Справа № 820/2403/16
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2017-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2017 р. справа № 820/2403/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мельникова Р.В.,

за участю секретаря судового засідання - Цибульник Г.В.,

представників позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача - Гаєвська І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Харківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень та вимоги,-

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд:

- скасувати податкове повідомлення - рішення за № від 13.01.2016 року;

- скасувати податкове повідомлення - рішення за № 000139 від 26.05.2016 року;

- скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) за № Ф-.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що не допускав порушень, а тому вважає податкові повідомлення-рішення та вимогу про сплату недоїмки такими, що не відповідають чинному законодавству.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що податковий орган діяв виключно в межах правового поля та у відповідності до вимог чинного законодавства, а відтак позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

У судовому засіданні сторони підтримали свої правові позиції в повному обсязі.

Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Харківською ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області (далі - ДПІ) було проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_4 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2014 р. по 31.12,2014 р.. дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 р.

За результатами проведеної перевірки було складено акт перевірки від 18.12.2015 р. за №722/20-23-17-01-.

У відповідності до висновку акту перевірки ДПІ зазначається, що перевіркою встановлено порушення:

-п. 44.1 ст.44, п.176.1 ст.176, п. 177.10 ст.177 Податкового кодексу України, а саме

відсутність ведення книги обліку доходів та витрат за 2014 рік;

-п.6.2 ст.6, п.2 ст.7, абз. 3 ч.8 ст.9 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», заниження суми єдиного внеску в 2014 р. на 62 153,57 грн.;

-п. 177.4, п." 177.2ст. 177, п. 138.2 ст. 138, п. 139.1 ст. 139, п. 44.1, п.44.3, п.44.6 ст.44 Податкового кодексу України, завищення витрат за 2014 р. на загальну суму 605 141,67 грн., донараховано ПДФО на суму 100257,25 грн.;

-пп. 168.1.2, п.п.168.1.4, п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, несвоєчасне перерахування податку на доходи з фізичних осіб за 2014 р.

За результатами проведеної перевірки та складеного акту винесено податкове повідомлення - рішення за № від 13.01.2016 р. на загальну суму 150 385, 88 грн., податкове повідомлення - рішення за № від 13.01.2016 р. на загальну суму 2 752, 92 грн. та вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 21.12.2015 р. на загальну суму 62 153,57 грн.

Рішенням за результатами розгляду скарги від 14.03.2016 року № 102/ФОП/20-40-10-04-14 ГУ ДФС у Харківській області частково задоволено скаргу ФОП ОСОБА_4 від 03.02.2016 року, та скасовано податкове повідомлення - рішення Харківської ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області від 13.01.2016 року № в частині збільшення грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 172, 08грн. (штрафні санкції), в іншій частині вказане рішення та податкове повідомлення - рішення № залишено без змін, а скаргу ФОП ОСОБА_4 у вказаній частині залишено без задоволення.

В подальшому, податковим органом було скасовано податкове повідомлення - рішення за № від 13.01.2016 року на загальну суму 2752, 92грн. та прийнято податкове повідомлення - рішення від 26.05.2016 року №000139 на загальну суму 2580, 84грн.

Позивач, не погоджуючись із вказаними рішеннями контролюючого органу, звернувся до суду із даним позовом.

Перевіряючи обґрунтованість висновків податкового органу, та як наслідок правомірність визначення позивачу суму грошового зобов'язання на підставі оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до положень 14.1.36 ст.14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно п. 22.1. ст. 22 ПК України, об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.

Відповідно до підпункту 14.1.156 статті Податкового кодексу України, податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Поряд з цим, відповідно до п.п. 177.1-177.2 ст. 177 Податкового кодексу, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу. Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно п. 168.3 ст. 168 Податкового кодексу, розрахунок податкових зобов'язань з оподатковуваного доходу платника податку, нарахованого у джерела його виплати, проводиться податковим агентом (у тому числі роботодавцем, органами Пенсійного фонду України).

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (пп.168.1.1, пп.168.1.2, п.168.1, ст.168 ПК України).

Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

Ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті), у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами; виграшу в державну та недержавну грошову лотерею, виграш гравця (учасника), отриманий від організатора азартної гри (п.167.1 ст.167 ПК України ).

Якщо база оподаткування, яка визначена з урахуванням норм пункту 164.6 статті 164 розділу щодо доходів, зазначених в абзаці першому цього пункту, в календарному місяці перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року, до суми такого перевищення застосовується ставка 17 відсотків.

Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є: а) податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні (п. 171.2 ст.171 ПК України).

