Справа № 364/147/17
Суддя: Ткаченко О. В.
Дата ухвалення: 2017-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 364/147/17
Провадження № 2-а/364/22/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2017 року, суддя Володарського районного суду Київської області Ткаченко О.В., розглянувши в приміщенні Володарського районного суду Київської області в смт Володарка Київської області в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Володарської районної державної адміністрації Київської області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги як інваліду війни 2 групи, -

ВСТАНОВИВ:

До Володарського районного суду Київської області 30.01.2017 року надійшов вказаний адміністративний позов ОСОБА_1, в якому позивач просить суд визнати бездіяльність Відповідача протиправною та зобов'язати його здійснити перерахунок, нарахувати і виплатити Позивачеві як учаснику бойових дій щорічну разову грошову допомогу до 5 травня відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної статтею 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на момент проведених виплат, і з урахуванням раніше виплачених сум.

В обґрунтування наведених позовних вимог ОСОБА_1 стверджував, що у 2014 та 2015 році отримав 2250 грн. зазначеної щорічної допомоги, проте, на його думку, повинен був отримати цю допомогу у розмірі 7592 грн., відтак вважає, що недоплата становить 5342 грн. Такий розмір допомоги, на думку Позивача, передбачений частиною п'ятою статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у редакції, що відновила свою дію після рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008, яким визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), іншу редакцію цієї норми після внесення до неї змін Законом України від 28.12.2007 р. № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Суд ухвалою від 31.01.2017 року відкрив скорочене провадження в адміністративній справі.

Відповідач 08.02.2017 року у межах встановленого законом десятиденного строку подав до Володарського районного суду Київської області заперечення проти позову ОСОБА_1 з проханням відмовити в задоволенні позовних вимог. На обґрунтування такого прохання Відповідач стверджував про дотримання ним законодавчих вимог повною мірою під час нарахування і виплати Позивачеві щорічної разової грошової допомоги до 5 травня відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», частина п'ятої якої закріплює, що ця допомога виплачується у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України. На минулий 2016 рік Кабінет Міністрів України постановою від 02.03.2016 р. № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань»» установив, що учасникам бойових дій та колишнім неповнолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 18 років) в'язням концентраційних таборів, ґетто, інших місць примусового тримання, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання, їх батьків, зазначена допомога виплачується у розмірі 920 грн. (підпункт 2 пункту 1 названої постанови). Саме в такому розмірі Позивачем було отримано щорічну разову грошову допомогу. У своїх запереченнях Відповідач також навів доводи щодо того, чому у спірному питанні визначення розміру цієї допомоги слід керуватися саме наведеними ним актами.

Суд, розглянувши позовну заяву та додані до неї документи, заперечення Відповідача, оцінивши подані у справі докази та наведені сторонами письмові доводи і пояснення за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, вирішуючи дану адміністративну справу, виходить з такого.

Верховна Рада України у 1993 році прийняла Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», статтю 12 якого Законом України від 25.12.1998 р. № 367-XIV було доповнено частиною такого змісту: «Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком». Надалі редакція цієї частини статті 12 Закону була змінена Законом України від 28.12.2007 р. № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» та викладена в такій редакції: «Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України» (пункт 20 розділу II Закону України від 28.12.2007 р. № 107-VI). Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008 у справі щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України зазначену законодавчу зміну (нову редакцію частини п'ятої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») серед іншого визнано неконституційною, тобто такою, що не відповідає Конституції України. Згідно з приписами статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Зважаючи на зазначене рішення Конституційного суду України про неконституційність нової редакції частини п'ятої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Верховний Суд України у постанові від 10.02.2016 р. у справі № 21-6508а15 (№ 537/5837/14-а), на яку посилається ОСОБА_1 у позовній заяві, дійсно зробив висновок, що на час виникнення спірних відносин діяла редакція частини п'ятої статті 12 названого Закону, згідно з якою щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком. Проте, як зазначено в ухвалі Верховного Суду України від 15.01.2017 р. у справі № 577/3661/16-а, такий висновок було зроблено з огляду на пункти 6-7 Прикінцевих положень Закону України від 16.01.2014 р. № 719-VII «Про Державний бюджет України на 2014 рік», який набув чинності лише з серпня 2014 року та в період з 1 січня до серпня 2014 року Кабінету Міністрів України не було надано право змінювати розміри вказаних виплат.

Крім того, під час розгляду даної адміністративної справи судом береться до уваги, що правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 10.02.2016 р. у справі № 21-6508а15 (№ 537/5837/14-а), на яку посилається ОСОБА_1 як на обґрунтування своїх позовних вимог, стосувався правовідносин щодо виплати учасникам бойових дій щорічної разової грошової допомоги у 2014 році. Надалі законодавче регулювання таких правовідносин зазнало змін.

Так, Законом України від 28.12.2014 р. № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» було серед іншого доповнено розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України пунктом 26, яким відтоді визначено, що норми і положення, зокрема, статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування. Ці законодавчі положення за станом на час розгляду даної адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 не визнавалися Конституційним Судом України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), а відтак є чинними.

