» та п.2.4. ст.2 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку».

Статтею 1 розділу 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до п. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Згідно з п.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14 жовтня 1997 року, товарно-транспортна документація - це комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу. Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та заліку виконаної роботи. Під терміном замовник слід розуміти вантажовідправника або вантажоодержувача, який уклав з перевізником договір про перевезення вантажів. При цьому, вантажовідправник - це будь-яка фізична або юридична особа, яка подає перевізнику вантаж для перевезення.

Відповідно до п.п. 11.5, 11.7 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14 жовтня 1997 року, товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом і при необхідності печаткою (штампом). Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається перевізнику.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на позивача, як на платника податків, не покладено обов'язку перевірки відповідності законодавству установчих документів постачальників товару та дотримання ними вимог податкового законодавства. Крім того, чинне податкове законодавство не ставить в залежність право позивача на формування податкового кредиту від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентом податку до бюджету. Питання податкового кредиту поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Угоди між позивачем та контрагентами за період перевірки укладені відповідно до норм чинного законодавства та є такими, що відповідають всім вимогам, що встановлюються до даного виду договорів доки зворотне не буде доведено в суді. Тому підстав для висновків щодо нікчемності або недійсності договору не було.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач діяв законно та обґрунтовано, оскільки податкові накладні, видаткові накладні, які були виписані контрагентами, банківські виписки мають всі обов'язкові реквізити, які визначені діючим законодавством, є в наявності у позивача та свідчать про те, що отриманий позивачем товар своїми властивостями задовольняв потреби підприємства виключно в здійсненні ним своєї господарської діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що податковий орган не подав до суду доказу на підтвердження висновків того, що первинна документація не відповідає вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» № 996 від 16.07.99, не довів того, що позивач використав товари в іншій діяльність підприємства ніж у господарській.

Колегія суддів зазначає, що позивачем були фактично здійснені господарські операції та належним чином складенні первинні документи.

Щодо заниження позивачем податку на прибуток, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п.п.134.1.1, п.п.134.1.2 п.134.1 ст. 134 Податкового кодексу України, у цьому розділі об'єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначе них згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу; дохід (прибуток) нерезидента, що підлягає оподаткуванню згідно зі статтею 160 цього Кодексу, з джерелом походження з України.

Згідно з п.п.135.5.4 п.135.5 ст. 135 Податкового кодексу України, інші доходи включають вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.

Відповідно до п.п.138.1.1. п.138.1 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку; витрати банківських установ, до яких відносяться: а) процентні витрати за кредитно-депозитними операціями, в тому числі за кореспондентськими рахунками та коштами до запитання, цінними паперами власного обігу; б) комісійні витрати, в тому числі за кредитно-депозитними операціями, розрахунково-касове обслуговування, інкасацію та перевезення цінностей, операціями з цінними паперами, операціями на валютному ринку, операціями з довірчого управління; в) від'ємний результат (збиток) від операцій з купівлі/продажу іноземної валюти та банківських металів; г) від'ємне значення курсових різниць від переоцінки активів та зобов'язань у зв'язку зі зміною офіційного курсу національної валюти до іноземної валюти відповідно до підпункту 153.1.3 пункту 153.1 статті 153 цього Кодексу; ґ) суми страхових резервів, сформованих у порядку, передбаченому статтею 159 цього Кодексу; д) суми коштів (зборів), внесені до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; є) витрати з придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги (факторинг); є) витрати, пов'язані з реалізацією заставленого майна; ж) інші витрати, прямо пов'язані зі здійсненням банківських операцій та наданням банківських послуг; з) інші витрати, передбачені цим розділом.

Згідно з п.п.138.10.3 п.138.10 ст. 138 Податкового кодексу України, до складу інших витрат включаються: витрати на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг: а) витрати на пакувальні матеріали для затарювання товарів на складах готової продукції; б) витрати на ремонт тари; в) оплата праці та комісійні винагороди продавцям, торговим агентам та працівникам підрозділів, що забезпечують збут; г) витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг), на передпродажну підготовку товарів; ґ) витрати на відрядження працівників, зайнятих збутом; д) витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, пов'язаних зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (оперативна оренда, страхування, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, охорона); є) витрати на транспортування, перевалку, страхування товарів, транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів) відповідно до умов договору (базису) поставки; є) витрати на гарантійний ремонт і гарантійне обслуговування; ж) витрати на транспортування готової продукції (товарів) між складами підрозділів підприємства; з) інші витрати, пов'язані зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Податковий кодекс України не встановлює обов'язку покупця сплачувати податок на додану вартість ще й до бюджету, коли такий податок не буде сплачений продавцем або іншою особою, з урахуванням суми податку, отриманого від покупця в ціні товару. Покупець - платник податку на додану вартість не несе відповідальності за податкові зобов'язання продавця.

Крім того відповідно до ст. 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року Україна визнає джерелом права рішення Європейського суду з прав людини, а також юрисдикцію цього суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Рішення Європейського суду є частиною національного законодавства і є обов'язковими для правозастосування органами правосуддя.

Європейський суд з прав людини в ухвалених Рішеннях, а саме у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, колегія суддів переглянувши у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду Харківського окружного адміністративного суду від 30.11.2015 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч.1 ст. 205, ст.ст. 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Центральної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 30.11.2015р. по справі № 820/11057/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Присяжнюк О.В.
Судді Курило Л.В. Бартош Н.С.
Повний текст ухвали виготовлений 13.02.2017 р.