Справа № 815/1598/16
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2017-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/1598/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г. П.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Кравченка К.В.

Лукянчук О.В.

при секретарі: Голобородько Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2016р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 19-16 від 17.02.2016р., зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016р. ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №19-16 від 17.02.2016р., яким ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, стать чоловіча, є громадянином Афганістану, адреса проживання на період вибуття - Афганістан, за національністю - таджик, віросповідання - іслам (суніт); рідна мова дарі, володіє російською; неодружений.

Позивач вибув з країни постійного проживання у 2010р. авіарейсом м.Кабул (Афганістан) - м.Москва (Російська Федерація), де знаходився протягом тижня. У середині серпня 2010р. він перетнув кордон України нелегально.

10.06.2013р. ОСОБА_2 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

9.09.2013р. за результатами розгляду особової справи позивача Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства посадовими особами Головного управління ДМС в Одеській області зроблено висновок про доцільність прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

9.09.2013р. наказом Головного управління ДМС в Одеській області за №88 відповідно до ст.8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняте рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Афганістану ОСОБА_2.

10.12.2015р. за результатами розгляду особової справи позивача Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного Управління ДМС в Одеській області дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину Афганістану ОСОБА_2 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» через відсутність умов, передбачених п.п.1,13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

17 лютого 2016р. Державна міграційна служба України, відповідно до ст.10 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», прийняла рішення №19-16 про відмову ОСОБА_2 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач посилаючись на те, що рішення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, незаконним та підлягає скасуванню, просив позов задовольнити.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2016р. у задоволенні адміністративного позову - відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі апелянт просить постанову суду скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, постанови суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.200КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення за №19-16 від 17.02.2016р. прийнято Державною міграційною службою України в межах своїх повноважень та у спосіб визначений діючим законодавством, а позивач не надав будь-яких доказів, які могли бути підставою для надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Вирішуючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено, підтверджено матеріалами справи і не спростовано сторонами, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, стать чоловіча, адреса проживання на період вибуття - АДРЕСА_1, є громадянином Афганістану, за національністю - таджик, віросповідання - іслам (суніт); рідна мова дарі, володіє російською; неодружений; навчався у школі «Хатумул Амбійо» у м.Пулхумбрі в Афганістані та закінчив 11 класів. Щодо працевлаштування протягом останніх 10 років позивач вказав, що займався ремонтом мотоциклів протягом 2001-2008рр. та був особистим охоронцем заступника мера м.Пулхумбрі протягом 2008-2010рр. На теперішній час на території України працює на промисловому ринку « 7 кілометр» у м.Одесі. Позивач та члени його сім'ї не були членами жодних політичних, молодіжних, громадських, військових чи інших організацій (а.с.95-99).

Як вбачається з анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_2, зареєстрованої 19.08.2013р. (справа №2013ОД0245, реєстраційний номер заяви 172), позивач вибув з країни постійного проживання у 2010р. авіарейсом м.Кабул (Афганістан) - м.Москва (Російська Федерація), де знаходився протягом тижня. У середині серпня 2010р. позивач перетнув кордон України нелегально.

10.06.2013р. ОСОБА_2 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні (а.с.91-94).

9.09.2013р. за результатами розгляду особової справи позивача (№2013ОД0245) Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства посадовими особами ГУ ДМС зроблено висновок про доцільність прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.110-111).

9.09.2013р. наказом ГУ ДМС в Одеській області за №88 відповідно до ст.8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», приймаючи до уваги висновок головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС в Одеській області прийняте рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Афганістану ОСОБА_2 (а.с.112).

10.12.2015р. за результатами розгляду особової справи позивача (№2013ОД0245) Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину Афганістану ОСОБА_2 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» через відсутність умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Так, зокрема, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження, посадові особи Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області дійшли висновку про підтвердження відсутності умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні, в зв'язку з відсутністю доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину (а.с.125-133).

