Справа № 815/1677/16
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2017-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1677/16
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стефанова С.О.,

суддів: Андрухіва В.В., Кравченка М.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_1 , підполковника Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_2 , Міністра оборони України, Міністерства оборони України про визнання протиправними бездіяльності та дій, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі по тексту позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до командира військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_1 , підполковника Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_2 , Міністра оборони України, Міністерства оборони України, в якому, з урахуванням заяви про зміну підстав або предмету позов, просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_3 , що виразилася в ненаданні позивачу медичної допомоги у період з 17 грудня 2016 року;

- визнати протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_3 , що виразилися у вигнанні позивача 17 грудня 2016 року за межі військової частини у хворобливому стані без проїзних документів, добових і сухпайка;

- визнати протиправними дії підполковника Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_2 , які виразилися у висловлюванні у відношенні до позивача погроз застосування зброї;

- визнати протиправним та скасувати наказ командира в/ч НОМЕР_1 № 163 від 17.12.2015 року в частині, що стосується старшого солдата ОСОБА_4 ;

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_3 поновити позивача у списках особового складу військової частини НОМЕР_1 ;

- стягнути з відповідача військової частини НОМЕР_1 на користь позивача платню за час вимушеного прогулу у період з 18 грудня 2015 року по дату винесення сьогоднішній день;

- стягнути з відповідачів на користь позивача солідарно 118 000 грн. у якості компенсації моральної шкоди;

- визнати протиправною бездіяльність Міністра оборони України та Міністерства оборони України щодо не застосування заходів за наслідками розгляду звернення позивача від 18 грудня 2015 року про порушення його прав, незастосування заходів щодо реагування на неправомірні дії посадових осіб військової частини НОМЕР_1 , незабезпечення відновлення порушених прав позивача.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 21.09.2016 року адміністративний позов ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_1 , підполковника оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_2 , Міністра оборони України, Міністерства оборони України, в частині вимог до командира військової частини НОМЕР_1 щодо скасування наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 163 від 17.12.2015 року в частинні, що стосується ст. солдата ОСОБА_4 ; поновлення його у списках особового складу в/ч НОМЕР_1 ; стягнення на його користь платні за час вимушеного прогулу залишено без розгляду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 14 грудня 2015 року він звернувся до фельдшера військової частини № НОМЕР_1 ОСОБА_5 із скаргою на біль у попереку. Фельдшер запропонувала 15.12.2015 року направити позивача у шпиталь на медогляд, але 15.12.2015 року за графіком він заступив у наряд. 16.12.2015 року після наряду він підійшов до фельдшера і попросив перенести медогляд на 17.12.2015 року, з чим вона погодилась. 17.12.2015 року о 08:00 год. на розводі позивача повідомили про перевід його до іншої військової частини у м. Біла Церква. Після розводу я надав командиру в/ч НОМЕР_1 рапорт про відмову виїжджати із частини через незадовільний стан здоров`я. При замірюванні температури (приблизно о 10:00 год. 17.12.2015 року) фельдшер зафіксувала температуру позивача на рівні 37,4 градусів, про що зробила відмітку у його рапорті (№773 від 17.12.2015 року). У проміжок часу з 12:00 год. до 13:00 год. того ж дня у позивача вдруге заміряли температуру та знову зафіксували температуру тіла вище ніж 37 градусів. Приблизно о 14:00 год. 17.12.2015 року підрозділ вишикували і підполковник ОСОБА_6 під час своєї промови зазначив серед іншого, що він «може прострелити позивачу коліно, або два», якщо він не виконає наказ про його переведення. Приблизно о 16:30 год. начальник штабу мобільного вузла зв`язку в/ч НОМЕР_1 капітан Скоріна наказав позивачу збирати його речі для вибуття із військової частини. Прохання позивача залишитись у частині щоб переночувати не було задоволено та його у супроводі військовослужбовців мобільного вузла зв`язку під командою капітана Скоріни вивели за контрольно-пропускний пункт частини, не надавши йому проїзних документів, добових та сухпайку. Оскільки у позивача не було проїзних документів, грошей на проїзд і банківської картки, він переночував у знайомих і зранку приблизно о 10:00 год. звернувся до лікаря в Одеському військовому шпиталі із скаргою на біль у попереку, який до цього часу підсилився. У госпіталізації йому відмовили через відсутність направлення від командування частини. Після шпиталю позивач звернувся до військового прокурора, який направив його до Військової Служби Правопорядку (ВСП), де він написав звернення, у якому розповів про все, що з ним сталося, після чого поштою відправив скаргу Міністру Оборони України на неправомірні дії з боку командування частини. 18.12.2015 року о 20:00 год. позивач відбув до м. Ізмаїл, 19.12.2015 року він з`явився в Ізмаїльський Об`єднаний Військовий Комісаріат, про що був зроблений запис черговим (№1704). 21.12.2015 року позивач викликав швидку, яка зафіксувала температуру його тіла на рівні 38,6 градусів. Позивач вказує, що він хворів до 28.12.2015 року, упродовж цього терміну він тричі телефонував черговому Оперативного Командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (майору Калашнікову) з повідомленням про свій стан та місцезнаходження. До 11.02.2015 року він проходив лікування з приводу остеохондрозу поперекового відділу. Позивач зазначає, що вище описані обставини свідчать про грубе порушення вимог законодавства відповідачами стосовно нього.