Відповідно до п.177.6 ст.177 ПК України у разі якщо фізична особа - підприємець отримує інші доходи, ніж від провадження підприємницької діяльності, у межах обраних ним видів такої діяльності, такі доходи оподатковуються за загальними правилами, встановленими цим Кодексом для платників податку - фізичних осіб.

Аналіз наведених положень Кодексу дає підстави для висновку, що податковий агент зобов'язаний перерахувати до бюджету утриманий податок під час виплати доходу, а якщо оподаткований дохід нараховується, але не виплачується платнику податку, то податок підлягає сплаті (перерахуванню) у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду. Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалах Вищого адміністративного суду України по справах №818/2927/13-а від 24.02.2015 року та №820/12804/14 від 10.06.2015 року.

Перевіряючи правомірність віднесення позивачем сум по вищезазначеним господарським операціям до складу витрат, які підлягають оподаткуванню, суд дійшов висновку про наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ФОП ОСОБА_4 у спірний період мав господарські відносини з ТОВ «Юрполіс компані» та ТОВ «Філакас».

Так, між ФОП ОСОБА_4 та ТОВ «Юрполіс компані» укладено договори на надання юридичних, послуг від 02.12.2013 № 156, від 09.01.2014 № 4, від 19.06.2014 № 54, від 19.06.2012 року № 54, виконання яких, на думку позивача, підтверджують протоколи встановлення договірної ціни, акти прийому-передачі послуг, податкові накладні (т.1 а.с. 61-84).

Суд звертає увагу, що предметами договорів про надання юридичних послуг від 02.12.2013 року № 156 (т.1 а.с. 61) та від 09.01.2014 року № 4 (т.1 а.с. 70) мають ідентичний зміст, зокрема: надання консультацій з правових питань по оскарженню податкових повідомлень - рішень, № від 20.01.2012 року, № від 28.08,2012 року, № від 28.08.2012 року, винесених Харківською ОДПІ.

Поряд з цим, предмет договору про надання юридичних послуг від 19.06.2012 року № 54 (т.1 а.с. 76) носить загальний характер, зокрема: надання юридичних послуг та консультацій з правових питань по оскарженню податкових повідомлень - рішень, винесених Харківською ОДПІ, а також в державних органах і установах, а також органах місцевого самоврядування, при проведенні перевірок податковими органами, відділами податкової міліції, у судових установах.

Суд вважає за потрібне зазначити, що на підставі наданих позивачем документів неможливо підтвердити реального надання юридичних послуг, оскільки під час судового розгляду позивачем не надано доказів фактичного надання послуг, які зазначені в актах виконаних робіт, зокрема: результатів проведеного письмового консультування з юридичних питань; складення процесуальних документів, скарг, претензій та позовних заяв; проведення у відповідність вимогам законодавства внутрішніх документів; допомоги в підготовці документів; оформлення договорів, угод; проведення претензійної роботи по матеріалам, що готувалися позивачем; представництво інтересів замовника в державних органах і установах, а також органах місцевого самоврядування, при проведенні перевірок органами Державної податкової служби України, відділами податкової міліції, іншими державними органами, що виконують контрольні та наглядові функції, при оскарженні в адміністративному порядку, у судових установах, зокрема, у місцевих, господарських, адміністративних судах, апеляційних судах. Вищих спеціалізованих судах, Верховному суді України та третейських судах із всіма правами, наданими чинним законодавством представникові позивача, відповідача, третьої особи, заявника, в тому числі розробка, складання та подання позовних заяв, скарг по справах адміністративного провадження, клопотань, заяв про зміну способу виконання, апеляційних скарг, касаційних скарг, заяв про перегляд рішень, ухвал, постанов іа нововиявленими обставинами або у з'язку з винятковими обставинами, повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання позову, зміни предмета позову, укладення мирових угод.

Таким чином, проаналізувавши зміст вищезазначених актів прийому-передачі виконаних послуг, суд вважає за потрібне звернути увагу, що вони містять лише узагальнену інформацію стосовно наданих юридичних послуг, зміст яких не розкритий, та відповідно до якого не має можливості визначити: фактичну дату отримання послуг та обсяг отриманої юридичної консультації з урахуванням погодинної оплати; посади та прізвища осіб які безпосередньо здійснюють господарську операцію, а саме хто надає консультацію та кого консультують; обсяг та конкретний характер вирішених правових питань, їхній вплив на господарську діяльність підприємства із зазначенням досягнутого економічного ефекту.

Також позивачем не надано будь-яких інших доказів безпосереднього впливу придбаних від ТОВ «Юрполіс компані» послуг на результати подальшої господарської діяльності, у тому числі щодо підтвердження досягнення позитивного впливу під час представництва виконавцем інтересів ФОП ОСОБА_4 з правових питань нерухомості та землі, відповідно до завдань замовника, які також позивачем до суду не надано.

