Справа № 805/5016/16-а
Суддя: Бабаш Г.П.
Дата ухвалення: 2017-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2017 р. Справа №805/5016/16-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови: 11 год. 30 хв.

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бабаш Г.П.,

при секретарі Кочетові В.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Краснолиманського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про стягнення грошового забезпечення на час вимушеного прогулу за період з 22.04.2015 року по 06.11.2015 року в розмірі 6612,60грн., одноразової грошової допомоги в розмірі 5610грн., середнього грошового забезпечення за два місяці в розмірі 5265грн., компенсації за невикористану відпустку, зобовязання виплатити середнє грошове забезпечення з 06.11.2015 року по день винесення рішення по справі, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Краснолиманського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про стягнення грошового забезпечення на час вимушеного прогулу за період з 22.11.2015 року по 06.11.2015 року в розмірі 6612,60грн., одноразової грошової допомоги в розмірі 5610грн., середнього грошового забезпечення за два місяці в розмірі 5265грн., компенсації за невикористану відпустку, зобовязання виплатити середнє грошове забезпечення з 06.11.2015 року по день винесення рішення по справі.

Позивачем до суду надано заяву, якою уточнено період, за який він просить стягнути з відповідача грошове забезпечення на час вимушеного прогулу, а саме з 22.04.2015 року по 06.11.2015 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом МВС України від 26.08.2014 року за №1667о/с його звільнено з органів внутрішніх справ за п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України. Проте, постановою Запорізького окружного адміністративного суду зазначений наказ визнано незаконним та скасовано, поновлено позивача на посаді. Позивач зазначає, що рішення суду щодо його поновлення на посаді виконано відповідачем лише 03.11.2015 року, тоді як 06.11.2015 року його звільнено з органів внутрішніх справ наказом №354о/с від 06.11.2015 року. Позивач вважає, що відповідачем не виконано вимоги законодавства в частині виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 22.04.2015 року по 06.11.2015 року. Також, зазначає, що відповідачем всупереч вимогам діючого законодавства не в повному обсязі виплачено на його користь одноразову грошову допомогу при звільненні. Позивач вказує на те, що не згоден з нарахованими відповідачем сумами, що належать йому при звільненні Також, вказує, що оскільки у році звільнення він не використав щорічну відпустку, він має право на грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки. Крім того, позивач вважає, що оскільки нарахування належних йому сум при звільненні відповідачем проведено не в повному обсязі, останній повинен нарахувати та виплатити йому суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку з 06.11.2015 року по день фактичного розрахунку. Таким чином, позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач позовні вимоги не визнав.

В матеріалах справи наявні письмові заперечення відповідача, в яких останній зазначає, що за період з 22.04.2015 року по 06.11.2015 року на користь позивача нараховано та виплачено 10524,60грн. Також Краснолиманським МВ нараховано та виплачено позивачу 8868,75,00грн. в якості одноразової грошової допомоги при звільненні та 1558,80 грн. в якості компенсації за невикористану відпустку. Відповідач зазначає, що середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 на момент звільнення 06.11.2015 року нараховувалось відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 виходячи з приписів ч. 4 п. 2, якою передбачено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяця роботи, а якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу п. 4 цього Порядку, а саме: в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Крім того, відповідач зазначає, що п. 3.4.8 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ №499, на який посилається позивач щодо нарахування та сплати грошового забезпечення за два місяці після звільнення, стосується лише осіб, які звільнені із займаних посад за скороченням штатної посади та перебувають у розпорядженні ОВС. Також, відповідач вказує на те, що норми Кодексу Законів про працю України не розповсюджуються на працівників органів внутрішніх справ. Таким чином, просив відмовити в задоволенні позову.

Сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявились. Представник позивача надав до суду заяву про здійснення розгляду справи без його участі.

У звязку з неприбуттям у судове засідання всіх осіб, що беруть участь у справі, відповідно до приписів ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ у Краснолиманському міському відділі Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області з 27.02.2014 року по 06.11.2015 року.

Наказами МВС України від 11.08.2014 року №879 та від 26.08.2014 року №1667о/с у відповідності до п.66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 21.04.2015 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2015 року, по справі №808/7602/14 позов ОСОБА_1 задоволено:

визнано протиправним та скасовано наказ Міністра внутрішніх справ України №879 від 11.08.2014 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Артемівського МВ, Краснолиманського МВ, Дзержинського МВ та УДАІ ГУМВС України в Донецькій області», в частині звільнення лейтенанта міліції, старшого оперуповноваженого карного розшуку Краснолиманського міського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ.

