Справа № 813/3018/16
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2017-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 січня 2017 року № 876/8971/16
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Гінди О.М.
суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.
за участі секретаря судових засідань: Чопко Ю.Т.
представника відповідача Борисова В.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 (3 спеціальний відділ Військової служби правопорядку) про визнання недійсним акта службового розслідування та скасування наказу, -
встановив:

12.09.2016 ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 (3 спеціальний відділ Військової служби правопорядку), у якому з урахуванням клопотання про уточнення позовних вимог просить визнати недійсним акт службового розслідування військової частини НОМЕР_1 від 09.06.2016 та скасувати наказ начальника 3 спеціального відділу Військової служби правопорядку № 324 від 12.08.2016 про притягнення позивача до матеріальної відповідальності.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 01.10.2013 внаслідок реорганізації військової частини НОМЕР_1 було відкрито нові рахунки для сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі ЄСВ), про що не було повідомлено військову частину та у зв`язку з чим ЄСВ було сплачено на рахунок ДПІ у Шевченківському районі м. Львова замість рахунку ДПІ у Галицькому районі м. Львова. Перерахування ЄСВ до Державного бюджету не є виплатою з бюджету, відтак, не може кваліфікуватись як шкода, заподіяна державі. Крім того під час службового розслідування у нього не було відібрано пояснень, не досліджено документів, щодо розрахунків з бюджетом, наказів та посадових обов`язків, що призвело до неправомірного складення акту службового розслідування та видачі наказу.
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 25.10.2016 позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ начальника 3 спеціального відділу Військової служби правопорядку № 324 від 09.06.2016. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Із цією постановою не погодилась Військова частина НОМЕР_1 та оскаржила її в апеляційному порядку. Вважає, що така є незаконною та необґрунтованою, так як винесена з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що службове розслідування за фактом нанесення збитків державі в результаті погашення боргу (недоїмки) на загальну суму 8420,57 грн проведено у повній відповідності з вимогами Постанови Верховної Ради України № 243/95 від 23.06.1995 «Про затвердження Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі» та у встановлені строки. Службове розслідування в частині, що стосується встановлення ступеню вини ОСОБА_1 у нанесенні шкоди державі та притягнення його до відповідальності проведено повно, всебічно та обґрунтовано. Позивач був належно попереджений про необхідність надання пояснень, був ознайомлений з результатами службового розслідування, які не оскаржив. А відтак, наказ винесено правомірно.
Представник відповідача Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач 1) в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав.
Позивач, представник відповідача Військової частини НОМЕР_2 (3 спеціальний відділ Військової служби правопорядку) (далі відповідач 2) у судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. У відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України апеляційний розгляд справи проведено у їх відсутності.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може.
Судом встановлено, що 10.05.2016 наказом № 164ад командира військової частини НОМЕР_1 призначено службове розслідування за фактом нанесення збитків державі в результаті погашення боргу (недоїмки) на загальну суму 8420,57 грн та створено комісію з його проведення.
09.06.2016 комісією складено акт службового розслідування, яким запропоновано за заподіяння прямої дійсної матеріальної шкоди у вигляді суми штрафних санкцій та нарахованої пені в сумі 8420,57 грн, нанесеної протиправними діями ОСОБА_1 , направити матеріали розслідування на адресу командира військової частини НОМЕР_2 для притягнення позивача до обмеженої матеріальної відповідальності в сумі 4210,29 грн.
12.08.2016 начальником 3 спеціального відділу Військової служби правопорядку видано наказ № 324 «Про притягнення до матеріальної відповідальності помічника начальника відділу - начальника фінансово-економічної служби 3 спеціального відділу Військової служби правопорядку майора ОСОБА_1 », яким на підставі клопотань командира військової частини НОМЕР_1 від 13.06.2016 вих. № 350/173/171/93 та від 29.07.2016 вих. № 350/173/145/126, відповідно до акта службового розслідування від 09.05.2016 (саме таку дату вказано в наказі) та п. 29 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі притягнуто до матеріальної відповідальності майора ОСОБА_1 на загальну суму 4210,29 грн.
Суд першої інстанції, задовольняючи адміністративний позов частково, виходив з того, що в акті службового розслідування відповідачем не обґрунтовано завдання позивачем матеріальної шкоди інтересам держави з урахуванням сплати військовою частиною НОМЕР_1 бюджетних коштів до Державного бюджету України, та в чому саме полягає шкода, завдана інтересам держави у цьому випадку. Крім того, відповідачами не доведено правомірність оскаржуваного наказу № 324 від 12.08.2016 про притягнення позивача до матеріальної відповідальності. Відповідачем 1 не виконано обов`язку, з отримання пояснень позивача, а останній свою вину не визнає, не зібрано доказів того, що саме ОСОБА_1 завдав шкоду державі.
У частині позовних вимог про визнання недійсним акта службового розслідування, то суд першої інстанції відмовив, оскільки цей акт не є рішенням суб`єкта владних повноважень.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову, однак з інших мотивів, з огляду на таке.
Спірні правовідносини регулюються постановою Верховної Ради України «Про затвердження Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі» від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР, наказом Міністра оборони України від 15 березня 2004 року № 82 «Про затвердження Інструкції про порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України».
Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим Постановою Верховної Ради України № 243/95-ВР від 23.06.1995 (далі - Положення), передбачено, що відповідно до Конституції (Основного Закону) України та інших актів законодавства України військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані зобов`язані бережливо ставитися до довірених їм озброєння, техніки та іншого військового майна, вживати заходів до запобігання шкоді. Особи, які посягають на державну власність, недбало ставляться до озброєння, техніки та іншого військового майна, притягаються до матеріальної відповідальності. Притягнення до матеріальної відповідальності не звільняє від дисциплінарної, цивільно-правової, адміністративної чи кримінальної відповідальності.
Відповідно до п. п. 2, 3 Положення відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, завдана розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.
Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинено ним умисно чи з необережності.
Відповідно до п. 10 Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов`язків, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення.
Згідно з п. п. 17-19 Положення командири підрозділів та інші посадові особи про наявні факти заподіяння матеріальної шкоди зобов`язані негайно подати рапорт командиру (начальнику) військової частини.
У разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди командир (начальник) військової частини призначає розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.
Відповідно до п. п. 21-23 Положення у висновку розслідування викладаються факти, встановлені відповідно до вимог пунктів 3 і 19 цього Положення, та пропозиції про притягнення винної особи (винних осіб) до обмеженої, повної чи підвищеної матеріальної відповідальності, а в разі необхідності - обґрунтування можливості зменшення суми, що підлягає стягненню з винного для відшкодування завданої шкоди.
З аналізу вище зазначеного Положення вбачається, що зокрема військовослужбовець визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння ним вчинено умисно чи з необережності.
Як встановлено судом першої інстанції, у період з 10.10.2013 по 29.10.2013 військовою частиною НОМЕР_1 помилково перераховано на рахунки Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова замість Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. У зв`язку з чим, Державною податковою інспекцією у Галицькому районі м. Львова нараховано військовій частині НОМЕР_1 штраф у розмірі 7053,84 грн та пеню у розмірі 1366,73 грн, всього 8420,57 грн. Вказана сума коштів сплачена військовою частиною НОМЕР_1 відповідно до платіжного доручення № 52 від 24.02.2016.
Однак, суд апеляційної інстанції не може погодитись з твердженням апелянта, що здійснена військовою частиною надлишкова виплата, щодо сплати штрафних санкцій, віднесена до категорії збитків, нанесених державі, що потребують відшкодування, оскільки здійснення помилки під час перерахування грошових зобов`язань до державного бюджету в строк, встановлений законодавством, має кваліфікуватись як дія, хоча й помилкова. Відтак, дії які не містять ознак бездіяльності платника податків при сплаті суми грошового зобов`язання, не можуть бути підставою для застосування штрафних фінансових санкцій.
А оскільки такі суми зараховуються на єдиний казначейський рахунок, то помилкове зазначення, зокрема рахунку бюджетної установи у платіжному дорученні під час сплати суми податкового зобов`язання не є достатньою правовою підставою для висновку про несплату необхідної суми грошового зобов`язання у визначений вказаною нормою ПК строк, а відтак і для застосування штрафних фінансових санкцій.
Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладені у постанові від 16.06.2015 у справі № 21-377а15.
Позивач, заперечив свою вину у заподіянні шкоди, з мотивів що перерахування єдиного соціального внеску до Державного бюджету не є виплатою з бюджету, відтак, не може кваліфікуватись як шкода заподіяна державі.
Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в апеляційній скарзі, Військова частина НОМЕР_1 зазначає, що встановити відповідальну особу, якій відповідно до своїх функціональних обов`язків визначено здійснювати оформлення платіжних доручень не можливо.
Отже, з огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що помилкове перерахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не на той рахунок податкової інспекції не може вважатися шкодою заподіяною державі.
А отже, і притягнення позивача до матеральної відповідальності у вигляді стягнення з нього, як відшкодування частково суми в розмірі 4210 грн 29 коп є неправомірним, тому оскаржуваний наказ вірно скасовано судом першої інстанції, як протиправний.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що акт службового розслідування військової частини НОМЕР_1 від 09.06.2016 не є рішенням в розумінні ст. 17 КАС України та відповідно не породжує для позивача правових наслідків, не створює для нього додаткових обов`язків, а тому не може оскаржуватись в порядку адміністративного судочинства. Крім того, вказаний акт не спричиняє настання будь-яких юридичних наслідків та не впливає на права, обов`язки та законні інтереси позивача, що, в свою чергу, виключає можливість оскарження в судовому порядку, незалежно від виду судочинства.
З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано частково задовольнив позовні вимоги, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстави для скасування оскарженої постанови відсутні.
Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 254 КАС України, суд

ухвалив:

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2016 року у справі № 813/3018/16 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.
На ухвалу протягом двадцяти днів, після набрання нею законної сили, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

В.В. Ніколін

Ухвала в повному обсязі складена та підписана 06.02.2017.