Від представника відповідача командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 до суду надішли письмові заперечення на позов, в яких відповідач позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись в цілому на те, що командування та військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 17 грудня 2015 року по відношенню до позивача діяли виключно в межах чинного законодавства України, його прав і законних інтересів не порушували, а всі звинувачення позивача є надуманими та необґрунтованими.

Від представника відповідачів - Міністра оборони України та Міністерства оборони України до суду також надійшов письмовий відзив (заперечення) на позов, в яких відповідачі позовні вимоги не визнали та просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись в цілому на те, що звернення громадянина, військовослужбовця ОСОБА_1 було розглянуте в порядку визначеному чинним законодавством та уповноваженою на те особою, а тому ознак бездіяльності, на яку посилається позивач, у діях Міністра оборони України та Міністерства оборони України немає.

У судове засідання з`явився позивач та представники відповідачів: командира військової частини НОМЕР_1 , Міністра оборони України та Міністерства оборони України, відносно розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечували.

Представники відповідачів: військової частини НОМЕР_1 та підполковника Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Від представника відповідача - військової частини НОМЕР_1 до суду надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до вимог ч.6 ст.128 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, перевіривши їх доказами, суд виходив з наступних підстав та мотивів.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною другою ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відносно вимоги позивача щодо визнання протиправною бездіяльності командира військової частини НОМЕР_1 , що виразилися в ненаданні йому медичної допомоги у період з 17 грудня 2015 року, суд дійшов до наступних висновків.

Як встановлено судом, дійсно, 17.12.2015 року позивач звертався до медичного пункту військової частини НОМЕР_1 зі скаргами на стан його здоров`я , що не спростовувалось у судовому засіданні представником відповідача командира військової частини НОМЕР_1 . Разом з тим, дане звернення відбулося не о 10:00 годині, як зазначає позивач, а біля 13:00 години, про що зроблено відповідну відмітку фельдшером медичного пункту ОСОБА_5 в рапорті позивача від 17.12.2015 року із зазначенням температури тіла в розмірі 37,4° та запропоновано пероральний прийом гарячий напій колдрексу (а.с. 170 том 1).

Разом з тим, судом встановлено, що від запропонованої медичної допомоги позивач відмовився, про що власноруч зробив запис у зазначеному вище рапорті від 17.12.2015 року (а.с. 170 том 1).

При цьому, під час контрольного виміру температури тіла позивача о 14:30 годині, було зафіксовано її в розмірі 37,3°, що свідчить про її зменшення без застосування відповідних медикаментів.

Натомість, як зазначив представник відповідача, при медичному огляді позивача приблизно біля 09:00 години 17.12.2015 року, коли здійснювався його медичний огляд з метою складання медичної характеристики, необхідної для переведення до іншої військової частини, підвищення температури тіла зафіксовано не було, позивач був здоровий та за станом здоров`я здатний виконувати службові обов`язки у повному обсязі.

Крім того, як вбачається з медичної характеристики ОСОБА_1 від 17.12.2015 року, по прибуттю до військової частини в липні 2015 року позивач скарг на стан здоров`я не висував, за період проходження служби за медичною допомогою до медичного пункту військової частини не звертався, що також підтверджується записами в амбулаторному журналі медичного пункту військової частини НОМЕР_1 (вх. № 45 від 18.07.2015 року), розпочатому 14 липня 2015 року, згідно якого перше звернення позивача до медичного пункту зафіксоване лише 17.12.2015 року з відміткою про можливість переведення до іншої військової частини (а.с. 171-180 том 1).