визнано протиправним та скасовано наказ Міністра внутрішніх справ України №1667 о/с від 26.08.2014, в частині звільнення лейтенанта міліції, старшого оперуповноваженого карного розшуку Краснолиманського міського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ у запас (із постановленням на військовий облік).

поновлено лейтенанта міліції ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого карного розшуку Краснолиманського міського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області 11.08.2014 року.

стягнуто з Краснолиманського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 11.08.2014 по 21.04.2015 у розмірі 21724 грн. 62 коп.

Постанову суду в частині поновлення лейтенанта міліції ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого карного розшуку Краснолиманського міського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області та в частині стягнення з Краснолиманського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 2617 грн. 13 коп. звернуто до негайного виконання.

Наказом від 03.11.2015 року ГУМВС України в Донецькій області №331о/с, на підставі вказаного рішення суду, лейтенанта міліції ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого оперуповноваженого карного розшуку Краснолиманського міського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області з 27 серпня 2014 року.

Відповідно до наказу ГУМВС України в Донецькій області від 06.11.2015 року №354о/с згідно з пунктом 9 розділу ХІ Закону України «Про національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ вирішено звільнити у запас Збройних Сил з 06 листопада 2015 року за п. 64 «г» (через скорочення штатів) лейтенанта міліції ОСОБА_1 старшого оперуповноваженого карного розшуку Краснолиманського міського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області.

19.11.2015 року позивач звернувся до Краснолиманського МВ із заявою щодо виплати на його користь грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 21.04.2015 року по 02.11.2015 року.

Листом від 08.12.2015 року відповідач на зазначену заяву надав відповідь, в якій зазначив, що компенсація за невикористану відпустку та грошове забезпечення за період з 03.11.2015 року по 06.11.2015 року виплачені на користь позивача у повному обсязі. Також, в даному листі зазначено, що вихідна допомога буде виплачена в найближчий час, якщо це передбачено діючим законодавством.

Щодо строку звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. При цьому у відповідності до ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Адміністративний позов, відповідно до ст. 99 КАС України, може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідачем до суду надано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду з приводу пропуску позивачем встановленого КАС України строку звернення до суду з даним адміністративним позовом. Так, відповідач зазначає, що у листопаді 2015 року та у грудні 2015 року позивачу виплачено компенсацію за невикористану відпустку і вихідну допомогу при звільненні. Грошове забезпечення за період з 22.04.2015 року по 06.11.2015 року виплачено у повному обсязі у березні 2016 року. Враховуючи те, що зазначений позов подано до суду у грудні 2016 року, відповідач просив суд залишити дану позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду, у звязку з пропуском встановленого КАС України строку звернення до суду.

Відповідно до частини 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Також суд бере до уваги правову позицію Конституційного Суду України з цього питання, яка викладена у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 по справі № 1-18/2013, де зазначено наступне. При розгляді в позовному провадженні трудового спору про стягнення належної працівникові заробітної плати положення частини другої статті 233 Кодексу підлягає застосуванню у випадках предявлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень не повязане з фактом нарахування чи ненарахування роботодавцем спірних виплат.

Крім того, аналогічна правова позиція викладена Конституційним Судом України у абзаці пятому підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, де мова йде про те, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Тобто, вирішуючи питання щодо пропуску позивачем строку звернення до суду за захистом порушених прав, суд виходить з того, що позивачем заявлені вимоги щодо компенсаційних виплат при звільненні, які входять до структури заробітної плати.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

При цьому, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення належних до виплати сум при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата працівникові таких сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що строк звернення до суду із зазначеним адміністративним позовом позивачем не пропущено, з огляду на що клопотання відповідача не підлягає задоволенню.

Правовідносини, повязані з проходженням та звільненням з посад публічної служби ОВС, регулюються законодавством у сфері проходження служби, а саме Законом України «Про міліцію», Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (зі змінами та доповненнями), Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою наказом МВС України від 31.12.2007 року №499, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про міліцію» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

На реалізацію наведеної бланкетної норми постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Згідно п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (у відповідній редакції), у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Як вже зазначалось судом, позивача постановою Донецького окружного адміністративного суду від 21.04.2015 року поновлено на посаді з 11.08.2014 року. Рішення суду в зазначеній частині звернуто до негайного виконання.

Проте, зазначене судове рішення фактично було виконано лише наказом ГУМВС України в Донецькій області від 03.11.2015 року.

