Справа № 808/3790/16
Суддя: Лазаренко Максим Сергійович
Дата ухвалення: 2017-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 січня 2017 року 10 год. 20 хв.Справа № 808/3790/16 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Лазаренка М.С.,

за участю секретаря судового засідання Мєднікової Р.О.

та представників

від позивача: Бризгун Л.Л., довіреність б/н від 17.11.2016

від відповідача: Черепов К.В., довіреність № 225/11/811 від 30.12.2016

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі командира Військової частини НОМЕР_1 полковника Євтушенка О.В. про визнання незаконної бездіяльності службової особи та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі іменується позивач) звернувся із адміністративним позовом до Міністерства оборони України в особі командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 (далі іменується відповідач), в якому позивач просить суд визнати незаконною бездіяльність службової особи командира військової частини НОМЕР_2 , щодо не розірвання контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та не звільнення позивача зі служби; зобов`язати командира військової частини НОМЕР_2 вчинити всі необхідні згідно законодавства України дії та звільнити позивача зі служби у Збройних Силах України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що контракт, був укладений з ОСОБА_1 10.01.2013 на три роки, і як встановлено положеннями контракту позивач повідомив командування військової частини про намір не продовжувати контракт після закінчення строку його дії. Однак, командуванням військової частини НОМЕР_1 безпідставно, з посиланням на Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу», відмовлено у розірванні контракту з підстав не закінчення особливого періоду. Вважає, що оскільки рішення про оголошення війни, або проведення нової хвилі мобілізації не приймалось, а строки, встановлені для проведення мобілізації на даний момент закінчились, в Україні наразі особливий період не діє. Вказує, що 02.11.2016 позивач відправив на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 рапорт з вимогою звільнити його з лав Збройних Сил України у зв`язку із закінченням строку дії контракту, проте відповіді на рапорт не отримано. З огляду на це, позивач вважає що командир військової частини НОМЕР_1 своєю бездіяльністю порушив його право на вільний вибір трудової діяльності, що є гарантованим кожному громадянинові України відповідно до ст. 43 Конституції України.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав адміністративний позов з підстав, викладених вище.

Протокольною ухвалою суду від 18.01.2017 здійснено процесуальну заміну відповідача Міністерства оборони України в особі командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 на Міністерство оборони України в особі командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 .

Відповідач адміністративний позов не визнав, у письмових запереченнях від 28.12.2016 вих. № 225/11/802 посилається на те, що відповідно до пункту 252 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, у разі оголошення мобілізації і настання особливого періоду військовослужбовці Збройних Сил України звільненню не підлягають та продовжують проходити військову службу понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Оскільки Президентом України рішень про оголошення демобілізації, в розумінні ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», категорії військовослужбовців, які укладали контракти до виникнення вищезазначених обставин, оголошення мобілізації та настання особливого періоду, не приймалося, відсутні підстави для звільнення солдата ОСОБА_4 з військової служби за контрактом на підставі пункту «а» ч. 6. ст. 26 закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з закінченням строку контракту), оскільки він вважається таким, що проходить військову службу за контрактом, укладеним 10.01.2013 та продовженим наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 23.02.2016 № 37 на строк до оголошення демобілізації. З огляду на викладене, просить у задоволені адміністративного позову відмовити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав заперечення, просить суд відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.

У судовому засіданні 24.01.2017 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

Розглянувши матеріали справи судом встановлено наступне.

10.01.2013 у відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 10.01.2013 № 1-пм. між Міністерством оборони України, в особі командира військової частини НОМЕР_1 , та громадянином ОСОБА_1 укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, терміном на три роки, що визначено пунктом 3 Контракту, тобто до 10.01.2016.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.01.2013 року № 6, ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення, та вважати таким, що посаду прийняв та приступив до виконання обов`язків.

Зазначеним вище наказом командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 зараховано до складу Збройних Сил України, присвоєно військове звання «солдат» та призначено на посаду оператора окремого радіолокаційного взводу окремої радіолокаційної роти (військової частини НОМЕР_3 м. Бердянськ) радіотехнічного батальйону (військова частина НОМЕР_4 м. Запоріжжя).

23.02.2016 командиром військової частини НОМЕР_1 , відповідно до частини 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», видано наказ № 37 (по стройовій частині) щодо продовження з 10.01.2016 року дії Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, у тому числі ОСОБА_1 .

02.11.2016 ОСОБА_1 направив на адресу командування військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби у запас по закінченню дії строку контракту.

Вважаючи протиправними дії командування військової частини НОМЕР_1 щодо не розірвання контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та не звільнення позивача зі служби, з вимогою зобов`язати вчинити певні дії ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Згідно із ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (надалі - Закон України №2232-ХІІ).