Окрім того, зі змісту вищезазначених документів не вбачається за можливе чітко визначити які саме договори (скарги, претензії, доручення правового характеру) були підготовлені та/або укладені за допомогою ТОВ «Юрполіс компані» в результаті отриманих юридичних послуг, та в чому саме полягав контроль зі сторони виконавця за виконанням укладених правочинів.

Додатково суд зауважує, що акт виконаних робіт від 20.03.2013 року не містить деталізації інформації про обсяг, характер, строки подальшого використання спірних послуг у діяльності суб'єкта господарювання, що, в свою чергу, унеможливлює з'ясування наявності розумних економічних причин або іншої мети ділового характеру, що вказувало б на безпосередній зв'язок з господарською діяльністю.

Слід також окремо відмітити, що надані позивачем акти прийому-передачі послуг не підтверджують надання наведених послуг, оскільки містять лише загальні положення щодо застосування норм законодавства та не підтверджують наявності у позивача господарської мети за результатами отримання вказаних послуг.

Оскільки під час судового розгляду позивачем не доведено реальності юридичних послуг, не доведено наявності у позивача господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства, що вказує на безпідставність віднесення у 2014 році до витрат суми за наслідками господарських операцій з ТОВ «Юрполіс компані».

Крім того, суд звертає увагу на те, що господарські операції (зокрема, виконання робіт), здійснені на виконання правочинів, є самостійним поняттям, відмінним від правочинів або господарських зобов'язань, а дотримання норм цивільного чи господарського права не означають автоматично реальності вчинення господарської операції.

Вказана правова позиція узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду, яка викладена в ухвалі від 17 лютого 2016 року по справі К/800/60140/14.

Таким чином, суд приходить до висновку про не підтвердженість реальності та доцільності вказаних господарських операцій з ТОВ «Юрполіс компані».

Щодо особливостей договірних відносин ФОП ОСОБА_4 з ТОВ «Філакас», то суд звертає увагу на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ФОП ОСОБА_4 укладено договір поставки від 11.02.2014 року № 4 з ТОВ «Філакас», предметом якого є поставка ТМЦ (продукти харчування та с/г продукція) (т.1 а.с. 85)

Позивач вважає, що належним підтвердження виконання умов вищезазначеного правочину є видаткові, податкові накладні, ТТН ( т. 1 а.с. 88-140).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження проведення оплати за отримані послуги та товари від ТОВ «Юрполіс компані» та ТОВ «Філакас» надав до суду виписку по банківському рахунку ФОП ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 155, 158, 164, 167, 168, 169, 1701-177, 179, 182, 184, 186, 188, 189, 191, 196).

Однак, суд звертає увагу, що вказані виписки не є належним чином засвідчені банківською установою, зокрема не містять відтиску мокрої печатки банку, підпису уповноваженої особи, а відтак вказані документи суд не вважає належними та обгрунтованими доказами на підтвердження проведення оплати за надані послуги (отримані ТМЦ), що в свою чергу унеможливлює підтвердження того, що безготівкові кошти були списані з рахунків суб'єкта господарювання (в оплату вартості придбаних юридичних послуг та отриманих ТМЦ), тобто вибули з власності ФОП ОСОБА_4, що могло б свідчити про відсутність наміру безпідставно отримати податкову вигоду.

Доводи позивача про те, що оплату за поставлений товар здійснено у безготівковій формі, що також підтверджує реальність господарських операцій та зміну майнового стану платника суд вважає необґрунтованими, оскільки наявність належним чином не засвідчених виписок по рахунку ФОП ОСОБА_4 за спірними операціями самі по собі не є підтвердженням фактичного здійснення операцій та в даному випадку - самостійною підставою для формування спірних сум податкових витрат, оскільки рух цих коштів, виходячи з вищенаведеного, не підтверджує реальність господарських операцій.

Також, суд вважає за потрібне звернути увагу, що у товаро - транспортних накладних, які були складені під час проведення транспортування ТМЦ від ТОВ «Філакас» до ФОП ОСОБА_4 у графі «отримав» міститься запис - «водій-експедитор ОСОБА_9.».

Так, у відповідності до ст. 1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» транспортно-експедиторська діяльність - підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів.

Транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування;

Експедитор (транспортний експедитор) суб'єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про транспортно-експедиційну діяльність» транспортно-експедиторська діяльність здійснюється суб'єктами господарювання різних форм власності, які для виконання доручень клієнтів чи відповідно до технологій роботи можуть мати склади, різні види транспортних засобів, контейнери, виробничі приміщення тощо. Експедитори для виконання доручень клієнтів можуть укладати договори з перевізниками, портами, авіапідприємствами, судноплавними компаніями тощо, які є резидентами або нерезидентами України. Транспортно-експедиторську діяльність можуть здійснювати як спеціалізовані підприємства (організації), так і інші суб'єкти господарювання.

