Справа № 819/34/16
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2017-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2017 р. № 876/8543/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів Ожог М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Тернопільської області, Теребовлянської місцевої прокуратури про визнання дій протиправними, скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 13.01.2016 звернувся в суд з адміністративним позовом до Прокуратури Тернопільської області, Теребовлянської місцевої прокуратури, в якому з врахуванням зміни позовних вимог від 03.02.2016 просить:

- визнати протиправними дії посадових осіб прокуратури Тернопільської області щодо організації і проведення безпідставного звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури;

- скасувати наказ прокурора Тернопільської області №1263-к від 16.12.2015 про звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури;

- зобов'язати керівника прокуратури Тернопільської області негайно поновити ОСОБА_1 в органах прокуратури та запропонувати (адміністративну) посаду відповідно до рейтингового списку та інших переваг згідно Закону України «Про прокуратуру» та КЗпП України;

- зобов'язати керівника Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області призначити ОСОБА_1 на адміністративну посаду Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області передбачену п.п. 14, 15 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про прокуратуру».

- визнати незаконним запис в трудовій книжці про звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури.

- зобов'язати прокуратуру Тернопільської області здійснити перерахунок посадового окладу та інших виплат з 15 липня 2015 року по 16 грудня 2015 року, а також: виплату ОСОБА_1 заробітної плати; виплат для вирішення соціально-побутових питань та матеріальну допомогу на оздоровлення; здійснити розрахунок за дні не відбутої відпустки, що складає 26 календарних днів із урахуванням вимог ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року;

- стягнути з прокуратури Тернопільської області на користь ОСОБА_1 не виплачену заробітну плату з 15 липня 2015 року по 16 грудня 2015 року у розмірі 317286,40 грн. (триста сімнадцять тисяч двісті вісімдесят шість гривень сорок копійок); суму за 26 календарних днів не відбутої відпустки, що складає 22601,22 грн. (двадцять дві тисячі шістсот одна гривня тридцять дві копійки).

- стягнути з прокуратури Тернопільської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 грудня 2015 року до дня поновлення на роботі.

- стягнути з прокуратури Тернопільської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану неправомірними діями відповідача, в сумі 10000,00 (десять тисяч) гривень.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що зміни в організації праці прокуратури Тернопільської області не можуть вважатися законною підставою для його звільнення, оскільки фактично змінився лише структурний підрозділ із прокуратури «Козівського району» на «Козівський відділ Теребовлянської місцевої прокуратури». При цьому, зазначає, що правовий статус таких підрозділів не змінився, крім того у штаті як ліквідованих так і новоутворених прокуратурах є аналогічна посада прокурора, яку займав позивач.

Таким чином, вважає, що звільнення із посади прокурора прокуратури є безпідставним та ґрунтується на помилковому застосуванні судом першої інстанції норм п. 1 ч. 1 ст 40 КЗпП України, що свідчить про його незаконність, оскільки фактично займана ним посада скорочення не зазнала і йому не запропоновано іншої посади.

Також апелянт вважає, що відсутність механізму реалізації його права на заробітну плату в розмірі, передбаченому Законом із-за не внесення відповідних змін до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року № 505, не є підставою для відмови у задоволенні його вимог по заробітній платі.

У судовому засіданні позивач вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити. Він також ствердив, що подавав документи та писав заяву на зайняття адміністративної посади.

Представник відповідачів у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджується, що 26.10.2005 ОСОБА_1 прийнятий на роботу в органи прокуратури Тернопільської області на підставі наказу прокурора Тернопільської області №519-к від 26.10.2005, що підтверджується записом у трудовій книжці НОМЕР_1.

08.06.2012 позивач призначений на посаду прокурора прокуратури Козівського району, звільнивши з посади помічника прокурора Козівського району на підставі наказу №344-к від 08.06.2012.

23.09.2015 Генеральною прокуратурою України виданий наказ №91ш на виконання вимог ст.ст. 7,12 та п. 1 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 14.10.2014 №1697-VІІ «Про прокуратуру», яким, керуючись ст.ст. 9,14 та пп. 6 п. 5-1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» вказаного закону, а також Переліку і територіальною юрисдикцією місцевих та військових прокуратур, визначених у Додатку до цього Закону, у зв'язку з утворенням з 15.12.2015 місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур внесено зміни до структури та штатного розпису прокуратури Тернопільської області, виключивши штатний розпис в тому числі і прокуратури Козівського району, та встановлено у штатному розписі Козівського відділу Теребовлянської місцевої прокуратури чотири одиниці, з яких начальник відділу - 1, прокурор - 2, спеціаліст першої категорії - 1.

