Справа № 826/26961/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2017-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ПАТ "Київводоканал" до Північного офісу Держаудитслужби про визнання протиправною та скасування вимоги

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що результати ревізії позивача, які відображені в акті від 23.10.2015 р. № 11-30/1724 та у вимозі про усунення порушень, виявлених за результатами такої ревізії, є безпідставними та неправомірними.

Відповідач проти позову заперечив і зазначив, що правомірність виставлених ним вимог може оцінюватись лише під час вирішення справи за позовом органів державного фінансового контролю до підконтрольного суб'єкта про відшкодування збитків. І у цьому випадку суд зобов'язаний перевірити, чи є вимоги відповідача обґрунтованими.

В судовому засіданні за згодою сторін відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши адміністративний позов і додані до нього докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

У період з 10.08.2015 р. до 16.10.2015 р., із зупиненням, відповідно до п. 1.1.4.6. Плану контрольно-ревізійної роботи Державної фінансової інспекції в м. Києві на ІІІ квартал 2015 року відповідачем проведено планову ревізію ПАТ «АК «Київводоканал» в частині дотримання законодавства при використанні коштів, передбачених Мінрегіону на субвенцію з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 р., та окремих питань фінансово-господарської діяльності за період з 01.01.2012 р. по завершений місяць 2015 року», за результатом якої складено акт від 23.10.2015 р. № 11-30/1724.

Позивач, не погодившись із наведеними в акті висновками, надав свої заперечення (зауваження) від 04.11.2015 р. № 4954/18/36/02-15. Всі заперечення (зауваження) позивача були відхилені у висновку відповідача від 17.11.2015 р. «Про результати розгляду заперечень до акту від 23.10.2015 р. № 11-30/1724».

У вимозі зазначено, що під час ревізії встановлено наступні порушення законодавства, які на дату підписання акту не усунуті:

- у порушення п. 137.17 ст. 137 Податкового кодексу України, ч. 2 п. 2.4.5 наказу про облікову політику ПАТ «АК «Київводоканал» № 1 від 02.01.2014 р., позивачем включено до «Розрахунку фактичної собівартості послуг з централізованого водопостачання і водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та збитків від надання цих послуг за 2014 рік» лише амортизаційні відрахування від амортизації комунальних основних засобів (безоплатно отриманих) у сумі 79 258 тис. грн., що призвело до завищення обсягу субвенції з державного бюджету на погашення заборгованості з різниці в тарифах на загальну суму 61 063,43 тис. грн.;

- у порушення абз. 1 п. 6 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 р. № 30 та п. 1 постанови НКРКП № 756 від 18.06.2014 р. «Про встановлення тарифів на централізоване водопостачання і водовідведення» позивачем включено до «Розрахунку фактичної собівартості послуг з централізованого водопостачання і водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та збитків від надання цих послуг за ІІ півріччя 2014 року» доходи з централізованого водопостачання та водовідведення населенню за тарифами, нижчими за встановлені, що призвело до заниження доходів та завищення обсягу субвенції з державного бюджету на погашення заборгованості з різниці в тарифах на загальну суму 32 866,28 тис. грн.

Встановлені порушення, на думку відповідача, призвели до збитків державному бюджету на суму 35 670,35 тис. грн.

У пункті 1 вимоги вимагається опрацювати матеріали ревізії та усунути виявлені порушення законодавства в установленому законодавством порядку. У пункті 2 вимоги вимагається розглянути питання про притягнення працівників ПАТ «АК «Київводоканал», винних у порушеннях, до встановленої законом відповідальності.

Щодо повноважень відповідача у частині проведення ревізії позивача Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред’явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні, є Закон України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26.01.1993 р. № 2939-ХІІ у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин (надалі - Закон № 2939).

Частиною 1 ст. 1 Закону № 2939 встановлено, що здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю). Відповідно до Положення про Державну фінансову інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 р. № 310 (надалі – Положення № 310), таким органом на час виникнення спірних правовідносин була Держфінінспекція України. Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 р. № 266 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби» територіальні органи Державної фінансової інспекції були реорганізовані шляхом їх приєднання до відповідних міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби.

Підпунктом 2 пункту 4 Положення № 310 передбачено, що Держфінінспекція здійснює державний фінансовий контроль за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектора економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у період, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у період, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів.

Відповідно до підпункту 5 пункту 6 Положення № 310 Держфінінспекція має право здійснювати державний фінансовий контроль шляхом проведення інспектування у формі планових та позапланових ревізій певного комплексу чи окремих питань фінансово-господарської діяльності підприємств, установ та організацій.

Держфінінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо та через територіальні органи (пункт 7 Положення № 310).

Статтею 2 Закону № 2939 передбачено головні завдання органу державного фінансового контролю, а саме: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

Інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті (ч. 1 ст. 4 Закону № 2939).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 10 Закону № 2939 органу державного фінансового контролю надається право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 10 Закону № 2939 органу державного фінансового контролю надається право порушувати перед керівниками відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у допущених порушеннях.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

Щодо порушення позивачем п. 137.17 ст. 137 Податкового кодексу України суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 р. № 30 затверджено Порядок та умови надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування (надалі – Порядок надання субвенції).

Згідно з п. 5 Порядку надання субвенції, обсяг заборгованості з різниці в тарифах визначається на підставі таких підтвердних документів:

1) розрахунок фактичної собівартості виробництва, транспортування та постачання теплової енергії населенню, послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, що засвідчений підписом керівника або іншої уповноваженої особи надавача послуг, скріпленим печаткою;

2) копія рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про затвердження тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії населенню, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення;

3) звіт про витрати на виробництво та фінансові показники діяльності підприємств, засвідчений підписом керівника або іншої уповноваженої особи надавача послуг, скріпленим печаткою, зокрема: з надання послуг з теплопостачання (за формою № 1С-теплопостачання); з надання послуг з водопостачання та водовідведення (за формою № 1С-водопостачання, водовідведення);

4) звіт про постачання теплової енергії (за формою № 1-теп), звітний кошторис витрат на виробництво теплової енергії (за формою № 23-енерго), довідка про корисний відпуск теплової енергії і розрахунки за неї (за формою № 32-енерго) або звіт про роботу водопроводу (за формою № 1-водопровід) та/або звіт про роботу каналізації (за формою № 1-каналізація);

5) звіт про виконання інвестиційної програми (за формою № 2-інвестиції);

6) довідка про повернення щомісяця основної суми кредиту та інших витрат, передбачених графіком повернення кредиту згідно з кредитним договором, кошти якого залучалися для виконання інвестиційних програм.

Відповідно до п. 6 Порядку надання субвенції, обсяг заборгованості з різниці в тарифах визначається надавачами послуг як різниця між фактичними витратами на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення і фактичними нарахуваннями згідно з тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, з урахуванням витрат, пов'язаних з провадженням інвестиційної діяльності, та відрахуванням проведених перерахунків за низькоякісні і надані не в повному обсязі послуги та трансфертів з державного та місцевих бюджетів, отриманих надавачами послуг для відшкодування різниці в тарифах, і фактично погашеної заборгованості з різниці в тарифах на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за рахунок субвенції, отриманої за минулі роки.

Фактичні витрати на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення визначаються відповідно до Порядку формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 р. № 869 (надалі – Порядок формування тарифів).

Зокрема, згідно з п. 17 Порядку формування тарифів, до повної планованої собівартості централізованого водопостачання та водовідведення включаються витрати на амортизацію, визначені відповідно до вимог Податкового кодексу України. Згідно з п. 22 Порядку формування тарифів, до складу планованої виробничої собівартості включається амортизація відповідно до вимог Податкового кодексу України.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування (пункт 1.1. ст. 1 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 137.17 ст. 137 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), на який посилається відповідач, доходи платника податку у вигляді вартості основних засобів, отриманих з метою здійснення їх експлуатації, які не враховані у складі доходу під час їх зарахування на баланс платника податку відповідно до цього Кодексу, з метою оподаткування визнаються доходами в сумі, що дорівнює сумі амортизації відповідних активів, нарахованої у порядку, передбаченому цим Кодексом, у момент нарахування такої амортизації у разі:

- безоплатно отриманих об'єктів енергопостачання, газо- і теплозабезпечення, водопостачання, каналізаційних мереж, побудованих споживачами на вимогу спеціалізованих експлуатуючих підприємств згідно з технічними умовами на приєднання до зазначених мереж;

- безоплатно отриманих або виготовлених чи споруджених за рахунок коштів бюджету або кредитів, залучених Кабінетом Міністрів України чи під гарантії Кабінету Міністрів України, у разі виконання зобов'язань за гарантією Кабінетом Міністрів України;

- безоплатно отриманих підприємствами залізничного транспорту загального користування основних засобів транспортної інфраструктури, що перебували на балансі інших підприємств.