Згідно зі ст. 8, 9 вказаного Закону експедитори за дорученням клієнтів забезпечують оптимальне транспортне обслуговування, а також організовують перевезення вантажів різними видами транспорту територією України та іноземних держав відповідно до умов договорів (контрактів). Платою експедитору вважаються кошти, сплачені клієнтом експедитору за належне виконання договору транспортного експедирування.

У плату експедитору не включаються витрати експедитора на оплату послуг (робіт) інших осіб, залучених до виконання договору транспортного експедирування, на оплату зборів (обов'язкових платежів), що сплачуються при виконанні договору транспортного експедирування.

Підтвердженням витрат експедитора є документи (рахунки, накладні тощо), видані суб'єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування, або органами влади.

Таким чином, з правового аналізу вищезазначених норм права випливає, що експедиторська діяльність відноситься до окремої групи діяльсності, яка може надаватись окремими суб`єктами господарювання за дорученням клієнта та за його рахунок, а експедитор в свою чергу виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування.

Між тим, матеріали справи не містять, а позивачем в обгрунтування своєї правової позиції не надано до суду жодних доказів на підтвердження дотримання вищезазначених норм права.

Також, як вбачається з матеріалів справи (т. 2 а.с. 58) між ФОП ОСОБА_4 (орендар) та громадянином ОСОБА_6 укладено лише договір оренди автотранспорта ГАЗ-3302-14, який не передбачає за ОСОБА_6 надання експедиторських послуг.

Тобто, предметом вказаного правочину обмежується лише наданням в оренду автомобіля ГАЗ-3302-14, а не виконання ОСОБА_6 обовязків водія - експедитора.

Окрім того, позивачем не надано до матеріалів справи копії свідоцтва про реєстрацію за ОСОБА_6 транспортного засобу Газ 3302-14, НОМЕР_4.

Посилання позивача на той факт, що транспортування товару здійснювалось ОСОБА_6 на підставі укладеного із ФОП ОСОБА_4 трудового договору від 14.07.2010 року (т. 2 а.с. 59), суд оцінює критично, оскільки відповідно до змісту вищезазначеного договору, видом діяльності (професія) працівника було визначено - експедитор. Також, у ньому жодним чином не зазначено право ФОП ОСОБА_4 використовувати транспортний засіб, який перебуває у ОСОБА_6 на праві власності.

Крім того, будь-яких доказів, які б свідчили про наявність у даної особи права (необхідної кваліфікації) та відсутності протипоказань (медичних тощо) для управління об'єктами підвищеної небезпеки, якими в даному випадку є транспортні засоби позивачем надано не було.

Також, у відповідності до п. 2.5 договору передбачено щомісячну оплату на експлуатацію автомобіля, доказів на виконання чого матеріали справи не містять.

Поряд з цим, як вбачається з матеріалів справи, між ФОП ОСОБА_4 та громадянином ОСОБА_7 укладено договір оренди автомобіля (фургона) Volkswagen CADDY № НОМЕР_3, який ОСОБА_7 передає у користування ФОП ОСОБА_4 (т.2 а.с. 61)

Водночас, суд звертає увагу, що відповідно до даних свідоцтва про ресєтрацію тарнспортного засобу Volkswagen CADDY № НОМЕР_3, вказаний автомобіль зареєстрований за ОСОБА_8 (м. Дніпропетровська область, м. Першотравенськ) (т.2 а.с. 65).

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що надані позивачем товарно-транспортні накладні не відповідають вимогам щодо їх оформлення, оскільки в них відсутні зазначення номеру подорожніх листів, спосіб визначення маси, код вантажу, клас вантажу, маса вантажу, відсутні відомості про виконавців вантажно-розвантажувальних операцій, а також щодо часу навантаження та розвантаження товару.

Таким чином, суд дійшов висновку, що надані позивачем товарно-транспортні накладні не є належним доказом підтвердження реальності господарської операції з придбання позивачем товару у ТОВ "Філакас".

Оскільки товарно-транспортні накладні складені з порушенням порядку оформлення первинних документів щодо форми та змісту, що в силу вимог ч.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", спричиняє втрату ними юридичного статусу первинних документів.