Крім того, згідно витягів з наказів командира військової частини НОМЕР_1 від 11.12.2015 року № 147-НР та 14.12.2015 року № 149-НР, позивач з 12.12.2015 року на 13.12.2015 року та з 15.12.2015 року на 16.12.2015 року ніс службу у складі добового наряду військової частини в якості днювального по парку. При цьому жодних скарг щодо стану свого здоров`я не виказував та до медичного пункту не звертався (а.с. 181-182 том 1).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання протиправною бездіяльності командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_3 , що виразилися в ненаданні йому медичної допомоги у період з 17 грудня 2015 року, є безпідставною та не обґрунтованою, з огляду на те, що він особисто відмовився від запропонованої йому медичної допомоги.

Відносно вимоги позивача щодо визнання протиправними дій командира військової частини НОМЕР_2 , що виразилися у вигнанні його 17 грудня 2015 року за межі військової частини у хворобливому стані без проїзних документів, добових і сухпайка, судом встановлено наступне.

Виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та переведення його до військової частини - польова пошта НОМЕР_3 здійснювалось на виконання розпорядження начальника штабу - першого заступника командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 15 грудня 2015 року № 116/9/23007, згідно з яким, військовослужбовців, які вибувають, забезпечити необхідними документами та речовим майном згідно норм забезпечення (а.с. 163 том 1).

Згідно пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства в Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 16.09.2013 року № 200, розпорядження - вид розпорядчого документа, виданий начальником штабу військової частини, першим заступником керівника установи, а в разі його відсутності - одним із заступників керівника. Розпорядження також може видаватися від імені командира (керівника) військової частини.

Згідно пункту 2.10.1.9 зазначеної Інструкції, розпорядча частина розпорядження начальника штабу військової частини (заступника керівника установи згідно з розподілом), підписаного ним від свого імені, починається словом «ВИМАГАЮ».

Стаття 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-ХІУ, покладає на військовослужбовців обов`язок беззастережно виконувати накази командирів (начальників).

Згідно статті 28 зазначеного Статуту, єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази.

Стаття 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначає, що підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Згідно статті 37 зазначеного Статуту, військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Так, судом встановлено, що на виконання зазначених вище вимог Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та розпорядження начальника штабу - першого заступника командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 15 грудня 2015 року № 116/9/23007, командиром військової частини НОМЕР_1 було видано наказ від 17.12.2015 року № 163 про вибуття позивача до нового місця служби та виключення його зі списків особового складу частини.

При цьому позивачу були видані під його особистий підпис наступні документи: обліково-послужна картка; службова характеристика; медична характеристика; медична книжка; грошовий атестат; витяг з наказу командира військової частини АЗ 783 (по стройовій частині) від 17.12.2015 року № 163; військовий квиток, що підтверджується відповідним Описом (а.с. 179 том 1). Речовим майном позивач був забезпечений належним чином, але від отримання речового атестату відмовився, шляхом небажання ставити свій підпис про отримання.

Стаття 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України покладає на військовослужбовців обов`язки сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; стримувати інших військовослужбовців від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; сприяти командирам (начальникам) у підтриманні порядку і дисципліни.

Згідно статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV, військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Згідно статті 5 зазначеного Статуту, кожний військовослужбовець зобов`язаний сприяти командирові у відновленні та постійному підтриманні порядку й дисципліни.

Стаття 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України встановлює право командира - віддавати накази і розпорядження, та обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених законами та військовими статутами заходів примусу аж до арешту винного й притягнення його до кримінальної відповідальності.

Як зазначив представник відповідача, зважаючи на вказані вимоги статутів, товариші по службі - військовослужбовці мобільного вузла зв`язку, у супроводі безпосереднього начальника - капітана ОСОБА_8 близько 17:40 год. 17 грудня 2015 року провели ОСОБА_1 за межі військової частини з метою утримання його від вчинення протиправних дій і негідних вчинків, неухильного виконання ним вимог військових статутів та наказу командира.

Таким чином, з огляду на встановлені вище обставини та досліджені докази, суд приходить до висновку щодо безпідставності та необґрунтованості вимоги позивача про визнання протиправними дій командира військової частини НОМЕР_2 , що виразилися у вигнанні його 17 грудня 2015 року за межі військової частини у хворобливому стані без проїзних документів, добових і сухпайка.