29.09.2015 ОСОБА_1 попереджено про можливе звільнення із займаної посади та органів прокуратури у зв'язку з ліквідацією органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру») у разі не проходження або неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі з 14.12.2015.

20.07.2015 наказом Генерального прокурора України №98 затверджено порядок проведення тестування для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури та порядок проведення чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття посад керівників місцевих прокуратур, їх перших заступників та заступників, у якому ОСОБА_1 прийняв участь, прийнявши його умови.

Відповідно до протоколу засідання Львівської конкурсної комісії від 17.11.2015, за результатами конкурсу затверджено рейтинговий список із шістнадцяти кандидатів на зайняття адміністративних посад у Теребовлянській місцевій прокуратурі Тернопільської області, у якому ОСОБА_1 зайняв 10 місце, проте не був рекомендований на зайняття жодної із адміністративних посад Теребовлянської місцевої прокуратури.

10.12.2015 скеровано рейтинговий список кандидатів на зайняття посад прокурорів Теребовлянської місцевої прокуратури, у якому ОСОБА_1 зайняв 27 місце. При цьому, ОСОБА_1 не призначений на посаду прокурора.

Не погодившись з висновками Львівської конкурсної комісії з проведення відкритого чотирирівневого конкурсу кандидатів на адмінпосади у місцевих прокуратурах ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення даної комісії.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 05.04.2016 у справі №819/127/16 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду керуючись ст.ст. 99-100 КАС України.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 01.06.2016 у справі №876/2766/16 ухвала Тернопільського окружного адміністративного суду від 05.04.2016 у справі №819/127/16 залишена без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02.07.2016 у справі №К/800/17375/16 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 05.04.2016 року у справі №819/127/16 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 01.06.2016 у справі №876/2766/16.

Таким чином, висновки Львівської конкурсної комісії з проведення відкритого чотирирівневого конкурсу кандидатів на адмінпосади у місцевих прокуратурах у встановленому законом порядку не були визнані протиправними та не скасовані.

16 грудня 2015 року прокуратурою Тернопільської області винесений наказ за №1263-к, яким відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 11 та пп. 4 п. 5-1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» ОСОБА_1 звільнено з 16.12.2015 з посади прокурора прокуратури Козівського району, та з органів прокуратури у зв'язку з реорганізацією органів прокуратури та скороченням кількості прокурорів прокуратури Тернопільської області відповідно до вимог п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» та п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, зазначивши підставою наказ Генерального прокурора України від 23.09.2015 №91ш та рейтинговий список Львівського регіонального центру.

Не погодившись з даним наказом ОСОБА_1 звернувся до суду. Одночасно ним заявлені позовні вимоги щодо заробітної плати у розмірах , передбачених законом та оплату відпускних з врахуванням стажу роботи понад 10 років.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки орган прокуратури, в якому працював позивач, реорганізований, усі штатні посади цієї прокуратури є ліквідованими, а можливість працевлаштування в новоутвореній місцевій прокуратурі виключається у зв'язку з неуспішним проходженням тестування, звільнення ОСОБА_1 із займаної посади ґрунтується на вимогах закону, а зарплату та відпускні здійснено правильно.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх вірними, такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Із прийняттям нового Закону України «Про прокуратуру» була змінена система органів прокуратури України.

Статтею 28 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що добір кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури здійснюється на конкурсних засадах із числа осіб, які відповідають вимогам, установленим частинами 1 та 5 статті 27 цього Закону, за результатами кваліфікаційного іспиту, проведеного відповідно до вимог Закону.

Підпунктом «в» підпункту 1 пункту 5-1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» визначено, що до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом 3 пункту 1 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування. Проведення тестування, стажування здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором України.

На виконання пункту 5-1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру», з метою кадрового наповнення місцевих прокуратур, Генеральним прокурором України виданий наказ № 98 від 20 липня 2015 року «Про затвердження Порядків проведення тестування та чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття посад у місцевих прокуратурах» (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 1.2 Порядку на посади прокурорів місцевих прокуратур призначаються особи за результатами успішного проходження ними тестування.

Пунктом 1.4 Порядку визначено, що прокурори та стажисти на посадах прокурорів, які на день набрання чинності Законом України «Про прокуратуру» працюють у міських, районних, міжрайонних у містах прокуратурах, претендують на зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, яка утворюється шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій вони працюють.