Крім того, відповідно до п. 2 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996 року № 99 та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 12 червня 1996 року за № 293/1318 (далі по тексту - Інструкція, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин за період березень-серпень 2014 року) сировина, матеріали, паливо, запчастини, інвентар, худоба, насіння, добрива, інструмент, товари, основні засоби та інші товарно-матеріальні цінності, а також нематеріальні активи, грошові документи і цінні папери відпускаються покупцям або передаються безплатно тільки за довіреністю одержувачів.

Пунктом 3 вище зазначеної Інструкції передбачено, що бланки довіреностей видаються після їх реєстрації у Журналі реєстрації довіреностей, який має бути пронумерований, прошнурований та скріплений печаткою і підписами керівника і головного бухгалтера підприємства.

Згідно з п. 6 Інструкції довіреність на одержання цінностей від постачальника за нарядом, рахунком, договором, замовленням, угодою або іншим документом, що їх замінює, видається довіреній особі під розписку і реєструється в журналі реєстрації довіреностей.

Суд зазначає, що відпуск ТМЦ на право отримання від ТОВ "Філакас" товарів за період березень-серпень 2014 року здійснювався ОСОБА_6 за конкретно визначеними довіреностями вантажоодержувача, які позивачем ані під час проведеної перевірки, ані під час розгляду справи не було надано, як і витягів з журналу реєстрації довіреностей, ведення якого є обов'язковим.

Окрім вищенаведеного, суд вважає за необхідне наголосити, що відповідно до п. 13 Інструкції довіреність, незалежно від строку її дії, залишається у постачальника при першому відпуску цінностей. У разі відпуску цінностей частинами на кожний частковий відпуск складається накладна (акт приймання-здачі або інший аналогічний документ) з поміткою на ній номера довіреності та дати її видачі. В цих випадках один примірник накладної (або документа, що її заміняє) передається одержувачу цінностей, а другий - додається до залишеної у постачальника довіреності і використовується для спостереження і контролю за відпуском цінностей згідно довіреності, а також для проведення розрахунків з одержувачем.

З огляду на вищезазначене, суд звертає увагу, що про безтоварний характер господарських операцій та відсутність факту реального виконання спірних операцій свідчить відсутність у підприємства належним чином оформлених товарно-транспортних накладних, дорожніх листів на перевезення вантажів та довіреностей на водія-експедитора на право отримання товарно-матеріальних цінностей, відсутність доказів на підтвердження факту передачі придбаних ТМЦ.

Вказана правова позиція узгоджується також з позицією Вищого адміністративного суду України, яка викладена в ухвалі від 12 жовтня 2016 року по справі К/800/48957/13.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податку.

Відповідно до абзацу 11 вищезазначеної статті Закону первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до вимог п.2.1 ст.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 р. за № 168/704, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення..

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 зазначеного Положення господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Позивачем жодних доказів відображення у бухгалтерському обліку господарських операцій з приводу придбання товарно-матеріальних цінностей, використання їх у виробництві та послідуючої реалізації як під час проведеної перевірки, так і під час розгляду справи надано не було.

Посилання позивача на той факт, що придбаний у ТОВ «Філакас» товар був використаний у власній господарській діяльності, а саме використано для виробництва козинаків, які в послідуючому були реалізовані іншим суб'єктам господарювання, суд оцінює критично, оскільки жодних доказів які б свідчили про те, що даний товар було придбано саме у даного суб'єкта господарювання позивачем надано не було та матеріали справи не містять.

З огляду на добуті по справі докази в їх сукупності суд не приймає до уваги твердження позивача про реальність господарських операцій між ФОП ОСОБА_4 та його контрагентом - ТОВ «Філакас» так як позивачем не надано до суду належних, достатніх та переконливих доказів реальності надання товарів від зазначеного суб'єкта господарювання, а також не надано доказів дотримання засад розумності та добросовісності у спірних взаємовідносинах.

З наявних у справі документів слідує, що фактично господарських операцій саме між позивачем, та його контрагентом не відбувалось, а тому надані до справи копії первинних документів не можуть бути взяті до уваги навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством (лист Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011р. №742/11/13-11 "Щодо однакового застосування адміністративними судами окремих приписів Податкового кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України").

Додатково суд вважає за потрібне зазначити, що ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 15.09.2015 року по справі № 820/5682/15 вказано, що на підставі висновків акту перевірки, податковим органом внесено до Інформаційної системи "Податковий блок" відносно товариства з обмеженою відповідальністю "Філакас" відхилень між показниками податкового кредиту з податку на додану вартість та податкових зобов'язань з податку на додану вартість, самостійно задекларованими товариства з обмеженою відповідальністю "Філакас" в податкових деклараціях з податку на додану вартість за період з 01 лютого 2014р. по 28 лютого 2014 р. та з 01 серпня 2014 р. по 31 жовтня 2014 р. та показниками податкового кредиту з податку на додану вартість та податкових зобов'язань з податку на додану вартість. Підставою таких висновків є твердження податкового органу про укладання нікчемних правочинів між ТОВ "Філакас" та контрагентами-постачальниками, які не спричинили реального настання юридичних наслідків. У зв'язку з цим, відповідачем внесено в АІС "Податковий блок" коригування податкового кредиту та податкового зобов'язання ТОВ "Філакас" за перевірений період.