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною 3 ст. 1 Закону України №2232-ХІІ визначено, що військовий обов`язок включає: прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби....

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із обороною України її незалежності та територіальної цілісності.

Види військової служби визначені частиною 6 цієї ж статті, серед яких одним із видів військової служби є військова служба за контрактом осіб рядового складу. Саме такого виду військову службу проходить ОСОБА_1 .

Законом України від 21.10.1993 року «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі по тексту - Закон України № 3543-XII) визначені правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Згідно зі ст. 1 Закону України № 3543-XII мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних, органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно Конституції України Президент України приймає відповідно до Закону рішення про загальну або часткову мобілізацію, а відповідний Указ Президента України підлягає затвердженню Верховною Радою України (п. 31 ч. 1 ст. 85, п. 20 ч. 1 ст. 106).

У зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, Указом Президента України від 17.03.2014 № 303/2014, затвердженим Законом України від 17.03.2014 № 1126-VI, в Україні було оголошено часткову мобілізацію. Зазначений Указ набрав чинності 18.03.2014.

У зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки у південних і східних регіонах держави внаслідок дальшого втручання Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в державі, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, Указом Президента України від 06.05.2014 № 454, затвердженим Законом України від 06.05.2014 № 1240- VII в Україні було оголошено нову часткову мобілізацію.

У зв`язку з поширенням проявів тероризму на території України, що призводять до загибелі мирного населення, військовослужбовців і працівників військових формувань та правоохоронних органів України у східних регіонах держави, концентрацією угруповань військ (сил) зі значним наступальним потенціалом на території Російської Федерації поблизу державного кордону України, загрозою нападу, небезпекою державній незалежності України, з метою забезпечення оборони держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, Указом Президента України від 21.07.2014 № 607, затвердженим Законом України від 22.07.2014 № 1595-VII в Україні було оголошено нову часткову мобілізацію.

З метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, Указом Президента України від 14.01.2015 № 15, затвердженим Законом України від 15.01.2015 № 11 VIII в Україні було оголошено нову часткову мобілізацію.

Всі події, причини та обставини, які стали підставами оголошення часткової мобілізації в Україні та сам факт оголошення вищезазначених часткових мобілізацій є загальновідомими.

Відповідно до ст. 1 Закону України № 3543-XII, особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно абзацу 11 ст. 1 Закону України від 06.12.1991 «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (ч. 1 ст. 1 Закону).

Також, Указом Президента України від 14.01.2015 № 15 «Про часткову мобілізацію» Кабінету Міністрів України було доручено перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань (включаючи завдання, як суб`єкта боротьби з тероризмом у відповідності до ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом) привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь повна готовність, установити з метою мінімізації негативних наслідків для економіки держави обмеження під час виконання мобілізаційних завдань та довести їх до визначених суб`єктів національної економіки, які переводяться на функціонування в умовах особливого періоду, з введенням ступеня повна готовність.

01.07.2015 Кабінетом Міністрів України було прийнято відповідне розпорядження № 674-р.

Також, загальновідомим є факт, що Збройні Сили України залучаються та безпосередньо беруть участь в антитерористичній операції, а антитерористична операція, у відповідності до вимог ст. 18 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» на теперішній час не завершена.

За змістом ст. 1 Закону України № 3543-XII, особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізацією, згідно з положенням наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

У частині 4 ст. З Закону України № 3543-XII зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

У відповідності до вищевикладеного вбачається, що законодавець пов`язує настання особливого періоду з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, а закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Таким чином, з моменту прийняття Президентом України Указу від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні настав особливий період, зокрема, Збройні Сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду, а в подальшому Указом Президента України від 15.01.2014 року №113-VШ переведено національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду.

Водночас абзацом 6 ст. 1 Закону України № 3543-XII надано визначення поняттю демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Згідно із ст. 11 Закону України № 3543-XII рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною Радою України приймає Президент України.

На даний час відповідних рішень Президентом України про оголошення демобілізації, в розумінні ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не приймалося.

Системний аналіз наведених правових норм, а також загальновідомих обставин іноземної агресії щодо України дає підстави стверджувати, що з 17.03.2014 і по теперішній час особливий період в Україні не припинявся.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 30.06.2015 року № 21-112а15 (№ в ЄДРСР 46570780);

Відтак, твердження представника позивача про те, що в Україні особливий період не діє є безпідставними та не відповідають законодавству України.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 13 ст. 2 Закону України №2232-ХІІ).

У відповідності до ч. 2 ст. 23 Закону України №2232-ХІІ для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб рядового складу - 3 роки.