Відповідно до ч. 1 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. А згідно з положенням ч. 3 цієї ж статті одночасно із попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

У попередженні про можливе звільнення до ОСОБА_1 доведена інформація про тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі, а, відтак, останній був повідомлений, що зможе перейти на роботу у відповідну місцеву прокуратуру за умови успішного проходження тестування.

Як встановлено судом, позивач брав участь на зайняття посад керівників місцевих прокуратур, їх перших заступників та заступників.

Відповідно до протоколу засідання Львівської конкурсної комісії від 17.11.2015, затверджено рейтинговий список із шістнадцяти кандидатів на зайняття адміністративних посад у Теребовлянській місцевій прокуратурі Тернопільської області, у якому ОСОБА_1 зайняв 10 місце.

При цьому, ОСОБА_1 не був рекомендований на зайняття жодної із адміністративних посад Теребовлянської місцевої прокуратури.

Згідно рейтингового списку Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області, за результатами проходження тестування ОСОБА_1 отримано підсумковий бал - 100,66, у зв'язку з чим, він перебував на 27 місці у рейтинговому списку.

Не погодившись з висновками Львівської конкурсної комісії з проведення відкритого чотирирівневого конкурсу кандидатів на адмінпосади у місцевих прокуратурах ОСОБА_1 звернувся суду, однак, у встановленому законом порядку дані висновки не були визнані протиправними та не скасовані.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до наказу Генерального прокурора України №91ш від 23.09.2015, штатна чисельність прокурорів Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області становить 23 одиниці.

Згідно з пунктом 9.5. Порядку проведення тестування керівник регіональної прокуратури після отримання рейтингового списку кандидатів на посади прокурорів конкретної місцевої прокуратури та рапорту працівника прокуратури (заяви для тих, хто не працює у прокуратурі), який успішно пройшов тестування, видає наказ про його призначення на посаду, враховуючи підсумковий бал кандидата (від вищого до нижчого) та кількість штатних одиниць у відповідній місцевій прокуратурі.

В силу дії вказаної норми та підсумкового балу позивача (100,66) та його рейтингового місця (27) у рейтинговому списку на зайняття посад прокурорів Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області, а також з урахуванням штатних одиниць прокурорів (23), начальників відділів (9) у вказаній місцевій прокуратурі, які підлягали зайняттю особами, які успішно пройшли тестування, у відповідача були відсутні законодавчо визначені підстави для призначення позивача на посаду у Теребовлянській місцевій прокуратурі Тернопільської області, оскільки такі посади підлягали зайняттю особами, що отримали вищий підсумковий бал та, відповідно, вище місце у рейтинговому списку.

В свою чергу, ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» визначено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 51 цього Закону прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Як встановлено в ході розгляду справи, в даному випадку, згідно з нормативно-правовими актами, про які зазначено вище, відбулась реорганізація прокуратури шляхом припинення діяльності міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур та фактичне скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Таким чином, у зв'язку з тим, що позивач за наслідками проходження зайняв 27 місце, за наявності у вказаній місцевій прокуратурі згідно штатного розпису всього 23 вакантних посад прокурора, та, відповідно, не був призначений на посаду прокурора цієї місцевої прокуратури, відповідачем і було прийнято наказ № 1263к від 16.12.2015 про звільнення юриста 1 класу ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури Козівського району на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» та п. 1 ч. 1 ст. 40 кодексу законів про працю України (у зв'язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури).

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ прокурора Тернопільської області № 1263к від 16.12.2015 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури Козівського району прийнятий в порядку, у межах та спосіб, встановлений законом, є правомірним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

Щодо посилань апелянта на недотримання відповідачем при його звільненні вимог КЗпП України, зокрема, в частині щодо обов'язку власника або уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника, колегія суддів зазначає наступне.

Законом України «Про прокуратуру» та Порядком визначено умову призначення прокурора на посаду в реорганізовану прокуратуру - успішне проходження тестування. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Внаслідок тестування, виходячи з кількості вакантних місць, як прокурорів так і керівників відділів прокуратури та місце позивача у рейтинговому списку, у останнього відсутнє суб'єктивне право на зайняття цих посад в новоутвореній місцевій прокуратурі.