Також, як вбачається з висновків акту перевірки, контролюючим органом встановлено порушення ФОП ОСОБА_4 п. 44.1 ст.44, п.176.1 ст.176, п. 177.10 ст.177 Податкового кодексу України, а саме відсутність ведення книги обліку доходів та витрат за 2014 рік.

Суд звертає увагу, що відповідно до п. 177.10 ст. 177 Податково кодексу України, фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Для реєстрації Книги обліку доходів і витрат фізичні особи - підприємці подають до контролюючого органу за місцем обліку примірник Книги у разі обрання способу ведення Книги у паперовому вигляді.

Порядок ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність унормований Наказом міністерства доходів і зборів України 16.09.2013 N 481 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 01 жовтня 2013 р. за N 1686/24218).

Так, відповідно до п.п. 2-5 вказаного порядку, книга ведеться за вибором платника податку в паперовому або електронному вигляді.

У разі обрання самозайнятою особою ведення Книги у паперовому вигляді:1) самозайнята особа зобов'язана подати до контролюючого органу за основним місцем обліку примірник Книги, на титульному аркуші якої зазначаються: прізвище, ім'я та по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовились від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), податкова адреса, номер та дата свідоцтва про право на здійснення незалежної професійної діяльності (за наявності); 2) книга прошнурована, пронумерована, безоплатно реєструється в контролюючому органі. Книга засвідчується підписом керівника або заступника контролюючого органу та скріплюється печаткою; 3) записи у Книзі виконуються розбірливо чорнилом темного кольору або кульковою ручкою. Внесення виправлень здійснюється шляхом нового запису, який засвідчується підписом самозайнятої особи; 4) у разі необхідності реєстрації нової Книги протягом податкового (звітного) періоду записи в ній продовжуються наростаючим підсумком, а попередня Книга залишається у самозайнятої особи.

У разі обрання самозайнятою особою ведення Книги в електронній формі: 1) самозайнята особа зобов'язана: отримати посилені сертифікати відкритих ключів, сформованих акредитованими центрами сертифікації ключів, включених до системи подання податкових документів в електронному вигляді, укласти договір про визнання електронних документів з контролюючим органом та сформувати заяву на отримання Книги і надіслати її до контролюючого органу за місцем податкового обліку засобами електронного зв'язку з дотриманням умов щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством; 2) контролюючий орган за місцем податкового обліку реєструє заяву самозайнятої особи на отримання Книги у реєстрі поданих заяв та протягом 3 робочих днів формує і надсилає самозайнятій особі повідомлення про реєстрацію Книги із зазначенням реєстраційного номера Книги та дати її реєстрації; 3) після отримання самозайнятою особою повідомлення про реєстрацію Книги така особа здійснює операції з її ведення згідно з цим Порядком; 4) у Книзі в електронному вигляді допускаються виправлення помилок або коригування шляхом доповнення рядка, в якому відображається від'ємне або позитивне значення.

Записи у Книзі виконуються за підсумками робочого дня, протягом якого отримано дохід.

Водночас, позивач всупереч вищезазначених норм права, як під час подання даного позову, так і в ході судових засідань не надано до суду жодних доказів на підтвердження ведення ОСОБА_4, як фізичною особою - підприємцем, книги обліку доходів та витрат за 2014 рік в паперовому та/чи електронному вигляді, а також калькуляції витрат на виробництво продукції. Жодних пояснень з приводу вказаних обставин представником позивача також не надано.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що матеріали справи та наявні в дій докази об'єктивно засвідчують відсутність реального наміру на виконання укладених між позивачем та контрагентами - ТОВ «Філакас» та ТОВ «Юрполіс компані» господарських відносин, що призвело до завищення витрат у 2014 році.

Водночас, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень було доведено про правомірність встановлених під час перевірки порушень позивачем вимог діючого законодавства, що призвело до завищення позивачем витрат у 2014 році. по взаємовідносинам із контрагентами- ТОВ «Філакас» та ТОВ «Юрполіс компані» та як наслідок обґрунтованості винесення спірного податкового повідомлення - рішення № від 13.01.2016 року.

