Справа № 386/217/17
Суддя: Гарбуз О. С.
Дата ухвалення: 2017-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 386/217/17
Провадження № 2-а/386/13/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 року смт. Голованівськ

Суддя Голованівського районного суду Кіровоградської області

Гарбуз О. С.

розглянуши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до управління соціального захисту населення Голованівської районної державної адміністрації Кіровоградської області про визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов'язання вчинити дії, -

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом в інтересах ОСОБА_3 до управління соціального захисту населення Голованівської районної державної адміністрації Кіровоградської області про визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов'язання вчинити дії, посилаючись на те, що позивач у періоди з 19.09.2015 року по 08.10.2015 року, з 23.10.2015 року по 09.12.2015 року та з 01.02.2016 року по 14.04.2016 року брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції Донецької та Луганської областей, про що було видано посвідчення учасника бойових дій. У відповідності до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ОСОБА_3 звернувся до відповідача з заявою про нарахування та виплату йому щорічної одноразової допомоги до 5 травня в розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, однак відповідач виплатив таку допомогу лише у розмірі 920 грн. Позивач 07.12.2016 року звернувся до відповідача з заявою, у якій просив нарахувати та виплатити йому невиплачену частину грошової допомоги за 2016 рік у сумі 4730 грн., на що отримав відповідь про неможливість такої виплати через відсутність відповідного розпорядження. Представник позивача зазначає, що відповідач здійснив виплату щорічної одноразової грошової допомоги згідно редакції ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яка передбачала, що разова грошова допомога виплачується у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України, тоді як рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, таку редакцію ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» було визнано неконституційною. А тому відповідач неправомірно застосував постанову Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" (далі - постанова Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №141) при виплаті позивачу щорічної одноразової грошової допомоги.

У зв'язку з наведеним представник позивача просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо недоплати позивачу разової грошової допомоги до 5 травня за 2016 рік; зобов'язати відповідача здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити позивачу щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2016 рік у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням раніше проведеної виплати у сумі 920 грн.

Представник відповідача 10.02.2017 року подав до суду заперечення, в якому просив відмовити в задоволенні позову, оскільки на час виникнення спірних відносин відсутні правові підстави для виплати позивачу щорічної разової грошової допомоги, у зв'язку з тим, що ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» розмір такої допомоги визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України. Позивачу виплачено розмір щорічної разової грошової допомоги у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №141 та відповідно до Бюджетного кодексу України, яким визначено, що норами ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування. Представник відповідача зазначає в запереченні, що на час виникнення спірних правовідносин діяли два нормативно-правові акти, які мають однакову юридичну силу, а тому має застосовуватись той акт, який прийнятий в часі пізніше, враховуючи при цьому рішення Конституційного Суду України від 03.10.1997 року. Представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до статті 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України судом здійснено судовий розгляд адміністративної справи в скороченому провадженні за наявними в справі письмовими доказами.

Відповідно до ч. 5 ст. 183-2 КАС України справа повинна бути розглянута у порядку скороченого провадження протягом п'яти днів з дня подання відповідачем заперечення проти позову.

За таких обставин дана справа підлягає розгляду в порядку скороченого провадження.

Вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає виходячи зі слідуючого.

Судом встановлено, що позивач є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1, виданого 22 січня 2016 року на ім'я позивача (а.с. 8).

07 грудня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити йому невиплачену частину грошової допомоги за 2016 рік у сумі 4730 грн., у відповідності до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (а.с. 9).

Управління соціального захисту населення Голованівської районної державної адміністрації Кіровоградської області листом від 16.12.2016 року, відмовило позивачу у здійсненні виплати разової грошової допомоги до 5 травня у 2016 році виходячи з розмірів зазначених позивачем в заяві, через відсутність відповідного розпорядження (а.с. 10).

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року №79-VІІІ, пунктом 26 якого встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №141 визначено, що у 2016 році виплата разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" проводиться учасникам бойових дій у розмірі 920 гривень.

Вказані положення Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року №79-VІІІ неконституційними не визнавались, положення постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №141 є також чинними.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин діяли два нормативно-правові акти, які мають однакову юридичну силу, але по-різному встановлювали розмір щорічної допомоги до 5 травня учасникам бойових дій.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення № 4-зп від 03 жовтня 1997 року у справі набуття чинності Конституцією України зазначив про те, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

За змістом частини 3 статті 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на всій території України.

Таким чином, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суд повинен застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 наголосив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Також, рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 дано тлумачення, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України під час вирішення справ про соціальний захист підлягають застосуванню тоді, коли вони видані у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Таким чином, призначаючи та виплачуючи позивачу грошову допомогу у розмірах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №141, відповідач діяв на підставі та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України, а тому суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

У зв'язку з відмовою в задоволенні позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, згідно з ст. 94 КАС України судові витрати слід компенсувати за рахунок Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 158-163, 183-2 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до управління соціального захисту населення Голованівської районної державної адміністрації Кіровоградської області про визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов'язання вчинити дії, відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції (Голованівський районний суд Кіровоградської області). Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: Гарбуз О. С.