У звязку із наведеними обставинами Краснолиманським МВ здійснено нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації грошового забезпечення за період з 22.04.2015 року по 03.11.2015 року в розмірі 10309,65грн. та з 03.11.2015 року по 06.11.2015 року 214,95грн. Тобто факт наявності у позивача права на виплату йому грошового забезпечення за вказаний період не є спірним між сторонами. Втім, спірною між сторонами є сума зазначеної компенсації грошового забезпечення, яка підлягає сплаті за вказаний період.

Суд зазначає, що в період з 03.11.2015 року по 06.11.2015 року позивач фактично не працював, матеріалами справи підтверджено, що нарахування грошового забезпечення позивачу за вказаний період здійснено в сукупності періоду з 22.04.2015 року по 06.11.2015 року вже після звільнення ОСОБА_1Ю, з органів внутрішніх справ наказом ГУМВС України в Донецькій області від 06.11.2015 року.

Таким чином, щодо розміру грошового забезпечення, що підлягає нарахуванню на користь позивача за період з 22.04.2015 року по 06.11.2015 року, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Враховуючи те, що застосування календарних днів для визначення розрахункової суми середньоденного грошового забезпечення за приписами Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 31.12.2007 року №499, передбачене для розрахунку та виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу за неповний місяць служби (п. 1.7 Інструкції), суд при здійсненні розрахунку грошового забезпечення, що підлягає стягненню на користь позивача, керується приписами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Так, згідно абз. 1, 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Суд зазначає, що відповідно до приписів вищезазначених норм, останніми двома календарними місяцями служби позивача, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата (незаконне звільнення позивача з органів внутрішніх справ у серпні 2014 року), є червень липень 2014 року.

Відповідач в обґрунтування своєї правової позиції посилається на приписи абз. 4 цього пункту Порядку №100, відповідно до якого якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Так, в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Проте, суд вважає з необхідне зазначити, що абз. 1, 3 п. 2 Порядку №100 чітко передбачена залежність використання виплат за певну кількість календарних місяців роботи від події, з якою пов'язана відповідна виплата, тоді як відповідач тлумачить наведені норми без врахування такої залежності.

Суд зауважує, що вирішення питання щодо наявності права у позивача на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу повязане безпосередньо з незаконним звільненням останнього з органів внутрішніх справ у серпні 2014 році, внаслідок чого для розрахунку зазначеної суми необхідно використовувати отримані ОСОБА_1Ю, виплати за останні 2 календарні місяці служби, які передували звільненню позивача з органів внутрішніх справ, тобто за червень та липень 2014 року.

Частиною 8 цього Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Так, з наданої до суду довідки Краснолиманського МВ ГУ МВС України в Донецькій області №190лк/302/05-16 від 22.11.2016 року вбачається, що в червні 2014 року ОСОБА_1 нараховано грошове забезпечення у розмірі 2096,25грн., у липні 2014 року 3168,75грн.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 04 вересня 2013 року № 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» кількість робочих днів у червні 2014 року становить 19 днів, у липні 2014 року 23 дні,

Так, середньоденна заробітна плата складає: 2096,25грн. (червень 2014 року ) + 3168,75грн. (липень 2014 року) : 42 робочих дні за два місяці (19 робочих днів у червні 2014 року та 23 робочих днів у липні 2014 року) = 125 грн. 36 коп.

Період вимушеного прогулу позивача з 22 квітня 2015 року по 06 листопада 2015 року з врахуванням ОСОБА_2 України від 9 вересня 2014 року № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» складає 136 робочих днів.

Таким чином, за час вимушеного прогулу за період з 22 квітня 2015 року по 06 листопада 2015 року Краснолиманський МВ ГУМВС України в Донецькій області зобовязаний нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 17048,96грн. (125,36грн. * 136 робочих днів).

Разом з тим, відповідно до довідки Краснолиманського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 22.11.2016 року №191лк/302/05-16 позивачу за вказаний період нараховано та сплачено 10524,60грн., що не є спірним між сторонами.

Виходячи з наведеного, беручи до уваги часткову виплату на користь позивача суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в період з 22 квітня 2015 року по 06 листопада 2015 року у розмірі 10524,60грн., на користь позивача підлягає до виплати 6524,36грн. (17048,96грн. 10524,60грн.) (з відрахуванням податків, зборів та інших обовязкових платежів).

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь одноразової грошової допомоги при звільненні суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського

складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у звязку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у звязку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Зазначена норма кореспондується з п. 10 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» від 17.07.1992р. № 393 (у відповідній редакції), відповідно до якого військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби:

- які звільняються із служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- які звільняються із служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Здійснюючи розрахунок суми вихідної допомоги при звільненні відповідач нарахував ОСОБА_1 суму у розмірі 8868,75грн. (згідно довідки Краснолиманського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 22.11.2016 року №191лк/302/05-16), зазначена сума була виплачена позивачу в грудні 2015 року.