Суд зазначає, що ст. 137 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) стосується порядку визнання доходів. Отже, положення пункту 137.17 ст. 137 мали застосовуватись виключно для визнання доходів з метою оподаткування податком на прибуток підприємств. Пункт 137.17 ст. 137 Податкового кодексу України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, пов'язаних із перевіркою дотримання позивачем норм законодавства під час отримання субвенцій на погашення заборгованості з різниці у тарифах. Крім того, збільшення доходів від надання послуг водопостачання та водовідведення населенню (розрахованих для цілей отримання субвенції) на суму нарахованої амортизації, на необхідності якого наголошує Відповідач, не передбачене ні у Податковому кодексі України, ні у Порядку формування тарифів, ні у Порядку надання субвенції.

Таким чином, положення пункту 137.17 ст. 137 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правомірно не враховувались позивачем під час розрахунку фактичної собівартості послуг з централізованого водопостачання і водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та збитків від надання цих послуг за 2014 рік.

Щодо заниження тарифів Позивачем, що призвело до завищення обсягу субвенції з державного бюджету, суд погоджується з аргументами позивача, відповідно до яких у липні 2014 року ним застосовувались два рівні тарифів, що пов'язано з особливостями зняття показань приладів обліку відповідно до заздалегідь затверджених графіків. Отже, у липні 2014 року розрахунок вартості обсягів постачання води та водовідведення був здійснений для обсягів червня за тарифами, що діяли у червні 2014 року, а для обсягів липня – за тарифами, що були запроваджені постановою НКРКП від 18.06.2014 р. № 756 «Про встановлення тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення ПАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал».

Враховуючи наведені позивачем особливості зняття показань приладів обліку, суд погоджується з тим, що у липні 2014 року позивачем об'єктивно не могли бути застосовані у повній мірі тарифи, запроваджені постановою НКРКП від 18.06.2014 р. № 756.

Суд також зазначає, що безпідставність вимог відповідача, наведених в оскаржуваній вимозі, у повній мірі підтверджується висновком експертного дослідження за результатами проведення економічного дослідження від 16.06.2016 р. № 9035/9831/9832/16-45, що був підготовлений Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (надалі – висновок).

Зокрема, згідно з висновком, розмір різниці між фактичними витратами та фактичними нарахуваннями (різниці в тарифах) за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 р. є обґрунтованим та відповідає розміру збитків від надання послуг з водопостачання та водовідведення населенню. Також висновком підтверджується, що доходи позивача на суму амортизації основних засобів комунальної власності територіальної громади м. Києва відповідно до п. 137.17 ст. 137 Податкового кодексу України не підлягають включенню до «Розрахунку фактичної собівартості послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та збитків від надання цих послуг за 2014 рік». Крім того, у висновку зазначено, що позивачем не було допущено заниження доходів і тарифів у «Розрахунку фактичної собівартості послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та збитків від надання цих послуг» за ІІ півріччя 2014 року.

Окрім зазначеного вище, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

У вимозі відповідач не зазначив, які саме заходи мав вжити позивач для усунення виявлених порушень. У той же час, відповідно до листа Державної фінансової інспекції України від 04.03.2015 р. № 25-18/205 «Щодо підготовки вимог про усунення виявлених порушень», у вимозі у формі пропозиції (рекомендації) мають міститись способи усунення встановлених порушень. Ці способи мають відображати кінцеву мету вжитих заходів, а не можливі шляхи її досягнення.

Як видно з оскаржуваної вимоги, остання складена без дотримання рекомендацій Державної фінансової інспекції України. Суд звертає увагу, що недотримання відповідачем рекомендацій Державної фінансової інспекції України вказує на необґрунтованість вимоги.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Згідно з частинами 1 і 2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За змістом ч. 1 ст. 13 Закону № 2939, дії або бездіяльність посадових осіб органу державного фінансового контролю можуть бути оскаржені в судовому або адміністративному порядку.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено, що оскаржувана позивачем вимога відповідача прийнята з порушенням наведених вище вимог.

Відповідно до частини 1 і 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивачем у справі наведено достатньо доказів, включно з висновком експертного дослідження за результатами проведення економічного дослідження від 16.06.2016 р. № 9035/9831/9832/16-45, що був підготовлений Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (КНДІСЕ), які підтверджують необґрунтованість і безпідставність оскаржуваної вимоги.

Відповідачем у справі не надано достатніх доказів на підтвердження правомірності прийнятої ним вимоги.

З огляду на це суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю і скасувати винесену відповідачем вимогу.

Керуючись статтями 11, 69-71, 94, 122, 158-163, 167 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити.

Постанова набирає законної сили згідно зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.І. Келеберда