Справа № 403/918/16-а
Суддя: Атаманова С. Ю.
Дата ухвалення: 2017-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №403/918/16-а провадження № 2-а/403/1/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2017 року смт.Устинівка

Устинівський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді Атаманової С.Ю., при секретарі судового засідання Дорошенко В.В., з участю: позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача Долинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області Савченко Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Устинівка адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Долинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області про визнання нечинним, скасування рішення щодо невиплати призначеного розміру пенсії, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача Долинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області (далі - Долинське об'єднане УПФУ в Кіровоградській області) про визнання таким, що не відповідає Конституції України та скасування рішення Устинівського управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області щодо невиплати їй призначеного розміру пенсії з 1 квітня 2015 року; зобов'язання відповідача поновити виплату пенсії з 1 квітня 2015 року у призначеному розмірі та виплатити призначену пенсію, починаючи з 1 квітня 2015 року. Згідно письмових заяв та клопотань збільшила розмір позовних вимог та прохала суд стягнути з відповідача по справі на її користь судовий збір в сумі 1674 грн. 00 коп., поновити строк позовної давності по її заяві про виплату призначеної пенсії та звернути постанову по справі в частині виплати пенсії до негайного виконання в повному обсязі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу була призначена пенсія за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Після призначення пенсії вона продовжує працювати посадовою особою місцевого самоврядування. З 01 квітня 2015 року їй була призупинена виплата пенсії відповідачем по справі в зв'язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року, норми якого обмежили виплату пенсії працюючим пенсіонерам. Вважає, що вказаним Законом №213 від 02.03.2015 року був змінений порядок виплати пенсії, визначений ст.34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а положення абз.4 п.п.2 п.12 Закону №213 від 02.03.2015 року стосовно невиплати їй пенсії в повному обсязі в період роботи на службі в органах місцевого самоврядування, не узгоджуються з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу існуючих прав працюючих пенсіонерів при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти повинні їй відповідати. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому відповідач повинен був дотримуватись Конституції і не застосовувати норми закону, які суперечать Конституції України. Також зазначила, що з 01.06.2015 року скасовані норми стосовно пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначені, в тому числі, відповідно до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», оскільки до 01.06.2015 року не був прийнятий закон про призначення всіх пенсій, в тому числі спеціальних.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Прохали суд їх задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що згідно передавального акту від 31.03.2016 року Долинське об'єднане УПФ України Кіровоградської області є правонаступником всіх прав та обов'язків припиненого управління Пенсійного фонду України в Устинівському районі. Позивач перебуває на обліку в управлінні з 21 грудня 2003 року, їй призначена пенсія за вислугу років відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Після призначення пенсії позивач продовжує працювати посадовою особою місцевого самоврядування. 02.03.2015 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ, який набрав чинності з 01 квітня 2015 року. Згідно зазначеного Закону до ч.7 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» були внесені доповнення, відповідно до яких тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються. Крім того, 24.12.2015 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VІІІ, який набрав чинності з 01.01.2016 року. Відповідно до зазначеного Закону в ч.7 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» цифри і слова «1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року» замінено цифрами і словами «1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року». У зв'язку з викладеним вважає правомірним припинення виплати призначеної пенсії позивачу та прохає відмовити в позові в повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 є пенсіонером, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_1, виданим 10.03.2004 року (а.с.9). Позивачу по справі призначена пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (а.с.10, 34). З 21.12.2003 року позивач перебувала на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Устинівському районі Кіровоградської області (а.с.10). Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 року №1055 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» Долинське об'єднане УПФУ Кіровоградської області реорганізовано шляхом злиття окремих органів Пенсійного фонду України, в тому числі і управління Пенсійного фонду України в Устинівському районі Кіровоградської області. Згідно передавального акту від 31.03.2016 року Долинське об'єднане УПФУ Кіровоградської області є правонаступником всіх прав та обов'язків припиненого управління Пенсійного фонду України в Устинівському районі (а.с.36). Згідно записів у трудовій книжці позивача по справі, остання з 05.11.2014 року обрана на посаду голови Степанівської сільської ради Устинівського району Кіровоградської області, їй присвоєно 9 ранг посадової особи органів місцевого самоврядування в межах четвертої категорії ( а.с.35). Перебування позивача по справі на виборній посаді в органі місцевого самоврядування на даний час підтверджується також іншими матеріалами справи (а.с.34, 42) та не оспорюється сторонами. В зв"язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ від 02.03.2015 року, позивачу, як пенсіонеру, який працює на посаді, яка підпадає під дію Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», було припинено виплату пенсії з 01.04.2015 року (а.с.34). 23.11.2016 року позивач звернулася до відповідача із заявою про надання їй відповіді щодо призупинення виплати їй пенсії за віком з квітня 2015 року ( а.с.43). Листом від 02.12.2016 року за №222/07-30 відповідач Долинське об'єднане УПФУ Кіровоградської області повідомило позивача, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який набрав чинності 01.04.2015 року, було змінено порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам. У відповідності до ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» посадовим особам місцевого самоврядування, у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії поновлюється. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911-VІІІ продовжено особливий порядок виплати пенсії у 2016 році ( а.с.10). Ухвалою суду від 26.12.2016 року в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до відповідача про визнання нечинним, скасування рішення, зобов"язання вчинити дії було відкрито скорочене провадження. Копії ухвали невідкладно надіслані особам, які беруть участь у справі, а відповідачу також копія позовної заяви та доданих до неї документів ( а.с.12-13,14). 29.12.2016 року відповідач отримав зазначені вище документи ( а.с.21). Разом з тим, 30.12.2016 року позивачем по справі ОСОБА_1 до суду подано доповнення до позовної заяви, а саме: заяву про стягнення з відповідача на її користь сплаченого судового збору в сумі 1674 грн. 00 коп.; клопотання про поновлення строку позовної давності по її заяві про виплату призначеної їй пенсії; клопотання про звернення постанови по справі в частині виплати пенсії до негайного виконання в повному обсязі (а.с.16-19). 30.12.2016 року зазначені доповнення до позовної заяви були направлені відповідачу по справі та отримані ним 11.01.2017 року (а.с.20, 23). 23.01.2017 року до суду від відповідача по справі надійшла заява про призначення справи за позовом ОСОБА_1 до Долинського об"єднаного УПФУ Кіровоградської області до судового розгляду в загальному порядку із зазначенням, що в судове засідання будуть надані всі необхідні документи до заперечення управління ( а.с.27).