Як вже зазначалось судом, розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 125,36грн.

Середня кількість днів в розрахунковому періоді (червень-липень 2014 року) становить 21 день.

Так, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1, з якої позивачу необхідно здійснити розрахунок вихідної допомоги при звільненні, становить 2632,56грн.

Таким чином, вихідна допомога при звільненні, що підлягає виплаті на користь позивача, становить 2632,56грн. / 2 (50%) * 11 років (календарна вислуга років) = 14479,08грн.

Проте, враховуючи часткову сплату відповідачем одноразової грошової допомоги при звільненні, на користь ОСОБА_1 підлягає до виплати сума в розмірі 5610,33грн. (14479,08грн. 8868,75грн.) (з відрахуванням податків, зборів та інших обовязкових платежів).

Щодо позовних вимог ОСОБА_1Ю, стосовно стягнення з відповідача на його користь компенсації за невикористану щорічну відпустку суд зазначає наступне.

Пунктом 52 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі Положення №114) встановлено, що чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року.

Згідно абз. 2 п. 56 Положення №114 особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Як вже зазначалось раніше, у відповідності до абз. 1, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 7 вказаного Порядку передбачено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

При цьому, суд зауважує, що розрахунок зазначеної компенсації у відповідності до норм чинного законодавства повинен здійснюватись виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Враховуючи те, що фактично відпрацьованим та таким, що передував звільненню позивача є період серпень 2013 року липень 2014 року. розрахунок компенсації за невикористану відпустку повинен здійснюватись виходячи з виплат ОСОБА_3Ю, в зазначений період.

Разом з тим, відповідно до довідки Краснолиманського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 06.02.2017 року №22лк/302/05-2017 ОСОБА_1 в період до 27.02.2014 року проходив службу в Артемівському МВ ГУМВС України в Донецькій області, у звязку з чим суд вважає за необхідне здійснити розрахунок компенсації за невикористану відпустку виходячи з виплат позивача за період березень липень 2014 року.

В матеріалах справи наявна довідка відповідача від 03.01.2017 року №148/30205-2017, відповідно до якої невикористана відпустка позивача за 2015 рік становить 29 діб.

Так, з наданої відповідачем довідки від 22.11.2016 року №190лк/302/05-16 вбачається, що в період березень липень 2014 року позивач отримав грошове забезпечення у розмірі 13085,63грн.

Згідно листа Міністерства соціальної політики від 04.09.2013р. №9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» кількість робочих днів в період березень липень 2014 року становить 102 дня.

Таким чином розмір компенсації за невикористані 29 діб відпустки, що підлягає стягненню на користь позивача, становить (13085,63 грн. / 102 дня * 29) = 3720,42 грн. (з відрахуванням податків, зборів та інших обовязкових платежів).

З урахуванням викладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 в зазначеній частині підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь грошового забезпечення за два місяці у розмірі 5265 грн. суд зазначає наступне.

В обґрунтування позовних вимог в зазначеній частині позивач посилається на приписи п. 3.4.8 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України №499 від 31.12.2007 року, відповідно до якого особам рядового і начальницького складу, звільненим з посад у звязку з скороченням штатної посади, з дня, наступного за днем звільнення із займаних посад (скорочення штатної посади), протягом двох місяців виплачується грошове забезпечення, яке особа отримувала за штатною посадою на день звільнення з посади (скорочення).

Грошове забезпечення в цьому випадку обчислюється, виходячи з окладу за спеціальним званням, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, розмір якої визначається за рішенням керівника та оголошується наказом.

Після закінчення двох місяців грошове забезпечення виплачується тільки за рішенням Міністра внутрішніх справ України.

Після закінчення перших двох місяців (та в разі неприйняття відповідних рішень щодо продовження виплати грошового забезпечення) особам рядового і начальницького складу виплачуються тільки оклади за спеціальними званнями.

Під час визначення права на грошове забезпечення у строки, передбачені цією Інструкцією, не зараховуються періоди перебування особи на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоровя.

За бажанням особи їй надається чергова відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку в разі звільнення з органів внутрішніх справ відповідно до законодавства.

Тобто з аналізу наведеної норми вбачається, що законодавством передбачена виплата такого грошового забезпечення лише в разі скорочення штатної посади та за умови перебування особи рядового, начальницького складу в розпорядженні органів внутрішніх справ, тоді як позивача безпосередньо звільнено з органів внутрішніх справ через скорочення штатів самих органів внутрішніх справ.

