Справа № 825/162/17
Суддя: Лобан Д.В.
Дата ухвалення: 2017-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2017 року Чернігів Справа № 825/162/17

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лобана Д.В.,

суддів Д'якова В.І., Поліщук Л.О.,

за участі секретаря Новик Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без фіксування його за допомогою звукозаписувального технічного засобу у порядку ст. 41 КАС України, в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Чернігівської області, Державної судової адміністрації України про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до адміністративного суду з позовом про визнання протиправним рішення апеляційного суду Чернігівської області від 22.12.2016, яким їй відмовлено у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги при виході судді у відставку, про зобов'язання апеляційного суду Чернігівської області та Державної судової адміністрації України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при виході у відставку у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Позовні вимоги позивач мотивує тим, що постановою Верховної Ради України від 16.07.2015 № 636-VIII її звільнено з посади судді апеляційного суду Чернігівської області, у зв'язку з поданням заяви про відставку та відраховано зі штату апеляційного суду Чернігівської області 31.07.2015, на підставі наказу голови суду від 31.07.2015 № 129-ос/а.

На звернення позивача до апеляційного суду Чернігівської області щодо виплати вихідної допомоги йому було відмовлено, з посиланням на відсутність правових підстав.

Позивач вважає вказану відмову протиправною, посилаючись на те, що оскільки право на відставку і вихідну допомогу виникло у неї 09.06.2009, при дії редакції Закону України "Про судоустрій і статус суддів", яка передбачала виплату вихідної допомоги, тому до вказаних правовідносин, не можуть застосовуватись норми Закону України "Про запобігання фінансовій катастрофі та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 №1166-VІІ, яким було виключено ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Позивач у судове засідання не з'явився, надав заяву в якій просив розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник апеляційного суду Чернігівської області у судове засідання не з'явився, надіслав заяву про розгляд справи без участі та просив суд прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства України.

Представник Державної судової адміністрації України у судове засідання також не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Указом Президента України «Про призначення суддів» від 05 травня 1999 року № 474/99 ОСОБА_1 була призначена на посаду судді Деснянського районного суду міста Чернігова строком на п'ять років.

Наказом по Управлінню юстиції в Чернігівській області від 08 червня 1999 року № 79/2 визначено, що вона приступила з 09 червня 1999 року до роботи на посаді судді Деснянського районного суду м. Чернігова.

Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 24 червня 2004 року № 1856-IV позивача обрано на посаду судді апеляційного суду Чернігівської області безстроково.

Відповідно до наказу по апеляційному суду Чернігівської області від 10 серпня 2004 року № 30-ос вона була прийнята на посаду судді апеляційного суду Чернігівської області з 10 серпня 2004 року.

Постановою Верховної Ради України від 16.07.2015 № 636-VIII її звільнено з посади судді апеляційного суду Чернігівської області, у зв'язку з поданням заяви про відставку та відраховано зі штату апеляційного суду Чернігівської області 31.07.2015, на підставі наказу голови суду від 31.07.2015 № 129-ос/а.

ОСОБА_1 звернулась до апеляційного суду Чернігівської області із заявою про виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, у зв'язку виходом у відставку (а.с. 35).

Листом від 22.12.2016 № 7-37/99 апеляційний суд Чернігівської області відмовив у задоволенні її заяви про виплату вихідної допомоги, як судді, який вийшов у відставку, посилаючись на відсутність правових підстав у її виплаті (а.с. 36).

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-УІ (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно з ст. 111 цього Закону суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

За змістом ч. 5 ст. 126 Конституції України суддя у разі подання ним заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням звільняється з посади органом, що його обрав або призначив - в даному випадку Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Згідно з ч. 3 ст. 122 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Нормою ч. 1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI в редакції Закону від 14.03.2014 № 887-VII було визначено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Разом з тим, Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 № 1166-VІІ (а саме пп. 1 п. 28 цього Закону), який набув чинності з 01.04.2014, виключено вказану статтю 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Рішення щодо неконституційності Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" в частині виключення ст. 136 із Закону України "Про судоустрій та статус суддів", Конституційним Судом України не приймалося.

Тобто, Закон України "Про судоустрій і статус суддів", в редакції станом на день прийняття постанови Верховної Ради України про звільнення позивача з посади (16.07.2015) не передбачав право судді, який вийшов у відставку, на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

З огляду на викладене, відсутні законодавчі підстави для виплати вихідної допомоги позивачу.

Посилання позивача на те, що він має право на отримання вихідної допомоги із одночасним набуттям права на відставку з часу, з якого його стаж роботи на посаді судді досяг 20 років, тобто з червня 2009 року, суд вважає безпідставними з огляду на таке.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України(справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) № 1-рп/99 від 09.02.1999 визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, при вирішенні питання щодо наявності у судді, який пішов у відставку, права на отримання вихідної допомоги, слід керуватись нормами закону, який врегульовує спірні правовідносини, у редакції, чинній на дату прийняття рішення про звільнення судді у відставку, тобто нормами Закону України № 2453-VI в редакції, станом на дату прийняття постанови Верховної Ради України, якою позивача звільнено у відставку.

Також слід зазначити, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 13 Закону України "Про Конституційний Суд України", саме до повноважень цього суду належить прийняття рішень та надання висновків у справах щодо конституційності законів та інших правових актів Верховної Ради України, в тому рахунку щодо звуження змісту та обсягу існуючих прав прийнятими законами або внесеними змінами до чинних законів. А отже, адміністративний суд при вирішені спору не може надавати оцінку щодо конституційності певного закону чи його окремих положень.

Відповідно до п. 3.2 рішення Конституційного Суду України № 10-рп/2013 від 19.11.2013 Конституційний Суд вважає, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Крім того, суд враховує те, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

При розв'язанні спірних правовідносин судом також враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні "Великода проти України" від 03.06.2014, в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Отже, суд приходить до висновку, що оскільки право на відставку позивачем реалізовано під час дії Закону №2453-VI, в редакції станом на дату прийняття постанови Верховної Ради України, якою позивача звільнено у відставку (16.07.2015), положеннями якого не передбачена виплата вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, то відсутні правові підстави для її виплати.

Крім того, суд зазначає, що передбачена статтею 136 України №2453-VІ (в редакції чинній на 2013 рік) виплата вихідної допомоги судді пов'язувалась з фактом виходу судді у відставку та не залежала від дати набуття права на відставку.

За таких обставин, враховуючи вищенаведене, із урахуванням правової позиції Конституційного Суду України, зважаючи на те, що датою виходу судді у відставку є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, а також беручи до уваги, що нормативно - правовим актом чинним на час звільнення не передбачено право судді на виплату вихідної допомоги, суд зробив висновок, що у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Аналогічна правова позиція наведена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 04.10.2016 року (К/800/17202/16, К/800/17180/16), 24.10.2016 (№К/800/28190/16), від 18.10.2016 (К/800/52210/15, К/800/6281/16), постановах Вищого адміністративного суду України від 09.08.2016 (К/800/17160/16), від 01.12.2016 (К/800/7021/16), винесених за результатами розгляду аналогічних справ.

В силу частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 3 статті 2, частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 41, 122, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Відповідно до статей 186, 254 КАС України апеляційна скарга подається через Чернігівський окружний адміністративний суд, а її копія надсилається апелянтом до суду апеляційної інстанції, протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, або її подано з пропуском строку, у поновленні якого було відмовлено, а у разі вчасного подання апеляційної скарги, з набранням законної сили рішенням апеляційної інстанції, якщо оскаржувану постанову не скасовано.

Головуючий суддя Д.В. Лобан

Судді В.І. Д'яков

Л.О. Поліщук