З огляду на викладене суд, вирішуючи дану адміністративну справу, виходить з того, що за наявності декількох законів, норми яких різним чином регулюють конкретну сферу суспільних правовідносин, він повинен під час вирішення спорів у таких правовідносинах застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше. Відтак, суд вважає, що Кабінет Міністрів України наділений повноваженнями визначати прядок і розміри застосування зазначених вище законодавчих норм, у тому числі щодо виплати учасникам бойових дій до 5 травня щорічної разової грошової допомоги. Розмір цієї допомоги на 2016 рік визначено постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 р. № 141 становить 920 грн.

Судом також враховується висновок Верховного Суду України, викладений у згаданій вище ухвалі від 15.01.2017 р. у справі № 577/3661/16-а щодо суми нарахування щорічної разової грошової допомоги учаснику бойових дій за 2016 рік, згідно з яким з 01.01.2015 р. Законом України від 28.12.2014 р. № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» фактично припинена дія норми Закону України № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в частині, яка, зокрема, стосується розміру такої разової грошової допомоги; на час розгляду та винесення рішення по справі зазначена норма закону в установленому законом порядку такою, що не відповідає Конституції України, не визнана.

Крім наведеного правового висновку Верховного Суду України суд бере також до уваги рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 р. № 3-рп/2012, яким надано офіційне тлумачення окремих положень Конституції України, Бюджетного кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України про те, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України, а суди застосовують закони України, а також нормативно-правові акти відповідних органів державної влади, видані на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, видані у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

У мотивувальній частині зазначеного рішення Конституційний Суд України, звертаючись до припису частини другої статті 46 Конституції України (згаданий у позові ОСОБА_1.), яким гарантується право на соціальний захист, у тому числі загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, зауважив одночасно, що за рахунок бюджетних джерел забезпечується соціальний захист широких верств населення країни, серед яких особи, що отримують пенсії та інші види соціальних виплат та допомоги. Це зобов'язує державу дотримуватися частин першої, третьої статті 95 Основного Закону України, згідно з якими бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами.

Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних (фінансових) можливостей держави (рішення Конституційного суду України від 08.10.2008 р. № 20-рп/2008, від 27.11.2008 р. № 26-рп/2008, від 26.12.2011 р. № 20-рп/2011, від 25.01.2012 р. № 3-рп/2012).

Відповідно до статті 22 Загальної декларації прав людини (1948 р.) кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення і на здійснення необхідних для підтримання її гідності і для вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави. Статтею 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права (1966 р.) держави зобов'язані забезпечити здійснення прав, що передбачені цим Пактом, у максимальних межах наявних ресурсів.

Звертаючись до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як до джерела права згідно з вимогами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд враховує правові позиції ЄСПЛ, викладені, зокрема, в його рішеннях від 09.10.1979 р. у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12.10.2004 р. у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії», про те, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, і такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

У пунктах 21, 25, 26, 28 рішення від 03.06.2014 р. у справі «Великода проти України» ЄСПЛ, ставши на бік держави-відповідача, повторно до своїх попередній позицій наголосив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (рішення від 14.02.2012 р. у справі «Аррас та інші проти Італії», та від 13.04.2006 р. у справі «Сухобоков проти Росії»), а також нагадав, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі (ухвала від 15.03.2001 р. у справі «Амола проти Фінляндії»). Має зберігатися «справедливий баланс» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. Тож держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом війни 2 групи, статус якого підтверджено копією відповідного посвідчення (а.с.8), у 2015 році отримав щорічну разову грошову допомогу у розмірі 2250 грн .

За таких обставин суд вважає, що щорічна разова грошова допомога до 5 травня була правомірно нарахована і виплачена Позивачеві у 2015 році у розмірі 2250 гривень відповідно до наведених вище положень Бюджетного кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 р. № 141 «Деякі питання виплати разової грошової допомоги, передбаченої законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Стосовно ж дотримання Позивачем передбаченого частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) шестимісячного строку звернення до суду, питання про яке порушується Відповідачем у запереченнях проти позову, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до частини четвертої статті 171 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.

Отже, строк звернення до суду ОСОБА_1 має обчислюватися з 30 вересня 2015 року - останнього можливого дня реалізації свого права на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, тож, як вбачається з наданих документів, позивачем пропущено строк звернення до суду.

Що ж до вимоги Позивача про звільнення його від сплати судового збору на підставі пункту 8 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» суд вважає, що підстави для застосування цієї норми відсутні, оскільки вона передбачає звільнення від сплати судового збору інвалідів Великої Вітчизняної війни та сімей воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняних до них у встановленому порядку осіб.

Водночас, зважаючи на те, що ОСОБА_1 є інвалідом війни 2 групи, що підтверджується доданою до його позовної заяви копією відповідного посвідчення (а.с.8), він підлягає звільненню від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Зважаючи на усе викладене та керуючись статтями 2, 7-9, 18, 69, 79, 86, 87, 94, 99, 103, 158-163, 1832, 184-186, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Володарської районної державної адміністрації Київської області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги як учаснику бойових дій - відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного адміністративного суду через Володарський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення зазначеного строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя: О. В. Ткаченко