З урахуванням зазначеного, суд підтримує позицію відповідача та вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в зазначеній частині.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про зобовязання відповідача виплатити середнє грошове забезпечення з 06.11.2016 року по день винесення рішення у справі суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Кодексу законів про працю України вказаний Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 2-1 Кодексу законів про працю України визначено, що Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Відповідно до частини 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум саме у строки, зазначені у статті 116 КЗпП.

Також, з аналізу наведеної норми вбачається, що право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в разі, якщо працівник в день звільнення не працював, виникає за наявності звернення звільненого працівника з вимогою щодо проведення такого розрахунку.

Позивач в обґрунтування позовних вимог в зазначеній частині зазначає, що всупереч приписів вищезазначених норм відповідач своєчасно не провів з ним остаточний розрахунок при звільненні.

Як вже зазначалось судом, позивач 19.11.2015 року звертався до Краснолиманського МВ із заявою щодо виплати на його користь грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 21.04.2015 року по 02.11.2015 року, проте листом від 08.12.2015 року відповідач на зазначену заяву надав відповідь, в якій зазначив, що компенсація за невикористану відпустку та грошове забезпечення за період з 03.11.2015 року по 06.11.2015 року виплачені на користь позивача у повному обсязі. Також, в даному листі зазначено, що вихідна допомога буде виплачена в найближчий час, якщо це передбачено діючим законодавством.

Відповідач зазначає, що вихідна допомога при звільненні, компенсація за невикористану відпустку за 2015 рік та грошове забезпечення за період з 03.11.2015 року по 06.11.2015 року були виплачені ОСОБА_1 у грудні 2015 року. Зазначені обставини не є спірними між сторонами.

Відповідно до платіжного доручення №12 від 23.03.2015 року позивачу виплачено суму середнього грошового забезпечення за період з 22.04.2015 року по 03.11.2015 року (проведено банком 24.03.2015 року).

Водночас суд звертає увагу на той факт, що після виплати ОСОБА_1 24.03.2016 року середнього грошового забезпечення за період з 22.04.2015 року по 03.11.2015 року у розмірі 10309,65грн. (нарахована сума, без здійснення необхідних відрахувань) останній не зверталась до відповідача із заявами щодо неналежного нарахування та виплати такої допомоги не в повному обсязі.

Таким чином, суд вважає, що періодом, за який на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, є час з 19.11.2015 року (день звернення позивача до Краснолиманського МВ з вимогою щодо проведення повного розрахунку при звільненні) по 24.03.2016 року (день проведення остаточного розрахунку з позивачем).

Щодо розміру коштів, що підлягають стягненню на користь позивача за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 року №10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» та від 05.08.2016 р. № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» кількість робочих днів в період з 19.11.2015 року по 24.03.2016 року становить 87 днів.

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.11.2015 року по 24.03.2016 року, що підлягає нарахуванню та виплаті на користь ОСОБА_1, становить 125,36грн. * 87 днів = 10906,32грн. (з відрахуванням податків, зборів та інших обовязкових платежів).

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

У відповідності до ст.ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 94 КАС України судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись, ст.ст. 2, 8-11, 17, 69-71, 86, 94, 158-163, 185-186, 254, КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Краснолиманського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про стягнення грошового забезпечення на час вимушеного прогулу за період з 22.04.2015 року по 06.11.2015 року в розмірі 6612,60грн., одноразової грошової допомоги в розмірі 5610грн., середнього грошового забезпечення за два місяці в розмірі 5265грн., компенсації за невикористану відпустку, зобовязання виплатити середнє грошове забезпечення з 06.11.2015 року по день винесення рішення по справі задовольнити частково.

Стягнути з Краснолиманського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 22.04.2015 року по 06.11.2015 року у розмірі 6524 (шість тисяч пятсот двадцять чотири) грн. 36 коп. (з відрахуванням податків, зборів та інших обовязкових платежів).

Стягнути з Краснолиманського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 5610 (пять тисяч шістсот десять) грн. 33 коп. (з відрахуванням податків, зборів та інших обовязкових платежів).

Стягнути з Краснолиманського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 3720 (три тисячі сімсот двадцять) грн. 42 коп. (з відрахуванням податків, зборів та інших обовязкових платежів).

Зобов'язати Краснолиманський міський відділ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) середнє грошове забезпечення у розмірі 10906 (десять тисяч девятсот шість) грн. 32 коп. (з відрахуванням податків, зборів та інших обовязкових платежів).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанову ухвалено у нарадчій кімнаті 07 лютого 2017 року.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2017 року.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення постанови апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У випадку подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Бабаш Г.П.