З приводу виявлених під час перевірки порушень позивачем пп. 168.1.2, п.п.168.1.4, п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, на підставі яких контролюючим органом прийнято спірне податкове повідомлення - рішення № 000139 від 26.05.2016 року, то суд звертає увагу на наступне.

Підпунктом 168.1.6 п. 168.1 ст. 168 ПК України визначено, що для цілей розподілу про податок на доходи з фізичних осіб та п. 54.2 ст. 54 ПК України під терміном «граничний термін сплати до бюджету податку» розуміються строки сплати податку, визначені цим пунктом.

Підпунктом 168.1.4 п. 168.1 ст. 168 ПК України передбачено, що якщо оподаткований дохід надається у негрошовій формі чи виплачується готівкою з каси податкового агента, податок сплачується (перераховується) до бюджету протягом банківського дня, що настає за днем такого нарахування (виплати, надання).

Якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду (пп. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168 Кодексу).

Для цілей цього розділу та пункту 54.2 статті 54 цього Кодексу під терміном "граничний термін сплати до бюджету податку" розуміються строки сплати податку, визначені цим пунктом ( пп. 168.1.6 п. 168.1 ст. 168 Кодексу).

Податковий кодекс України містить норму, яка встановлює відповідальність за порушення правил нарахування, утримання та сплати (перерахування) податків у джерела виплати, тобто ця норма є спеціальною та підлягає застосуванню у відповідних в разі встановлення фактів не нарахування, неутримання та/або несплати (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків.

Так, відповідно до 127.1 ст. 127 Податкового кодексу, ненарахування, неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Ті самі дії, вчинені повторно протягом 1095 днів тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 50 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Дії, передбачені абзацом першим цього пункту, вчинені протягом 1095 днів втретє та більше тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 75 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Відповідальність за погашення суми податкового зобов'язання або податкового боргу, що виникає внаслідок вчинення таких дій, та обов'язок щодо погашення такого податкового боргу покладається на особу, визначену цим Кодексом, у тому числі на податкового агента. При цьому платник податку - отримувач таких доходів звільняється від обов'язків погашення такої суми податкових зобов'язань або податкового боргу, крім випадків, встановлених розділом IV цього Кодексу.

Також суд звертає увагу, що Верховний суд України в постанові від 16.04.2013 року по справі №21-89а13 зазначив, що не виконуючи протягом певного періоду обов'язок щодня дpyкyвати фіскальний звітний чек та, відповідно, обов'язок забезпечувати зберігання контрольних стрічок, суб'єкт підприємницької діяльності вчиняє продовжуване порушення щодо незабезпечення зберігання фіскальних звітних чеків та незабезпечення зберігання контрольних стрічок, відповідно.

Отже, виходячи з правової позиції Верховного суду України у зазначеній справі, не виконуючи протягом певного періоду обов'язок щодо ненарахування, неутримання та/або несплати (неперерахування) податку на доходи фізичних осіб платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, суб'єкт господарської діяльності вчиняє порушення щодо невиконання вимог п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України.

Як було встановлено під час розгляду справи, податковим органом у порядку п. 127.1 ст. 127 Податкового кодексу України застосовано до ФОП ОСОБА_4 штрафні санкції за порушення п.п. 168.1.2 п.п. 168.1.4 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, тобто за порушення строків сплати податку із сум нарахованого, але не виплаченого доходу, несвоєчасної сплати податку з доходів, які були виплачені фізичним особам.

Окрім того, відповідно до абз.3 п. 127.1 ст. 127 Податкового кодексу України, передбачені цим пунктом штрафи не застосовуються, коли ненарахування, неутримання та/або несплата (неперерахування) податку на доходи фізичних осіб самостійно виявляється податковим агентом при проведенні перерахунку цього податку, передбаченого пунктом 169.4 статті 169 цього Кодексу, та виправляється в наступних податкових періодах протягом податкового (звітного) року згідно з нормами цього Кодексу.

Таким чином, приймаючи до уваги вищезазначені обставини, зважаючи на те, що представником позивача як під час подання позову, так і в ході судових засідань не надано жодних доказів на спростування вказаних висновків податкового органу, а також з огляду на те, що ФОП ОСОБА_4 не надано до суду доказів самостійного виявлення при проведенні перерахунку податку, передбаченого пунктом 169.4 статті 169 цього Кодексу, та відповідного виправлення в наступних податкових періодах протягом податкового (звітного) року згідно з нормами цього Кодексу, то суд приходить до висновку про правомірність та обґрунтованість прийняття податковим органом спірного податкового повідомлення - рішення № 000139 від 26.05.2016 року.

