Справа № 583/26/17
Суддя: Сидоренко Р. В.
Дата ухвалення: 2017-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа№ 583/26/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2017 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді - Сидоренка Р.В.,

при секретарі - Зубатовій І.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представників відповідача - Дмітрієвої В.В., Тодорюк О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Охтирці адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Охтирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся з адміністративним позовом до Охтирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області, по якому просить:

- Визнати неправомірними дії Охтирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області щодо відмови у призначенні йому пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року (в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001).;

- Зобов'язати Охтирське об'єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області призначити, нарахувати та виплачувати позивачу щомісячно пенсію за вислугою років згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 (в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001) з 14.09.2016, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми заробітної плати.

- Стягнути судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у сумі 1102,40 грн. із відповідача.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 14.09.2016 він звернувся до Охтирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської областііз заявою про призначення йому пенсії за вислугою років на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII та ст. 22 Конституції України у розмірі 90 % суми щомісячного заробітку, як прокурора.

Проте, рішенням від 20.09.2016 № 46 у призначенні пенсії за вислугою років йому відмовлено, про що повідомлено листом за № 8795/03-11 від 22.09.2016.

Відмову мотивовано тим, що згідно з п. 5 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII з 1 червня 2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

За вимогами статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VI позивач повинен мати строк вислуги не менше 22 років 6 місяців, а його стаж роботи 20 років 8 місяців не дає підстав для призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру».

Такий висновок відповідача позивач вважає неправомірним, та таким, що не відповідає вимогам ст. ст. 22, 58, 64 Конституції України з наступних підстав. В період з 01.09.1993 по 27.06.1998 позивач навчався в Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого, отримав вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста. Із 30.03.1998 по теперішній час працює в органах прокуратури України на посадах: виконуючого обов'язки слідчого-стажиста прокуратури Сумського району, виконуючого обов'язки помічника прокурора-стажиста прокуратури м. Суми, помічника прокурора м. Суми, прокурора відділу нагляду за додержанням і застосуванням законів прокуратури Сумської області, старшого прокурора та начальника цього ж відділу; старшого помічника прокурора Сумської області з питань нагляду за додержанням законів про адміністративні правопорушення; старшого прокурора відділу захисту фінансово-економічних інтересів держави та прокурора відділу забезпечення конституційних засад підприємницької діяльності та захисту інтелектуальної власності і авторських прав управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та корупцією Генеральної прокуратури України, начальника відділу нагляду у кримінальному провадженні у сфері транспорту, прокурора відділу представництва інтересів громадян і держави в судах управління представництва інтересів громадян та держави в суді прокуратури Сумської області, заступника керівника Сумської місцевої прокуратури. Станом на день звернення до відповідача позивач мав 20 років 8 місяців прокурорського стажу, який дає право на пенсію за вислугу років. 22.05.2008 р. Конституційний Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно з яким «...конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». Конституційний Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена. Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод. Виходячи з викладеного у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів. На момент призначення позивача на роботу в органах прокуратури України (30.03.1998) діяв Закон № 1789-ХІІ. Статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ в редакції від 12.07.2001 було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку. Таким чином, відповідно до вимог вказаної норми позивач мав набути право виходу на пенсію після набуття стажу роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, незалежно від віку. Статтею 86 Закону № 1697-УІІ збільшено стаж роботи, що дає йому право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону № 17896-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), з 20 до 22 років 6 місяців, що є звуженням прав позивача у розумінні Конституції України. В пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31). Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003). Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, перебуваючи на службі в органах прокуратури, позивач мав законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися нормами статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), і які були звужені статтею 86 Закону № 1697-VII.

З огляду на викладене позивач вважає, що Охтирським об'єднаним управлінням ПФУ було неправомірно відмовлено йому у призначенні пенсії за вислугу років.

Позивач у судовому засіданні позовну заяву підтримав повністю із викладених у ній підстав.

Представники відповідача із заявленими вимогами не погодились, про що надали суду письмове заперечення, де, серед іншого, зазначили про те, що згідно з п.5 розділу Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» з 01.06.2015 пенсії, у тому числі, передбачені Законом України «Про прокуратуру», не призначаються. Крім того, на день звернення за призначенням пенсії страховий стаж позивача згідно з ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» складає 20 років 8 місяців 0 днів і є недостатнім для призначення пенсії. Просили в задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю.

Суд, в межах наданих доказів дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», зокрема 90 відсотків суми місячної чинної заробітної плати.

Рішенням від 22.09.2016 № 8795/03-11 у призначенні пенсії за вислугою років ОСОБА_1 відмовлено, у зв'язку із тим, що його загальний стаж роботи, який дає право на зазначений вид пенсії становить 20 років 8 місяців 0 днів, а необхідно 22 років 6 місяців.

Як вбачається з диплому спеціаліста та додатку до нього серія ХА № 10369125 (а.с. 17-18), ОСОБА_1 в 1993 році вступив до Української юридичної академії і в 1998 році закінчив повний курс Національної юридичної академії України ім.. Ярослава Мудрого та здобув кваліфікацію юриста.