Рішенням ДМС України за №19-16 від 17.02.2016р., з посиланням на ст.10 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» на підставі всебічного вивчення усіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок ГУ ДМС в Одеській області встановлено, що стосовно заявника відсутні умови, передбачені п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», в зв'язку з чим відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.84).

29.03.2016р. позивач отримав повідомлення, видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області №97 від 12.03.2016р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.81).

Не погоджуючись з рішенням ДМС України за №97 від 12.03.2016р. ОСОБА_2 звернувся до суду з відповідним позовом.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного рішення ДМС України та підстави, за яких позивач просить визнати його незаконним, судова колегія виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» .

Виходячи із змісту ч.5 ст.10 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.6 ст.8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана ВРУ. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана ВРУ, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Законом України №1185-XIV від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення п.2 ст.4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951р. та Протоколу 1967р. (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно із положенням ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951р., п.1 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951р. і Протоколу щодо статусу біженців 1967р. та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як визначено в конвенції про статус біженців 1951р. і Протоколу 1967р., поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з роз'яснень п.10 постанови Пленуму ВАСУ №3 від 16 березня 2012р. «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму ВАСУ №1 від 25 червня 2009р. «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму ВАСУ №3 від 20 червня 2011р., суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах ДМС України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до ч.2 ст.72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Відповідно п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951р. та Протоколом щодо статусу біженців 1967р.), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно абз.5 ст.6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Як встановлено судом першої інстанції та судовою колегією, позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути належним доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на Батьківщині, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з Афганістану, позивач не надав, та пояснень, що заслуговують на увагу, не навів.

Відповідно до ч.11 ст.9 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», судова колегія вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно зі ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004р.) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Вищевказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності. Навпаки двічі звертаючись за захистом в Україні позивач надавав суперечливу інформацію.

Дослідивши особову справу позивача разом з інформацією, наданою під час анкетування та при проведенні інтерв'ю під час першого та другого звернення за захистом в Україні, судова колегія приходить до висновку, що твердження позивача про наявність підстав для надання йому статусу біженця є необґрунтованими.

Так, причиною неможливості повернення на Батьківщину позивач зазначає, що він був особистим охоронцем заступника мера м.Пулхумбрі на ім'я ОСОБА_3. Зазначена особа намагалася забрати якісь документи в іншої людини, за неперевіреною інформацією, вказану людину було вбито. Після вказаного випадку ОСОБА_3 зник, однак родичі загиблої особи почали виявляти намір здійснити розправу з позивачем, що змусило останнього виїхати із Афганістану. Позивач вважає, що не може добровільно повернутись до Афганістану через побоювання зазнати розправи з боку родичів загиблої людини.

Дослідивши наявні матеріали (заяви, анкети, протоколи співбесіди та матеріали особової справи тощо), судова колегія погоджується з висновком міграційного органу про сумнівність розповіді позивача, зокрема, з огляду на наступне.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо місця працевлаштування іноземця та його відношення до керівництва м.Пулхумбрі. Зазначений факт є сумнівним, враховуючи попередні місця роботи позивача (різноробочий на території Ірану, реалізатор у Пакистані та майстер з ремонту мотоциклів у Афганістані). Крім того, позивач не зміг назвати повне ім'я власного керівника (під час першого звернення називав його «ОСОБА_3», під час повторного звернення стверджував, що його ім'я «ОСОБА_3», не знав повних установчих даних другого охоронця, тобто свого напарника. Під час першого звернення до міграційного органу надано історію, яка містить відмінності. Так, з протоколу співбесіди від 24.09.2010р. вбачається, що загиблою особою був працівник відділу освіти (а.с.168). Під час повторного звернення заявник не зміг назвати цієї особи (протокол співбесіди від 9.09.2013р.) (а.с.173). Під час повторного звернення іноземець також не надав жодної інформації про допити з боку правоохоронних структур, хоча під час першого звернення повідомив, що його викликали до поліції.