Відповідно до ухвали суду від 24.01.2017 року адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Долинського об"єднаного УПФУ Кіровоградської області призначено до розгляду за загальними правилами Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні з викликом осіб, які беруть участь у справі ( а.с.28-29).

З приводу заявлених позовних вимог про визнання таким, що не відповідає Конституції та скасування рішення відповідача щодо невиплати позивачу призначеного розміру пенсії з 1 квітня 2015 року, зобов'язання поновити виплату пенсії та виплатити призначену пенсію, починаючи з 1 квітня 2015 року та поновлення строку позовної давності по заяві позивача про виплату, призначеної пенсії, починаючи з 1 квітня 2015 року, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. У випадках, установлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст.102 КАС України пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений судом за наявності поважних причин його пропуску. У відповідності до ст.1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов"язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених Законом. З огляду на викладене, пенсійні виплати є періодичними платежами, які виплачуються особі щомісячно, а тому особа, не отримуючи їх, є обізнаною про припинення їх виплати кожного місяця і у випадку припинення такої виплати має можливість оскаржити рішення, дії чи бездіяльність відповідного органу державної влади, які, на її думку, стали підставою для припинення виплати призначеної їй пенсії. Судом по справі встановлено, що позивачем по справі ОСОБА_1 подана позовна заява, в якій вона зазначає про припинення виплати їй пенсії відповідачем по справі з 01 квітня 2015 року та прохає суд зобов'язати відповідача поновити виплату пенсії із зазначеної дати. Отже, позивач, не отримуючи пенсію кожного місяця, починаючи з квітня 2015 року по даний час, була обізнана щодо припинення її виплати відповідачем по справі і вважаючи, такі дії (бездіяльність) протиправними, мала можливість оскаржити їх до суду в межах встановленого законом строку звернення, однак з даною позовною заявою звернулась до суду лише 23.12.2016 року, тобто з порушенням шестимісячного строку, визначеного ч.2 ст.99 КАС України. Відповідно до ч.ч.1,4 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Вирішуючи питання про поважність причин пропущення позивачем строку звернення до суду з даним позовом, суд виходить з того, що поважними визнаються лише такі причини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами, тобто лише ті, які б об'єктивно та істотно перешкоджали її зверненню до суду та не залежали від її волевиявлення. Натомість позивач ОСОБА_1, заявляючи письмове клопотання про поновлення строку позовної давності по її заяві, як в самому клопотанні, так і під час судового розгляду справи не зазначила та не надала будь-яких доказів наявності поважних причин, що перешкоджали їй своєчасно звернутися до суду з відповідним позовом про захист свого порушеного права, і судом під час судового розгляду таких об'єктивних причин також не встановлено. При цьому позивачем та її представником під час судового розгляду усно зазначені підстави, які, на їх думку, перешкоджали зверненню позивача до суду - незнання законодавства, зайнятість на роботі, відсутність судової практики та не зазначено при цьому і не надано доказів того, що позивач, не звертаючись до суду з відповідним позовом, при цьому не знала про припинення виплати їй пенсії. Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про визнання нечинним, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії лише 23.12.2016 року (а.с.4).