Вказана правова позиція узгоджується з позицією Верховного Суду України викладеною в ухвалі від 17.02.2015 у справі №21-8а15, Вищого адміністративного суду, викладеною у постанові від 16.07.2015 К/800/10543/15 (№2а-5582/08), ухвалі від 24.07.2015 КУ9991/39504/11, ін.

Стосовно доводів позивача про те, що відповідач не врахував його переважного права на залишення на роботі, суд вважає такі також безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас, особливості проходження публічної служби в прокуратурі України та статусу прокурорів визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про прокуратуру».

Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Тобто, особливості проходження публічної служби позивача врегульовуються спеціальним законодавством, положення яких мають пріоритет у застосуванні перед загальними нормами трудового законодавства.

Таким чином, трудове законодавство може бути застосовано, а відповідні гарантії працівника при звільненні, які передбачені Кодексом законів про працю України, можуть бути забезпечені лише в тому обсязі, який передбачений нормами спеціального законодавства, які є пріоритетними.

Крім того, з 15 липня 2015 року втратили чинність положення ч. 1 ст. 46-2 Закону України від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ «Про прокуратуру», якими було передбачено звільнення прокурорів з роботи на загальних підставах, передбачених законодавством про працю.

Натомість, статтею 16 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII визначенні гарантії незалежності прокурорів, зокрема у п. 1 ч. 1 цієї статті передбачено, що незалежність прокурора забезпечується особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

При цьому, слід зазначити, що із набуттям чинності новим Законом України «Про прокуратуру» запроваджено ряд принципово нових підходів до питань призначення на посади прокурорів місцевої прокуратури, основою якої є якісне оновлення керівного та кадрового складу. Такі підходи реалізовуються у тому, що добір кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури здійснюється на конкурсних засадах із числа осіб, які відповідають вимогам, установленим ч. 1 та 5 ст. 27 цього Закону, за результатами кваліфікаційного іспиту, проведеного відповідно до вимог Закону.

Також передбачено, що прокурорами місцевих прокуратур призначаються прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування (п. п. «в» підпункту 1 пункту 5-1 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України №1697-VII).

Зазначеними положеннями встановлений безальтернативний порядок призначення на посади прокурорів місцевих прокуратур, а саме виключно на конкурсних засадах за результатами кваліфікаційного іспиту та передбачено, що прокурори працюючі на день набрання чинності цим Законом у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, можуть бути призначені на посади у новоутворені місцеві прокуратури виключно за умови успішного проходження ними тестування.

Таким чином, правовідносини, що виникають при звільненні з публічної служби у зв'язку зі скороченням штатів юридичної особи, за наявності спеціального законодавства, регулюються останнім.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дії посадових осіб прокуратури Тернопільської області щодо організації і проведення безпідставного звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури, скасування наказу прокурора Тернопільської області №1263-к від 16.12.2015 року про звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури, визнання незаконним запису в трудовій книжці про звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури.

Зважаючи на те, що в ході розгляду справи колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість вимог позивача щодо визнання протиправними дії посадових осіб прокуратури Тернопільської області щодо організації і проведення безпідставного звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури, скасування наказу прокурора Тернопільської області №1263-к від 16.12.2015 про звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури, визнання незаконним запису в трудовій книжці про звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури, не підлягають задоволенню і позовні вимоги щодо зобов'язання керівника прокуратури Тернопільської області негайно поновити ОСОБА_1 в органах прокуратури та запропонувати (адміністративну) посаду відповідно до рейтингового списку та інших переваг згідно Закону України «Про прокуратуру» та КЗпП України, зобов'язання керівника Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області призначити ОСОБА_1 на адміністративну посаду Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області передбачену п.п. 14, 15 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про прокуратуру» та стягнення з прокуратури Тернопільської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 грудня 2015 року до дня поновлення на роботі, оскільки такі вимоги є похідними тих, які в даному випадку задоволені не були.

Щодо вимоги позивача про здійснення розрахунку за дні не відбутої відпустки, що складає 26 календарних днів, колегія суддів зазначає наступне.

Заявляючи такі вимоги позивач виходив з того, що він пропрацював більше 10 років і мав право у зв'язку з цим на додаткову оплачувану відпустку.

Судом встановлено, що стаж ОСОБА_1 в органах прокуратури станом на день звільнення становив 10 років 01 місяць 20 днів (з 26.10.2005 призначений на посаду помічника прокурора Козівського району та 16.12.2015 звільнено з посади прокурора прокуратури Козівського району).