Відповідно до ч. 9 ст. 23 Закону України №2232-ХІІ у разі настання особливого періоду:

1) для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба продовжується понад встановлені строки:

у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) - до термінів, визначених рішенням Президента України, крім випадків, визначених ч. 8 ст. 26 цього Закону;

з моменту введення воєнного стану (настання воєнного часу) - до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною 8 статті 26 цього Закону;

2) для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом 2 ч. 3 цієї статті та ч. 8 ст. 26 цього Закону.

Згідно ч. 9 ст. 26 Закону України №2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положенням про проходження військової служби громадянами України.

На виконання Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з метою визначення порядку та регулювання питань проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України Указом Президента України «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (далі по тексту - Положення).

Встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом визначено розділом II «Військова служба за контрактом» вказаного Положення.

Відповідно до пункту 252 Положення у разі оголошення мобілізації і настання особливого періоду військовослужбовці Збройних Сил України звільненню не підлягають та продовжують проходити військову службу понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Накази про звільнення з військової служби військовослужбовців, не виключених із списків особового складу військових частин, підлягають скасуванню, крім наказів про звільнення у відставку військовослужбовців, визнаних за станом здоров`я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку, та в запас за підставами, що відповідають підставам звільнення, визначеним ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Таким чином, законодавець пов`язує продовження дії контракту понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації не з часом дії особливого періоду, а з моментом його настання.

Порядок звільнення з військової служби унормовано ст. 26 Закону України № 2232-ХІІ.

Відповідно до пункту б) ч. 2 ст. 26 Закону України «№2232-ХІІ звільнення зі служби проводиться: військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - на підставах, передбачених ч. 6 цього Закону, з урахуванням випадків, визначених частиною 8 цієї статті.

Згідно з пунктом а) ч. 6 ст. 26 Закону України контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби - у зв`язку із закінченням строку контракту. Але з урахуванням випадків, визначених частиною 8 ст. 26 цієї статті, а саме:

Під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці:

1) з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини:

а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку;

г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини:

виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері);

утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дитини віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом І чи II групи;

необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;

наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань;

е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків;

є) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України;

ж) які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону;

з) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.

Військовослужбовці також можуть бути звільнені з військової служби з підстав, передбачених пунктами "в", "г", "е", "є", "и" частини шостої та пунктами "в", "г", "е", "є" частини сьомої цієї статті;

Також з військової служби звільняються військовослужбовці, які є студентами, аспірантами чи докторантами денної форми навчання та були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Такі особи можуть продовжувати військову службу, якщо вони виявили таке бажання.

2) під час воєнного стану:

а) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду;

б) визнані за станом здоров`я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку;

в) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі;

г) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України;

3) після прийняття рішення про демобілізацію:

а) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, у строки, визначені рішенням Президента України;

б) у зв`язку із закінченням строку контракту, укладеного під час особливого періоду, та небажанням проходити військову службу за новим контрактом.

Таким чином, частиною 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», наведений вичерпний перелік категорій військовослужбовців, які звільняються з військової служби під час дії особливого періоду.

Старший солдат ОСОБА_1 до категорій осіб, визначених ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», не відноситься.

Пунктом 6 Контракту укладеного між Міністерством оборони України, в особі командира військової частини НОМЕР_1 , та громадянином ОСОБА_1 передбачено, що при вирішені питань, не передбачених цим Контрактом, сторони керуються вимогами законів та інших нормативно-правових актів.

Проаналізовані вище норми чинного законодавства дають змогу дійти висновку, що категорії військовослужбовців, які укладали контракти до оголошення мобілізації та настання особливого періоду, до якої відноситься і ОСОБА_1 , буде звільнена окремим Указом Президента України «Про демобілізацію».

Оскільки Президентом України рішень про оголошення демобілізації, в розумінні ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не приймалося, відсутні підстави для звільнення солдата ОСОБА_1 з військової служби за контрактом на підставі пункту «а» ч. 6. ст. 26 закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з закінченням строку контракту), оскільки він вважається таким, що проходить військову службу за контрактом, укладеним 10.01.2013 та продовженим наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 23.02.2016 № 37 на строк до оголошення демобілізації.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Наявними у справі та дослідженими судом доказами доведено, що командуванням військової частини НОМЕР_1 не було допущено протиправної бездіяльності щодо припинення (розірвання) контракту з ОСОБА_1 та не звільнення позивача зі служби.

Суд вважає, що відповідач діяв у межах чинного законодавства, і враховуючи відсутність визначених законом підстав для припинення контракту, покладання на відповідача обов`язку вчинити всі необхідні згідно законодавства України дії та звільнити позивача зі служби у Збройних Силах України, з підстав зазначених у позові, є необґрунтованим.

З огляду на викладене, у задоволені адміністративного позову суд відмовляє повністю.

Керуючись статтями 2, 11, 17, 71, 160, 163, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя М.С. Лазаренко