Згідно копії трудової книжки ОСОБА_1 та довідки наданої Прокуратурою Сумської обл., останній з 30.03.1998 року по теперішній час працює в органах прокуратури України (а.с. 19-23, 26).

Частиною першою статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року (№ 1789-12) в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001 встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

До 20- річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 Закону України "Про прокуратуру", в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково - навчальних закладах Генеральної прокуратури України, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, а також половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

У подальшому, з 01 жовтня 2011 року до ч. 1 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» було внесено зміни та прийнято новий Закон України «Про прокуратуру №1697-V11 від 14.10.2014 року та Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 № 76-V111.

Змінами у статті 86 нового Закону України «Про прокуратуру» та Законом № 76-V111 встановлено новий порядок призначення та визначення розміру пенсії за вислугу років прокурорам та слідчим, яким погіршено умови пенсійного забезпечення та суттєво порушено законодавчо визначені до цього гарантії пенсійного забезпечення для прокурорсько-слідчих працівників, а саме збільшено стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугою років та зменшено розмір відсотків призначеної пенсії від суми їхньої заробітної плати.

На підставі п. 5 Прикінцевих положень Закону з 01.06.2015 взагалі припинено призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та інших Законів України.

Вирішуючи питання про застосування Закону в часі, суд виходить із того, що згідно зі ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у рішенні № 1-рп/99 від 09.02.1999 року (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що положення ч. 1, ст. 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність поширюється на фізичних осіб (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного суду).

Відповідно до ч. 4, ст. 2 ЦПК України Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», передбачено, що оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії. Суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію, як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

За статтею 17 Конституції України забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі.

Конституційний суд України вважає, що ці положення ст. 17 Конституції України поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Конституційний Суд України зазначає, що багато таких "пільг", встановлених Законами України "Про міліцію" (565-12), "Про прокуратуру" (1789-12) тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів (п. 3 рішення Конституційного Суду України № 5 рп/2002 від 20.03.2002).

Крім того, у цьому ж рішенні від 20.03.2002 р. у абз. 4 п. 6 вказано: Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається. Зупинення дії цієї норми можливе лише за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України).

У частині другій статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п.4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007).

Водночас пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Більше того, в п. 4 рішення від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав наступну правову позицію: - В Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і право застосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів.

Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша)Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

У абз.14 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 також вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція (254к/96-ВР) та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України (254к/96-ВР) не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N8-pn/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004.

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. (абз. 5 п. 6 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005).

Виходячи із викладеного, у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Рішенням Конституційного суду України від 08.06.2016 № 4-рп/2016 визнано неконституційними положення Закону в частині зменшення розміру довічного грошового утримання судді та пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року №213VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону «Про судоустрій і статус суддів». Цим же розділом вказаного Закону скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Закону „Про прокуратуру», що також не відповідає Конституції України. Оскільки, всі громадяни України рівні перед законом, то застосування закону до одних громадян і не застосування до інших не повинно мати місце.

Пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005).

Враховуючи викладене суд, вважає, що внесенням змін до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. Законом України від 08.07.2011 р. «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 № 76-V111 та припинення призначення пенсій за вислугу років Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-V111на порушення ст. 22 Конституції України звужено зміст та обсяг соціальних гарантій працівників прокуратури, а саме: гарантоване Конституцією право на пенсійне забезпечення при наявності 20 років вислуги; зменшено відсотки розміру пенсії від розміру заробітної плати, порядку її розрахунку та скасовано право прокурора на пенсійне забезпечення за вислугу років.

Таким чином, позивач правомірно звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за вислугою років на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» та, керуючись вимогами ст. 22 Конституції України, в розмірі 90% суми місячного (чинного заробітку), як прокурору. На день звернення до Охтирського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Сумської області, на 14.09.2016 стаж роботи позивача на прокурорських посадах становить 20 років 8 місяців 0 днів, в тому числі половина строку навчання у Національній юридичній академії імені Ярослава Мудрого, підтверджується записами в трудовій книжці, дипломом спеціаліста та додатком до диплома спеціаліста, та не заперечується відповідачем.

Таким чином, фактично спеціальний трудовий стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років працівників прокуратури відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року (№ 1789-12) (в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001), складає на день звернення за призначенням пенсії 20 років 8 місяців 0 днів та складається із: половини строку навчання у Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого з 01.09.1993 по 27.06.1998, а саме 2 роки 3 місяці 15 днів та часу роботи в органах прокуратури України на прокурорських посадах з 30.03.1998 по час звернення 14.09.2016, що складає 20 років 8 місяців 0 днів.

За вказаного, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.10-11, 71, 86, 94, 160-163, 256, 267 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Охтирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії задовольнити у повному обсязі.

Визнати неправомірними дії Охтирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області щодо відмови у призначенні йому пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року (в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001).

Зобов'язати Охтирське об'єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області призначити, нарахувати та виплачувати позивачу щомісячно пенсію за вислугою років згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 (в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001) з 14.09.2016, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми заробітної плати.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Охтирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір в сумі 1102,40 грн.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського адміністративного апеляційного суду через Охтирський міськрайонний суд Сумської області протягом 10 днів з часу її проголошення.

Суддя Охтирського міськрайсуду

Сумської області. Сидоренко Р.В.