Справа № 335/607/17
Суддя: Геєць Ю. В.
Дата ухвалення: 2017-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

1Справа № 335/607/17 2-а/335/92/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Геєць Ю.В., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управляння Пенсійного фонду України у Вознесенівському районні м. Запоріжжя про визнання дій протиправними, зобов'язання здійснити перерахунок пенсії,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання дій Управління Пенсійного фонду України у Вознесенівському районні м. Запоріжжя противоправними та зобов'язання здійснити перерахунок довічного грошового утримання.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що згідно рішення Верховної Ради України від 10.01.2002 року він був звільнений з посади судді - заступника голови господарського суду Запорізької області у зв'язку з виходом у відставку.

З 06.02.2007 року він перебуває на обліку в Управлянні Пенсійного фонду України у Вознесенівському районні м. Запоріжжя та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90% заробітної плати працюючого судді на відповідній посаді, яке було йому призначено відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

У зв'язку зі зміною заробітної плати працюючих суддів 15.12.2016 року позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України у Вознесенівському районні м. Запоріжжя із заявою про перерахунок йому щомісячного довічного грошового утримання виходячи із заробітку суддів з 1 грудня 2016 року. Проте листом начальника управління Пенсійного фонду України у Вознесенівському районні м. Запоріжжя від 27.12.2016 року за № 371/Б-9 йому було відмовлено в проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

З даною відмовою Управління Пенсійного фонду України у Вознесенівському районні м. Запоріжжя щодо перерахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивач не згоден.

На підставі викладеного, позивач просить визнати бездіяльність Управління Пенсійного фонду України у Вознесенівському районні м. Запоріжжя протиправною щодо нездійснення перерахунку та виплати щомісячного довічного грошового утримання, зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Вознесенівському районні м. Запоріжжя здійснити йому з 01.12.2016 року перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці в розмірі 90 % заробітку працюючого судді з урахуванням 50 % за вислугу років на підставі довідки Господарського суду Запорізької області від 01.12.2016 року № 09-19/1236, що складає 22320 грн. без обмежень.

У відповідності до ст. 183-2 КАС України відповідач надав суду заперечення проти позову, відповідно до змісту яких заперечує проти позову у повному обсязі та просить відмовити у задоволенні позову.

Дослідженням доказів, аналіз законодавства приводить суд до наступного.

Судом встановлено, що згідно рішення Верховної Ради України від 10.01.2002 року ОСОБА_1 був звільнений з посади судді - заступника голови господарського суду Запорізької області у зв'язку з виходом у відставку та перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України у Вознесенівському районі м. Запоріжжя з 06.02.2007 року і отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90% заробітної плати працюючого судді на відповідній посаді, яке було йому призначено відповідно до до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

У зв'язку зі зміною заробітної плати працюючих суддів позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України із заявою про перерахунок йому щомісячного довічного грошового утримання виходячи із заробітку суддів з грудня 2016 року. Проте листом начальника управління Пенсійного фонду України у Вознесенівському районі м. Запоріжжя від 27.12.2016 року за № 371/Б-9 йому було відмовлено в проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Вказана відмова послугувала підставою звернення позивача до суду із зазначеними позовними вимогами.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відсутність хоча б однієї з наведених вище ознак, є підставою для задоволення адміністративного позову.

Статтями 71, 72 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом.

Відповідно до Конституції України та Закону України «Про судоустрій та статус суддів» гарантії самостійності та незалежності суддів забезпечується особливим порядком фінансування, належним матеріальним та соціальним забезпеченням суддів.

Правові засади організації судової влади, загальний порядок забезпечення діяльності судів та інші питання судоустрою і статусу суддів врегульовані Законом України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 року.

Згідно з пунктом 14 частини 1 статті 92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України, матеріальне та соціально-побутове забезпечення, у тому числі й суддівська винагорода, є елементами статусу судді. Забезпечення суддів та статус суддів у відставці визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів»№ 2453-VІ, яким було запроваджено особливий порядок обчислення розміру щомісячного довічного утримання суддів.

Відповідно до частини третьої статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

З 01.10.2011 року набрали чинності зміни до вищезазначеної статті, внесені Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VІ, згідно з якими щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01.01.2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді.

Частиною п'ятою цієї ж статті визначено, що максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Проте, Конституційний Суд України Рішенням від 03.06.2013р. №3-рп/2013 частину третю та перше, друге, третє речення частини п'ятої статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Тобто, з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного Рішення відновили дію частини третьої та перше, друге, третє речення частини п'ятої статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».

У зазначеному Рішенні Конституційний Суд України вказав на те, що Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» змінено визначений Законом України «Про судоустрій і статус суддів» порядок нарахування щомісячного довічного грошового утримання, внаслідок чого зменшено розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів. Залишивши незмінним зміст права на щомісячне довічне грошове утримання суддів, Закон України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» звузив обсяг цього права, встановивши обмежену базу для нарахування суддям щомісячного довічного грошового утримання і його максимальний розмір, та скасував право суддів на одержання щомісячного довічного грошового утримання без обмеження граничного розміру, чим знизив і досягнутий рівень гарантій незалежності суддів, що не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів.

Ухвалюючи зазначене Рішення, Конституційний Суд України врахував попередні позиції стосовно гарантій незалежності суддів, викладені ним у рішеннях від 20.03.2002р. № 5-рп/2002, 01.12.2004р. № 19-рп/2004, 11.10.2005р.№ 8-рп/2005, 18.06.2007р. № 4-рп/2007, 22.05.2008р. № 10-рп/2008, які полягають у тому, що визначені Конституцією та Законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя й незалежності працюючих суддів і дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності й неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Таким чином, з моменту ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013р. № 3-рп/2013 підлягає застосуванню частина третя статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції до змін, внесених Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» : «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання».