З приводу обґрунтованості прийняття контролюючим органом вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 21.12.2015 року № Ф-, то суд звертає увагу на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, перевіркою правильності нарахування єдиного внеску з сум доходу, на який нараховується єдиний внесок у розмірі 34, 7% у відповідності до п. 6.2 ст. 6, п. 2 ст. 7, абз. 3 ч.8 ст. 9 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI « Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», встановлено заниження єдиного соціального внеску у сумі 62153, 57грн.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 13 Закону України від 08.07.2010 № 2464 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі за текстом - Закон 2464» 2464) органи доходів і зборів мають право: проводити перевірки на підприємствах, в установах і організаціях, у фізичних осіб - підприємців бухгалтерських книг, звітів, кошторисів та інших документів про нарахування, обчислення та сплату єдиною внеску, достовірності відомостей, поданих до Державною реєстру, отримувати необхідні пояснення, довідки і відомості (зокрема письмові) з питань, що виникають під час такої перевірки. Документальні та камеральні перевірки проводяться у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи- підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності та відповідно до розділу 4 п.1 та 2 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за № 508/26953) (далі - Інструкція № 449) нараховують ЄСВ на суми, що зазначені базою для нарахування єдиного внеску, які не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов'язкових платежів та сплачуються незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону № 2464 встановлено, що максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Згідно з підпунктом 1 пункту 2 статті 6 Закону № 2464 встановлено, що платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464 єдиний внесок нараховується платникам, зазначеним у п.4 (фізичним особам-підприємцям, крім ФО-П, які обрали спрощену систему оподаткування). - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком па доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 та ч. 11 ст. 8 Закону № 2464 єдиний внесок для платників, визначених, зокрема, у п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464 встановлюється у розмірі 34,7 % суми доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального єдиного внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток) та не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Згідно із ст. 9 Закону № 2464 обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджуються нарахування (обчислення) виплат доходу, на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Частини 2, 3 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" встановлюють, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску (частина одинадцята статті 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", у редакціях Закону станом на 2014 рік).

В силу положень пункту 3 частини одинадцятої статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Частиною 4 статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" встановлено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов'язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Згідно з частиною 8 етап і 9 Закону № 2464 платники єдиною внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року.

Згідно з пунктом 12 статті 9 Закону № 2464 єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансовою стану платника. За наявності у платника єдиного внеску одночасно із зобов'язаннями із сплати єдиного внеску зобов'язань із сплати податків, інших обов'язкових платежів, передбачених законом, або інших зобов'язань перед іншими кредиторами зобов'язання із сплати єдиного внеску виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов'язаннями, крім зобов'язань з виплати, заробітної плати (доходу).

Відповідно пп.1 п.5 розділу IV Інструкції № 449 обчислення сум єдиного внеску зазначеною категорією платників здійснюється на підставі даних річних податкових декларацій (річної звітності) та результатів перевірок діяльності таких осіб, що призвели до збільшення або зменшення розміру доход), що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. Згідно з пунктом І розділ) VII Інструкції № 449 за порушення норм законодавства про єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до платників, на яких згідно із Законом покладено обов'язок нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок, застосовуються фінансові санкції (штрафи та пеня) відповідно до Закону.

Згідно з п.2 розділу VI Інструкції № 449 сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/ або сплачена платниками у строки, встановлені Законом, обчислена фіскальними органами у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Відповідно до п. З розділу VI Інструкції № 449 фіскальні органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки) в таких випадках: якщо дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску фіскальними органами. У випадку. передбаченому абзацом другим нього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається) одночасно з актом документальної перевірки платника єдиного внеску. Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом. Сума боргу у вимозі проставляється у гривнях з двома десятковими знаками.

Вимога про сплату боргу формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника -особи), (п.4 розділу VI Інструкції № 449).

Зважаючи на те, що під час розгляду справи підтверджено висновки акту перевірки про завищення витрат за 2014 рік ФОП ОСОБА_4 та суми чистого оподатковуваного доходу при визначенні суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб та, з огляду на те, що позивачем безпідставно занижено суму доходу, на який нараховується єдиний внесок , а відтак висновок податкового органу щодо заниження позивачем єдиного внеску у 2014 році є обґрунтованим.

Суд звертає увагу, що представником позивача як під час подання позову, так і в ході судових засідань не надано жодних доказів на спростування вказаних висновків податкового органу.

З огляду на викладене, вимога про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску № від 21.12.2015 року є обґрунтованою та прийнятою у відповідності до вимог чинного законодавства.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 6 Конституції України органи державної влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З врахуванням вищевикладеного, повно і всебічно з'ясувавши обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 159-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Харківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень та вимоги - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 30 січня 2017 року.

Суддя Р.В. Мельников