Вимоги позивача щодо визнання протиправними дій підполковника Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_2 , які виразилися у висловлюванні у відношенні до позивача погроз застосування зброї, суд вважає необґрунтованими та не доведеними недоведеними належними доказами, які було запропоновано надати позивачу.

Відносно вимог позивача щодо визнання протиправною бездіяльності Міністра оборони України та Міністерства оборони України щодо не застосування заходів за наслідками розгляду звернення позивача від 18 грудня 2015 року про порушення його прав, незастосування заходів щодо реагування на неправомірні дії посадових осіб військової частини НОМЕР_1 , незабезпечення відновлення порушених прав позивача, судом встановлено наступне.

Так, у позовній заяві позивач зазначає, що його звернення до Міністра оборони України виявилися безрезультатними, а тому він вважає, що відповідачі допустили протиправну бездіяльність при отриманні його звернення, через не реагування на порушення його прав збоку командира військової частини НОМЕР_2 .

Частиною першою статті 1 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про звернення громадян», заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.

При цьому, розгляд заяви (клопотання) здійснюється у відповідності до приписів статті 15 Закону України «Про звернення громадян».

Так, частиною третьою статті 15 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про звернення громадян» встановлено, що законодавство України про звернення громадян включає цей Закон та інші акти законодавства, що видаються відповідно до Конституції України та цього Закону.

Відповідно до Конституції України, Закону України «Про звернення громадян», Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Указу Президента України від 07 лютого 2008 року № 109 «Про першочергові заходи щодо забезпечення реалізації та гарантування конституційного права на звернення до органів державної влади та органів місцевого самоврядування», постанов Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року N 1242 «Про затвердження Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади» від 12 серпня 2009 року N 898 «Про взаємодію органів виконавчої влади та державної установи «Урядовий контактний центр» у Міністерстві оборони розроблена та затверджена наказом Міністра оборони України від 03.12.2005 року № 722 «Інструкція про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та ЗС України» (далі Інструкція №722).

При цьому, пунктом 3.7 Інструкції №722 встановлено, що відповідь за результатами розгляду звернення в обов`язковому порядку дається тим органом військового управління, який його отримав і до компетенції якого входить розв`язання порушених у зверненні питань, за підписом керівників або осіб, яким право ставити підпис надано відповідним керівником органу військового управління.

Інструкція №722 виділяє наступні стадії розгляду звернень громадян, це - «Первинний розгляд та облік звернень громадян» (розділ 2 Інструкції №722) та власне «Розгляд звернень громадян» (розділ 3 Інструкції №722).

У відповідності до пункту 2.2 Інструкції №722 - письмові звернення громадян, оформлені належним чином і подані в установленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю, первинному розгляду та реєстрації з метою визначення їх належності до компетенції відповідного органу військового управління та призначення за ними конкретного виконавця. Первинний розгляд письмових звернень громадян проводиться керівниками органів військового управління або їх заступниками відповідно до їх повноважень.

Наказом Міністра оборони України №417 від 18.06.2013 року було затверджено Положення про Відділ по роботі з громадянами та доступу до публічної інформації Міністерства оборони України (далі Положення №417).

У відповідності до пункту 4 Положення №417 відділ відповідно до покладених на нього завдань, зокрема здійснює реєстрацію та попередній розгляд звернень громадян, визначає відповідно до покладених завдань головних виконавців направляє їх за належністю до структурних підрозділів апарату Міністерства оборони України та Генерального Штабу інших органів військового управління для опрацювання.

Вказані повноваження узгоджуються з приписами пункту 3.3 Інструкції №722, згідно з якими після первинного розгляду звернень громадян керівниками органів військового управління, працівник підрозділу документального забезпечення (секретаріату, канцелярії), крім іншого, також, здійснює відправку звернень за належністю та забезпечує оперативне доведення звернень громадян до виконавців.

Так, судом встановлено, що звернення ОСОБА_1 . Відділом по роботі з громадянами був отриманий та зареєстрований. В подальшому на підставі приписів пункту 3.3 Інструкції №722 та пункту 4 Положення №417 вказане звернення було направлено за належністю для розгляду в Командування Сухопутних військ Збройних сил України, як органу військового управління, до підпорядкування якого відноситься військова частина НОМЕР_1 , яким це звернення було розглянуте та надана на нього відповідь.