Верховний Суд України зробив аналогічний правовий висновок щодо обмеження грошового утримання судді у постановах від 17.03.2015 року (справа № 21-371а14, 21-429а14), від 09.06.2015 року (справа № 21-472а15), зазначивши, що оскільки за змістом п. 4 рішення Конституційного Суду України №3-рп/2013 воно має преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень, законів, визнаних неконституційними, то право на одержання довічного грошового утримання без обмеження розміру такого виникає з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 03.06.2013 № 3-рп/2013.

Особливість щомісячного грошового утримання судді полягає в тому, що воно не належить до суддівської винагороди і тому не є складовою заробітної плати судді. Виходячи з системного аналізу положень Закону, це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу. Щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці є належним утриманням цього судді після припинення виконання ним своїх професійних обов'язків та особливою нормою його соціального забезпечення.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Конституційного Суду України, за якою щомісячне довічне грошове утримання є гарантованою державою щомісячною звільненою від сплати податків грошовою виплатою, що слугує забезпеченню належного утримання судді, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді (абзац п'ятий пункту 7 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005; абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007).

Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на неконституційність обмеження розміру довічного грошового утримання суддів і зазначав, що встановлення максимального розміру такого утримання звужує обсяг існуючого права і водночас знижує досягнутий рівень гарантій суддівської незалежності, підкреслював, що такі положення приймалися Верховною Радою України всупереч вимогам частини третьої статті 22 Конституції України щодо недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів, а тому не відповідали їй (були неконституційними) (рішення Конституційного Суду України від 18.06.2007 року за № 4-рп/2007, п. 7.5 рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року за № 10-рп/2008).

Аналізуючи наведені положення, суд приходить до висновку, що в усіх випадках розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці залежить від розміру грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді. При цьому, законодавець не обмежує розмір довічного грошового утримання судді у відставці розміром суддівської винагороди працюючого судді, діючим на дату призначення судді у відставці грошового довічного утримання. Довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України. Наведеним положенням кореспондують норми Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.11 № 384, згідно з п.4 якого саме на органи Пенсійного фонду України покладено обов'язок щодо призначення (перерахунок) пенсій, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці та підготовка документів для їх виплати.

З огляду на викладене суд вважає, що оскільки як положеннями ст. 43 Закону України «Про статус суддів», так і положеннями Закону № 2453 розмір щомісячного грошового утримання судді у відставці встановлений у відсотках від суддівської винагороди працюючого на відповідній посаді судді, то розмір щомісячного довічного грошового утримання має збільшуватись у разі збільшення розміру заробітної плати відповідного судді.

Суд зважує на положення ст. 126 Конституції України, які закріплюють основоположні принципи здійснення правосуддя в Україні - незалежність і недоторканність суддів.

Враховуючи те, що позивач є суддею у відставці, суд вважає, що відповідач мав здійснити перерахунок розміру довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до ч. 3 ст. 138 Закону № 2543 з метою приведення розміру такого утримання у відповідність з розміром заробітної плати судді, що працює на посаді, отже дії відповідача щодо відмови позивачу у перерахунку довічного утримання в зв'язку із збільшенням розміру мінімальної заробітної плати є противоправним, оскільки порушують права та інтереси позивача.

Відповідно до особистої заяви про призначення довічного утримання, ОСОБА_1 має право на отримання щомісячного грошового утримання в розмірі 90 % заробітної плати (суддівської винагороди) працюючого судді на відповідній посаді.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що дії відповідача з відмови у перерахунку довічного грошового утримання судді суперечать вимогам Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частин 2 та 3 статті 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін, про захист яких вони просять. Кожна сторона, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, суд прийшов до висновку, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці повинно виплачуватися виходячи з заробітної плати судді, який працює на відповідній посаді, а прийняття нормативних актів, які б звужували існуючі гарантії незалежності суддів, складовою якої є належне матеріальне забезпечення, є порушенням норм Конституції України, яка гарантує судді ці права.

Відтак, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині слід задовольнити, визнавши бездіяльність управління Пенсійного фонду України у Вознесенівському районні м. Запоріжжя щодо нездійснення перерахунку та виплати ОСОБА_1 розміру щомісячного довічного грошового утримання та зобов'язавши відповідача провести перерахунок розміру щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 з 01.12.2016 року.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Відповідно до ч.1 ст. 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Судом встановлено, що при поданні адміністративного позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 640 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.684530538.1 від 12.01.2017 року, тому на користь позивача підлягають стягненню витрат зі сплати судового збору у розмірі 640 грн.

У відповідності до ч. 1 п. 1. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

Керуючись ст.ст. 8, 22, 55, 64, 95, 124, 142 Конституції України, ст.ст. 2, 6, 9, 158-163, 167 КАС України, Законом України № 2453-VІ «Про судоустрій та статус суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити.

Визнати бездіяльність управління Пенсійного фонду України у Вознесенівському районні м. Запоріжжя щодо нездійснення перерахунку та виплати ОСОБА_1 розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці протиправною.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Вознесенівському районі м. Запоріжжя здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання, як судді у відставці, в розмірі 90 % грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді з 01.12.2016 року з урахуванням 50 % за вислугу років на підставі довідки Господарського суду Запорізької області від 01.12.2016 року № 09-19/1236.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 256 КАС України постанова суду підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського адміністративного апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі скарги через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Ю.В.Геєць