Разом з тим, в позовній заяві, поданій до суду, позивач ОСОБА_1, зазначає, що, дослівно, «з 1 квітня 2015 року Устинівське управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (у 2016 році шляхом реформування ввійшло до складу Долинського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України в Кіровоградській області) призупинило мені виплату пенсії в зв'язку з тим, що 02.03.2015 року Верховною Радою України був прийнятий Закон «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (а.с.4). Враховуючи зазначені позивачем в позовній заяві обставини, суд приходить до висновку, що позивач не лише знала про припинення виплати їй пенсії з 01.04.2015 року, але знала також, який орган припинив здійснення такої виплати, та на якій підставі.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що клопотання позивача про поновлення строку позовної давності по її заяві про виплату, призначеної пенсії, починаючи з 1 квітня 2015 року, не підлягає до задоволенню, а позовна заява ОСОБА_1 в частині позовних вимог за період з 01.04.2015 року по 22.06.2016 року включно подана поза межами шестимісячного строку звернення до суду, а тому в цій частині вона підлягає залишенню без розгляду. Приходячи до такого висновку, суд враховує також практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (Справа «Стаббігс та інші проти Великобританії» рішення від 22.10.1996 року, Справа «Девеер проти Бельгії» рішення від 27.02.1980 року). Щодо спірних правовідносин з 23.06.2016 року суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування» законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов"язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Згідно п.17 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911-VІІІ (далі - Закону № 911-VІІІ), який набрав чинності з 01.01.2016 року, у ч.7 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», цифри і слова «1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року» замінено цифрами і словами «1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року». Відповідно до внесених змін, ч.7 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» викладено в наступній редакції: «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються». При цьому вказана вище норма Закону № 911- VІІІ містить перелік винятків, за якими виплата пенсії не призупиняється, а саме: інвалідність I та II груп, вказана особа є інвалідом війни III групи, ветераном військової служби та учасником бойових дій, особою, на яку поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». До жодної із вказаної категорії осіб позивач по справі не віднесена.

Крім того, Прикінцеві положення Закону № 911-VІІІ не містять посилань на підстави та обставини, які можуть впливати на відновлення виплати пенсії до 31.12.2016 року, натомість визначають коло осіб, до призначених пенсій яких, не застосовуються обмеження щодо виплати пенсії, довічного грошового утримання, передбачені цим Законом протягом особливого періоду. Позивач по справі до таких осіб не належить. З огляду на викладене, законодавець на період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року тимчасово обмежив виплату будь-якого виду пенсії, призначеного відповідно до законодавства України, саме у період служби в органах місцевого самоврядування на посадах, визначених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність, громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом. Згідно ст.2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

В такому ж значенні термін «посадова особа органу місцевого самоврядування» викладено в ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». У відповідності до ст.3 Закону «Про службу в органах місцевого самоврядування» посадами в органах місцевого самоврядування є, крім іншого, виборні посади, на які особи обираються територіальною громадою. Судом встановлено, що позивач по справі обіймає виборну посаду, а саме: є сільським головою Степанівської сільської ради Устинівського району Кіровоградської області, тобто є посадовою особою місцевого самоврядування, у зв'язку з чим до спірних правовідносин слід застосовувати норми спеціального законодавства, які регламентують порядок проходження служби в органах місцевого самоврядування. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що саме Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування» є спеціальним актом, що підлягає застосуванню до позивача в силу його статусу (посади в органі місцевого самоврядування).

Згідно п.2 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» дія Закону України "Про державну службу" поширювалась на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", цьому Закону та іншим законам України, що регулюють діяльність місцевого самоврядування.

