Справа № 807/2395/15
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2016-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

16 грудня 2016 рокум. Ужгород№ 807/2395/15

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Луцович М.М.

при секретарі судового засідання - Симканич Ю.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2,

інші сторони не з'явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за уточненим позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області, управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, Іршавського районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, третя особа, яка не заявляє самостійих вимог - Закарпатська обласна організація професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області, управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, Іршавського районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, третя особа, яка не заявляє самостійих вимог - Закарпатська обласна організація професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що позивач перебував на службі в органах внутрішніх справ України з 25 червня 2012 року. За період служби працював на посадах дільничного інспектора міліції Катеринопільського РВ УМВС України в Черкаській області, дільничного інспектора міліції Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області та дільничного інспектора міліції Іршавського РВ УМВС України в Закарпатській області. За час перебування на службі в органах внутрішніх справ отримав звання старшого лейтенанта міліції. Загальний стаж роботи позивача в правоохоронних органах складає більше ніж 6 років. Наказом начальника УМВС України в Закарпатській області № 248 о/с від 06 листопада 2015 року його звільнено з органів внутрішніх справ на підставі п.64 пп. «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Про своє звільнення позивач дізнався тільки 07 листопада 2015 року. До цього часу його, як і всіх працівників Іршавського РВ УМВС України в Закарпатській області, повідомляли, що в системі МВC у зв'язку із прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» буде проведено скорочення штатів з 7 листопада 2015 року. При цьому йомуі, як і всім іншим, працівникам райвідділу, ні хто не повідомляв про умови прийняття на службу в поліцію. Навпаки, їх запевняли, що всі працюючі працівники міліції будуть тимчасово переведені на службу в поліцію, після чого в обов'язковому порядку проходитимуть переатестацію, за результатами якої буде прийнято остаточне рішення про перебування кожного працівника на службі в Національній поліції. Однак, проходження такої переатестації до цього часу не організовано і не проведено. Дізнавшись про звільнення, позивач звернувся за роз'ясненням щодо причин такого до в.о.начальника Іршавського РВ УМВС України в Закарпатській області ОСОБА_3, який порекомендував йому звернутися в кадрову службу УМВС. 09 листопада 2015 року позивач звернувся до в.о.начальника ГУ Національної поліції в Закарпатській області полковника ОСОБА_4, який пообіцяв особисто розібратися з його звільненням, а також з тим, чому не було враховано ряд обставин, які дають позивачеві переважне право на залишення на посаді.

Однак, після прийому в в.о.начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, звернувся в кадрову службу, де йому 09 листопада 2015 року, видали копію наказу про звільнення та трудову книжку. Позивач вважає своє звільнення незаконним оскільки його звернення до в.о.начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області з приводу звільнення свідчить про бажання проходити службу в поліції. Про таке бажання свідчить і письмове звернення на ім'я Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_5, яке зареєстроване за № В-66нп від 18.11.2015 року.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали та просили суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідачів-1 та 2 в судове засідання не зявився проте надав суду заяву про розгляд справи без участі представника та заперечення проти позову відповідно до, яких просив суд в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача-3 в судове засідання не зявився проте надав суду заяву про розгляд справи без участі представника. Проти позову заперечив.

Представник 3-ї особи надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України з 25 червня 2012 року.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів внутрішніх справ" було ліквідовано, як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України, в тому числі УМВС України в Закарпатській області.

У відповідності до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 року №1388 "Про організаційно-штатні питання" було визначено такими, що втратили чинність штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з переліком змін у штатах МВС (а.с.108-109).

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 07.09.2015 року позивача було повідомлено про те, що його посада підлягає скороченню з 07.11.2016 року (а.с.106).

З матеріалів справи вбачається, що управлінням кадрового забезпечення УМВС України в Закарпатській області 05.11.2015 року за вих. №2/2700 на імя голови Закарпатської обласної організації профспілки атестованих працівників ОВС ОСОБА_6 був направлений лист яким було скеровано для погодження список працівників які підлягають звільненню через скорочення штатів (реформування системи МВС) (а.с.161).

За результатами розгляду вищевказаного листа президія Закарпатської обласної організації професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України постановила надати згоду УМВС України в Закарпатській області на звільнення з ОВС за п.64 п.п. « г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) працівників УМВС України в Закарпатській області, згідно списку в тому числі позивача (а.с.163).

Протоколом оперативної наради при в.о. начальника Іршавського РВ УМВС України в Закарпатській області підполковника ОСОБА_3 від 06.11.2015 року №47 «Про перехід на службу в національну поліцію України працівників Іршавського РВ УМВС України у звязку з набранням чинності 07.11.2015 року Закону України «Про національну поліцію» ухвалено - у звязку із перебуванням у групі ризику СПЗ УКС УМВС України в Закарпатській області, систематичним порушенням службової дисципліни та виконавської дисципліни, ігнорування вказівок безпосередніх керівників та керівництва райвідділу, слабкі ділові та моральні якості дільничого інспектора міліції СДІМ Іршавського РВУ МВС лейтенанта міліції ОСОБА_1 не рекомендувати даного працівника для зарахування до штатів національної поліції України (а.с.112).