У заяві про визнання біженцем під час повторного звернення позивач зазначив, його керівник командир ОСОБА_3 вбив людину, саме його люди приходили до будинку позивача та розшукували останнього (а.с.91). Однак, під час анкетування позивачем зазначено, що позивача розшукували родичі загиблої особи (а.с.98).

Судова колегія вважає, що посилання позивача на погрози в країні походження, як підставу для задоволення вимог є безпідставними, оскільки з аналізу особової справи та свідчень позивача вбачається, що будь-яких погроз, пов'язаних з расою, віросповіданням, національністю, громадянством (підданством), належністю до певної соціальної групи або політичних переконань позивач взагалі не отримував. Крім того, матеріалами справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника підтверджується відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Судом першої інстанції та судовою колегією встановлено та зазначено відповідачем під час анкетування, що останній до прибуття в Україну з наміром бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебував на території Російської Федерації, що ратифікувала Конвенцію про статус біженців 1951р. і Протокол щодо статусу біженців 1967р. та має національне законодавство, яким врегульовано порядок надання притулку та набуття статусу біженця.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач неодноразово зазначав, що виїхав з країни свого громадянського походження до Російської Федерації (м.Москва), на території якої знаходився протягом тижня, однак за наданням міжнародного захисту не звертався. Вказаний факт підтверджує, що причиною виїзду позивача із Афганістану було не побоювання зазнати переслідувань, а пошук кращих умов життя.

Таким чином, зазначені розбіжності разом із загальною поверхнево наданою інформацією вказують лише на неправдоподібність тверджень позивача, у зв'язку з чим в'їзд позивача на територію України в такому випадку не може бути розглянутий з позиції існування підстав для отримання захисту.

Враховуючи наведені обставини, судова колегія приходить до висновку, що надані позивачем відомості, можливо визнати очевидно неправдивими та такими, що не можуть бути розглянуті в площині надання заявникові міжнародного захисту в Україні.

З урахуванням відсутності жодних доказів чи підтверджень будь-яких переслідувань та непослідовність наданої інформації разом із неправдоподібністю більшості ключових елементів тверджень позивача, судова колегія погоджується з висновком міграційного органу, що вказані обставини дозволяють вважати заяву іноземця такою, що не відповідає вимогам п.1 ч.1 ст.1 та п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, суд погоджується з доводами ДМС відносно того, що виїзд позивача з країни громадського походження свідчить в більшій мірі про економічну та соціальну складову виїзду з Афганістану, аніж про обґрунтованість його побоювань стати жертвою переслідувань на Батьківщині.

Судова колегія вважає, що під час судового розгляду справи в суді першої інстанції та суді апеляційної інстанції знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що на теперішній час ніяких погроз з боку органів державної влади в країні його громадянської належності для позивача не існує, проте останній бажає стабільно жити в Україні, у зв'язку із чим фактично і покинув країну походження, цілеспрямовано вирушивши до України. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця (як то переслідування, наявність небезпеки для життя в Афганістані), що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.

Відповідно до п.п.99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, така особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

В той же час, як встановлено судовою колегією, позивач є громадянином Афганістану, з країни громадянської належності вибув легально на підставі національного паспорта та візи. Останній користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання ним паспорта, візи, легального перетину кордону. Зазначене свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

Аналізуючи матеріали особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач вказав, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до п.F Керівництва по процедурах та критеріях визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

На підставі зазначеного, судова колегія вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що у дійсності основною метою звернення позивача до органу міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України, у зв'язку з бажанням потрапити до економічно-стабільної країни, покращити життєві умови. Однак, ця умова не відповідає критеріям поняття «біженець», а підпадає під поняття «мігрант», у зв'язку із чим позивача, згідно з п.62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Таким чином, на підставі встановлених фактів, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно прийняв рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

В доводах апеляційної скарги апелянт посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія вважає, що постанова суду ухвалена з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для її скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.197, 198, 200, 206,254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2016р. - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 7 лютого 2017р.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: К.В. Кравченко

О.В. Лукянчук