01.05.2016 року набрав законної сили новий Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VІІІ, у відповідності до Прикінцевих положень якого визнано такими, що втратили чинність, крім іншого, Закон України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст.490 із наступними змінами), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Отже, з 01 травня 2016 року втратив чинність Закон, який, у відповідності до п.2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» поширював свою дію на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно з 01 травня 2016 року Закон України «Про державну службу» не регламентує правовий статус посадової особи органу місцевого самоврядування, а посадові особи державної служби та посадові особи органів місцевого самоврядування є різними за своїм суб"єктним складом та розгалуженими за своїм статусом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що саме із отриманням статусу посадової особи органу місцевого самоврядування законодавець пов'язує факт припинення виплати пенсії, про що прямо зазначено в ч.7 ст. 21 ЗУ «Про службу в органах місцевого самоврядування», і з 01 травня 2016 року єдиною підставою для припинення виплати пенсії є перебування особи на роботі у органах місцевого самоврядування. При цьому, встановлене обмеження щодо виплати пенсії законодавець передбачив саме на період роботи пенсіонера на відповідній посаді та за відповідних умов, зауваживши, що виплата пенсії поновлюється після звільнення з роботи, що є єдиною підставою для поновлення виплати пенсії згідно чинного законодавства. З урахуванням того, що на даний час позивач по справі ОСОБА_1 працює на посаді сільського голови Степанівської сільської ради Устинівського району Кіровоградської області, вона є посадовою особою органу місцевого самоврядування, на яку поширюється дія ч.7 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» щодо обмеження виплати пенсії працюючим пенсіонерам. При цьому обмеження щодо виплати пенсії, передбачені ч.7 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» поширюються саме на осіб, які займають відповідні посади, визначені цим Законом та Законом України «Про місцеве самоврядування», у зв"язку з чим відповідач, відмовляючи позивачу у відновленні виплати пенсії, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним пенсійним законодавством України. Крім того, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VІІІ від 24.12.2015 року набрав чинності, на час звернення позивача до суду не скасований та не визнаний у встановленому порядку таким, що не відповідає Конституції України, а, отже, його норми підлягають обов"язковому застосуванню органами державної влади, в тому числі органами Пенсійного Фонду України. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для поновлення та здійснення позивачу по справі пенсійних виплат з 23.06.2016 року, оскільки відповідач по справі, призупиняючи виплату пенсії позивачу, керувався нормами законодавства, яке діяло на той час.

Вирішуючи питання про законність припинення виплати пенсії позивачу по справі суд зазначає, що згідност.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Разом з тим, у відповідності до п.2 Рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 року №20-рп/2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадянина та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено у рішенні Суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. Отже, одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Конституційний Суд України також зазначив, що передбачені законами соціально -економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть, бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою ст.17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 25 січня 2012 року №3-рп/2012зробив висновок про те, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей. Відповідно до ст.8 КАС України суд враховує також судову практику Європейського Суду з прав людини. Зокрема, у рішенні від 26.06.2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви №68385/10 та 71378/10) у п.53 Суд зазначив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. У рішенні "Великода проти України" (Заява № 43331/12) від 03 червня 2014 року, Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому. Суд зазначив, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю. Крім того, Суд наголосив на необхідності збереження "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що згідно норм чинного законодавства підстави для поновлення пенсії позивачу, яка є посадовою особою органу місцевого самоврядування, та на яку, в свою чергу, поширюється дія Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» до звільнення її з посади, відсутні, у зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо поновлення виплати їй пенсії у призначеному розмірі та виплати призначеної пенсії, починаючи з 23.06.2016 року, слід відмовити.

Також суд приходить до висновку, що у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, у відповідності до ст.256 КАС України, не підлягають до задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 про звернення постанови по справі в частині виплати пенсії до негайного виконання в повному обсязі.

У відповідності до ч.1 ст.94 КАС України суд не присуджує здійснені позивачем по справі ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого нею судового збору в розмірі 1674 грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, у зв"язку з відмовою в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.2, 69, 71, 158, 160, 163, 167, 186, 254 КАС України, суд , -

П О С Т А Н О В И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Долинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області в частині позовних вимог про визнання нечинним, скасування рішення щодо невиплати призначеного розміру пенсії, зобов'язання вчинити дії за період з 01.04.2015 року по 22.06.2016 року - залишити без розгляду у зв'язку з пропуском строку звернення до суду за захистом своїх прав. В задоволенні позову ОСОБА_1 до Долинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області про визнання нечинним, скасування рішення щодо невиплати призначеного розміру пенсії, зобов'язання вчинити дії з 23.06.2016 року - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Устинівський районний суд Кіровоградської області. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий С.Ю.Атаманова