Порядок надання і використання відпусток прокурорами до 15.07.2015 було врегульовано статтею 49 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ., відповідно до якої прокурорам і слідчим прокуратури надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів.

Атестованим працівникам прокуратури, які мають стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю - 5 календарних днів.

Проте, до стажу роботи ОСОБА_1, які давали йому право на відпустку береться враховано період його роботи в органах прокуратури Тернопільської області (з 26.10.2005 по 25.10.2015), а тому за даний відпрацьований період, ОСОБА_1 мав право на 30 календарних днів щорічної основної відпустки, з яких, ним використано 19 календарних днів, а за 11 календарних днів виплачено грошову компенсацію при звільненні.

Суд першої інстанції вірно врахував, що оскільки, у позивача був відсутній стаж роботи в органах прокуратури тривалістю понад 10 років, отже права на додаткову оплачувану відпустку, передбачену статтею 46 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ та (або) статтею 82 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІІ за відпрацьований період з 26.10.2014 по 25.10.2015 він ще не набув.

Після 15.07.2015 і на даний час порядок надання відпустки прокурорам визначено статтею 82 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІІ, відповідно до якої прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора.

Прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що починаючи з 26.10.2015 ОСОБА_1 мав право на щорічну оплачувану відпустку тривалістю 30 календарних днів та додаткову оплачувану відпустку тривалістю 15 календарних днів, разом 45 календарних днів.

Враховуючи те, що позивач звільнений з органів прокуратури до закінчення повного робочого року (до 25.10.2016), відтак станом на 16.12.2015 він мав право на 7 календарних днів відпустки.

При цьому, згідно довідки від 20 січня 2016 року № 18/14-вих-16 за підписом начальника відділу фінансування та бухгалтерського обліку - головного бухгалтера прокуратури області, з ОСОБА_1 при звільненні проведено повний розрахунок з усіх належних йому виплат та заборгованість відсутня, а за платіжним дорученням № 1183 від 26 вересня 2016 року перераховано 426 грн. 42 коп. компенсації за 2 дні невикористаної відпустки.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання прокуратури Тернопільської області здійснити перерахунок посадового окладу та інших виплат з 15 липня 2015 року по 16 грудня 2015 року, із урахуванням вимог ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року, то суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні такої з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури, встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Статтями 8, 13 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з державного бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону.

Обсяг витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет на 2015 рік» встановлено, що Кабінетом Міністрів України затверджується особливий порядок проведення індексації грошових доходів населення у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2015 рік, а також, що норми і положення ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, Закон України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», як спеціальний Закон, який регулює бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, як таких, що фінансуються з державного бюджету, надає повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір та порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.

Постановою Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України №763 від 30.09.2015, визначено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури.

Так, додатком №4 до Постанови посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури складає 2310-2690 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що прокуратура Тернопільської області не наділена правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, тобто збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у відповідному розмірі, а відтак позовна вимога про зобов'язання прокуратури Тернопільської області здійснити перерахунок посадового окладу та інших виплат з 15 липня 2015 року по 16 грудня 2015 року, а також: виплату ОСОБА_1 заробітної плати; виплат для вирішення соціально-побутових питань та матеріальну допомогу на оздоровлення; здійснити розрахунок за дні не відбутої відпустки, що складає 26 календарних днів із урахуванням вимог ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року є необгрунтованою.

Відтак вимога про стягнення з прокуратури Тернопільської області на користь ОСОБА_1 не виплачену заробітну плату з 15 липня 2015 року по 16 грудня 2015 року у розмірі 317 286,40 грн. (триста сімнадцять тисяч двісті вісімдесят шість гривень сорок копійок); суму за 26 календарних днів не відбутої відпустки, що складає 22601,22 грн. (двадцять дві тисячі шістсот одна гривня тридцять дві копійки із урахуванням вимог ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року, є необґрунтованою та безпідставною.

Вказана правова позиція узгоджується з практикою, викладеною у постановах Верховного Суду України від 12 липня 2016 року (справа №21-1726а16) та від 13 липня 2016 (справа №21-1488а16).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що так як судом не визнано протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, а тому не має підстав для задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 10000,00 грн.

Враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні вимоги щодо стягнення з прокуратури Тернопільської області на користь позивача моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198 п. 1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2016 року у справі №819/34/16 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Д.М.Старунський

Судді В.М. Багрій

А.І.Рибачук

Ухвала у повному обсязі складена 07.02.2017 року.