Таким чином, судом встановлено, що на звернення громадянина - військовослужбовця ОСОБА_1 , яке надійшло до Міністерства оборони України, за дорученням була надана відповідь уповноваженим органом.

На підставі приписів статті 15 Закону України «Про звернення громадян», пункту 2.2 Інструкції №722 та пункту 4 Положення №417, вказане звернення громадянина ОСОБА_1 було зареєстровано та попередньо розглянуто в Відділі по роботі з громадянами та доступу до публічної інформації Міністерства оборони України, при цьому було визначено відповідно до покладених завдань головних виконавців, якими є Командування військової частини НОМЕР_4 .

На підставі частини третьої статті 15 Закону України «Про звернення громадян» та пункту 3.7 Інструкції №722, з урахуванням розподілу повноважень Командування військової частини НОМЕР_4 за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 останньому надана відповідь за вих. №2/810 від 21.01.2016 року.

Частина друга статті 15 Закону України «Про звернення громадян» встановлює вичерпний перелік осіб, обов`язок розгляду звернень яких, покладено виключно особисто на перших керівників державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, це - Герої Радянського Союзу, Герої Соціалістичної праці, інваліди Великої Вітчизняної війни.

При цьому, відповідно до приписів абзацу першого пункту 2.5.5 Інструкції №722 вказаний перелік дещо розширений та передбачає, що керівники органів військового управління особисто розглядають звернення і в першу чергу приймають Героїв України, Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, інвалідів Великої Вітчизняної війни, повних кавалерів ордена Слави, осіб, нагороджених чотирма і більше медалями «За відвагу», жінок, яким присвоєно почесне звання України «Мати-героїня».

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, позивач не відноситься до переліку вищевказаної категорії осіб, обов`язок розгляду звернень яких, покладено виключно особисто на перших керівників державних органів, як це встановлено частиною другою статті 15 Закону України «Про звернення громадян» та позивач не відноситься до переліку осіб обов`язок розгляду звернень яких, покладено виключно особисто на керівника органу військового управління, в нашому випадку на Міністра оборони України, як це встановлено пунктом 2.5.5 Інструкції №722.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що звернення громадянина, військовослужбовця ОСОБА_1 було розглянуте в порядку визначеному чинним законодавством та уповноваженою на те особою, а тому ознак бездіяльності, на яку посилається позивач, у діях Міністра оборони України та Міністерства оборони України судом не вбачається.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до положень ст. 14 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовець із службових та особистих питань повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника. Будь-яких доказів того, що позивач звертався до своїх прямих начальників і ті не змогли вирішити його питання позивач не надав.

У відповідності до ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвели до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Моральну шкоду позивач оцінив в 118 000 грн. та обґрунтував її неправомірними діями відповідачів.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Крім цього, відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» позивач повинен обґрунтувати, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

За наслідками розгляду справи суд дійшов до висновку про те, що позивачу не була спричинена моральна шкода, оскільки судом не встановлено протиправності дій або бездіяльності відповідачів по відношенню до позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а згідно зі ст. 105 КАС України позивач має право, зокрема, вимагати скасування або визнання нечинним рішення відповідача суб`єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням встановлених судом фактів, оцінюючи надані сторонами у справі докази у сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Разом з тим суд враховує, що в рішенні Конституційного суду України від 09.07.2002 року у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої ст. 124 Конституції України (справа № 1-2/2002 про досудове врегулювання спорів) в п. 3 зазначено, що положення частини другої ст. 124 Конституції України треба розглядати у системному зв`язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у т.ч. судовий захист. Для забезпечення судового захисту Конституція України у ст. 124 встановила принципи здійснення правосуддя виключно судами. Із змісту частини другої ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб`єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням.

Таким чином, позивач, враховуючи свою адміністративну правосуб`єктність, керуючись ст.ст. 48,56 КАС України, скористався своїм правом на судовий захист, при цьому згідно ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року його право не може бути обмежене, однак при встановлених обставинах підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_1 , підполковника оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_2 , Міністра оборони України, Міністерства оборони України про визнання протиправними бездіяльності та дій, відшкодування моральної шкоди.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги. Якщо апеляційну скаргу не буде подано в строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського окружного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя С.О. Cтефанов

Судді В.В. Андрухів

М.М. Кравченко