Справа № 810/3527/16
Суддя: Харченко С.В.
Дата ухвалення: 2017-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 лютого 2017 року Справа № 810/3527/16
Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Харченко С.В., суддів: Басая О.В., Волкова А.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до1) Військової частини НОМЕР_1 , 2) Міністерства оборони України,
провизнання бездіяльності протиправною, контракту припиненим,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України, в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення його з військової служби в запас Збройних Сил України у зв`язку із закінченням строку контракту; визнати припиненим контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 07.05.2013, укладений між ним та Міністерством оборони України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що укладений у травні 2013 року між ним та Міністерством оборони України контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України після закінчення строку дії був продовжений в односторонньому порядку без його згоди та за відсутності на те законних підстав.

Представник відповідачів позов не визнав, надав суду письмові заперечення проти позову, в яких пояснив, що дію контракту позивача понад встановлені строки продовжено в силу закону, оскільки військовослужбовці, які перебувають на службі в Збройних Силах України в період дії особливого періоду (до його закінчення) або до оголошення рішення про демобілізацію, звільненню в запас не підлягають.

Представник відповідачів також зазначив, що у відповідності до положень контракту від 07.05.2013, укладеного між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України, на сторін покладено обов`язок не пізніше як за три місяці до завершення строку його дії повідомити іншу сторону про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмовитись від його укладення. Проте, як стверджував представник відповідачів, позивач повідомлення про небажання продовжувати службу за контрактом не надсилав та продовжував перебувати на службі в Збройних Силах України, а рапорт з вимогою про звільнення подав лише у жовтні 2016 року після виданого 27.09.2016 наказу про відрядження його для виконання службових (бойових) завдань у районах проведення антитерористичної операції.

У судове засідання, призначене на 01.02.2017, представники сторін не з`явились, були своєчасно та належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.

Матеріали справи містять заяву представника позивача про розгляд справи за його відсутності.

Будь-яких заяв чи клопотань про відкладення судового розгляду справи або повідомлень про причини неприбуття від представника відповідачів до суду не надходило.

Частиною другою статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що неприбуття в судове засідання без поважних причин представника сторони або третьої особи, які прибули в судове засідання, або неповідомлення ним про причини неприбуття не є перешкодою для розгляду справи.

Відповідно до приписів частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Беручи до уваги ту обставину, що про дату, час та місце судового розгляду справи особи, які беруть у ній участь, повідомлені належним чином, однак у судове засідання не з`явились, зважаючи на відсутність підстав для відкладення судового розгляду, передбачених статтею 128 Кодексу адміністративного судочинства України, судом прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принцип рівності сторін, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову з огляду на наступне.

07.05.2013 між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира Військової частини НОМЕР_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Відповідно до пункту 3 наведеного вище контракту, його укладено строком на три роки (тобто з 07.05.2013 по 07.05.2016).

Цим же контрактом на сторін покладено обов`язок не пізніше як за три місяці до завершення строку його дії повідомити іншу сторону про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмовитись від його укладення.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 06.05.2016 (а.с. 35) в односторонньому порядку продовжено дію контракту з ОСОБА_1 на період до оголошення демобілізації.

У період з 01.01.2016 по 10.10.2016 позивач з рапортом про звільнення з військової служби не звертався (лист Військової частини НОМЕР_1 від 28.11.2016 (а.с. 57), та продовжував перебувати на службі в Збройних Силах України.

10.10.2016 засобами поштового зв`язку на адресу командира військової частини надійшов рапорт позивача від 06.10.2016 про звільнення його зі Збройних Сил України у запас у зв`язку з закінченням строку дії контракту та особливого періоду.

У відповідь командир повідомив, що відповідно до пункту 2 частини дев`ятої статті 23 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" термін дії контракту позивача продовжено до оголошення рішення про демобілізацію (лист Військової частини НОМЕР_1 від 19.10.2016 (а.с. 62).

Не погоджуючись з таким діями (бездіяльністю) відповідачів, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Порядок проходження військової служби визначається Конституцією України, Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ), Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-ХІІ (далі - Закон 3543-ХІІ), а також іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з приписами абзацу 4 статті 1 Закону 3543-ХІІ, мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Поняття особливого періоду наведене в абзаці 5 статті 1 Закону 3543-ХІІ, відповідно до якого особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В особливий період змінюються також строки військової служби.

Зокрема, для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (частина третя статті 23 Закону № 2232-ХІІ).

Відповідно до частини дев`ятої статті 23 Закону № 2232-XII, у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Аналізуючи вказані норми у сукупності, суд дійшов висновку, що законодавець пов`язує продовження дії контракту понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації не з часом дії особливого періоду, а з моментом його настання.

Таким чином, у разі настання особливого періоду в силу закону для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби за контрактом, дія контракту та, відповідно, військова служба продовжуються понад встановлені строки до оголошення демобілізації.

Під час розгляду даної адміністративної справи судом встановлено, що протягом 2014-2015 років Президентом України неодноразово приймались рішення про часткову мобілізацію, а саме: Указ Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 (затверджено Законом України від 17.03.2014 № 1126-VII), Указ Президента України від 06.05.2014 № 454/2014 (затверджено Законом України від 06.05.2014 № 1240-VII), Указ Президента України від 21.07.2014 № 607/2014 (затверджено Законом України від 22.07.2014 № 1595-VII), Указ Президента України від 14.01.2015 № 15/2015 (затверджено Законом України від 15.01.2015 № 113-VIII).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що особливий період настав під час дії контракту позивача (07.05.2013-07.05.2016).

На день звернення позивача з рапортом про звільнення з військової служби рішення про демобілізацію Президентом України не приймалось.

Враховуючи, що особливий період настав під час дії контракту позивача, з огляду на те, що суду не надано доказів приналежності позивача до категорії осіб, визначених частиною восьмою статті 26 Закону № 2232-XII, яка містить перелік випадків, за яких військовослужбовці звільняються з військової служби під час дії особливого періоду, суд дійшов висновку, що підстави для звільнення ОСОБА_1 з військової служби відсутні.

Суд також вважає за необхідне звернути увагу позивача на те, що закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони суб`єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов`язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Оскільки спір вирішено на користь суб`єкта владних повноважень, а доказів понесення ним витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, суду не надано, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні адміністративного позову, відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки.
У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі проголошення вступної та резолютивної частини постанови, протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя: С.В. Харченко

Судді: О.В. Басай

А.С. Волков