Як вбачається з протоколу засідання кадрової комісії Управління МВС України в Закарпатській області №12 від 06.11.2015 року «про звільнення зі служби (роботи) з органів внутрішніх справ працівників УМВС України в Закарпатській області через скорочення штатів відповідно до пунктів 9,10 11Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, згідно з пунктом 8 розділу IX Закону україни «Про Національну поліцію» та пунктом 1 статті 40 КЗпП України» вирішили за погодженням із Закарпатською обласною організацією профспілки атестованих працівників ОВС України, звільнити зі служби старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 (а.с.110-111).

Наказом начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області від 06.11.2015 р. № 248 о/с старшого лейтенанта ОСОБА_1 (М-142177), звільнено з посади дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Іршавського районного відділу УМВС України в Закарпатській області за пунктом 64 "г" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС України (за скороченням штатів) (а.с.113).

Як вбачається із оскаржуваного наказу, прийнятий він відповідно до пунктів 10 та 11 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Надаючи оцінку обґрунтованості доводів позивача про незаконність наказу про його звільнення, суд вважає за необхідне врахувати наступні обставин та положення законодавства.

02 липня 2015 року прийнято Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 р. № 580-VIІI (далі - Закон № 580-VIІI), яким передбачено утворення Національної поліції України як центрального органу виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку та діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015р. № 641 вирішено утворити Національну поліцію України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 р. № 730 утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції, у в тому числі Головне управління Національної поліції у Закарпатській області, а також ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ, у тому числі Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області

Відповідно до пункту 8 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 580-VIІI з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про Національну поліцію працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів (пункт 10 Розділу XI Закону № 580-VIІI).

Тобто, згідно пункту 8 Розділу XI Закону № 580-VIІI працівники міліції, в тому числі позивач, попереджені про наступне звільнення через скорочення штатів в силу цього Закону.

Закон України "Про Національну поліцію" опубліковано в газеті "Голос України" 06.08.2015 р., відповідно 3-х місячний термін з дня опублікування сплинув 06.11.2015 р.

Проте повного механізму скорочення атестованих працівників органів внутрішніх справ спеціальним законодавством не передбачено. У звязку з цим, відповідно до ст. 8 Цивільного кодексу України, при скороченні атестованих працівників органів внутрішніх справ у частині, яка не врегульована спеціальним законодавством, слід застосовувати аналогію закону, тобто використовувати правові акти, що регулюють подібні за змістом відносини (аналогія закону). Це відповідає вимогам рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 р. № 8-рп/202 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, повязаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України (КЗпП), у якому визначено основні трудові права працівників.

Таким актом є Кодекс законів про працю України, у якому розкрито механізм скорочення працівників.

Враховуючи, що спеціальним Законом не оговорено строк попередження працівників міліції про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів, суд вважає, що працівники відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України повинні бути попереджені не пізніше ніж за два місяці.

При цьому в Прикінцевих та перехідних положеннях Закону зазначено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів, тобто працівники вважаються попередженими про наступне скорочення Законом, а тому необхідності персонального попередження про наступне скорочення працівників у органу міліції не було.

Пунктом 10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону передбачено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, а пунктом 11 цього Положення передбачено, що перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Разом з цим законодавець визначив, що працівник міліції може реалізувати своє право на проходження служби в поліції за умови виявлення такого бажання в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, тобто, починаючи з 06.08.2015р. по 06.11.2015 р. включно.

Отже, визначальною умовою для проходження служби в поліції є згода на це самого працівника.

ОСОБА_1 на момент звільнення перебував на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Іршавського РВ УМВС України в Закарпатській області.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 07.08.2015 року по 06.11.2015 року з рапортом щодо звільнення з ОВС в порядку переведення до поліції та з заявою про прийом на службу в поліцію не звертався, такі документи на адресу вищевказаних органів не надходили та не реєструвалися.

Також в судовому засіданні будь-яких належних доказів щодо продовження служби в Національній поліції ОСОБА_1 не подав.

Таким чином, позивач у визначений Законом № 580-VIІI строк не виявив бажання проходити службу в поліції у спосіб подання відповідної заяви, що в силу даного Закону вважається відмовою від проходження служби в поліції.

Згідно із пунктом 10 Розділу XI Закону № 580-VIІI працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах

Відповідно до пп."г" п. 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що приймаючи рішення про звільнення позивача зі служби у зв'язку із скороченням штату, відповідач-2 діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені спеціальним законодавством, а відтак - суд не вбачає підстав для скасування спірного наказу та відмовляє позивачу в задоволенні вимог в цій частині.

Суд відхиляє позицію позивача про наявність у нього переваженого права на залишення на роботі в органах внутрішніх справ, оскільки встановлено, що позивач не виявив бажання проходити службу в поліції протягом трьох місяців з моменту попередження про наступне вивільнення шляхом подання відповідного рапорту чи заяви.

Питання поновлення позивача на роботі є наслідком скасування наказу про звільнення, а тому, оскільки суд дійшов висновку про законність спірного наказу, у задоволенні позову про поновлення на службі в поліції слід відмовити.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Крім того, відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивачем належними та допустимим доказами не підтверджено обґрунтованість своїх доводів щодо незаконності звільнення. У свою чергу відповідачами надано докази правомірності прийняття оскаржуваного наказу.

За таких обставин суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.158-163,167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

СуддяОСОБА_7