Справа № 520/16453/16-а
Суддя: Калашнікова О. І.
Дата ухвалення: 2017-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/520/248/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2017 року

Київський районний суд м. Одеси

У складі головуючого судді Калашнікової О.І.

При секретарі Шеховцевій О.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративний позов

ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси, про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вимогами ухвалити рішення, яким визнати протиправним рішення Управління Пенсійного Фонду України в Київському районі м. Одеси № 2595 від 21.10.2016 року щодо відмови у поновленні пенсії ОСОБА_1 та зобов'язати Управління Пенсійного Фонду України в Київському районі м. Одеси поновити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком з дати прийняття рішення Конституційного суду України від 07.10.2009 № 1-25рп/2009.

Представник позивачки вимоги в судовому засіданні підтримала.

Представник відповідача позов не визнала.

Суд вислухав доводи представників сторін, вивчив надані документи і встановив наступне:

ОСОБА_1 з 1990 року перебував на обліку в УПФ України в Київському районі м. Одеси і отримував пенсію за віком. З 26.05.1995 року позивач прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль.

27 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії у зв'язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 (далі - Рішення № 25-рп/2009) щодо неконституційності положеньпункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-ІV відповідно). Проте відповідач відмовив у поновленні виплати пенсії, посилаючись на те, що при зверненні за поновленням пенсії ОСОБА_1 не надав паспорт громадянина України або посвідку на постійне проживання в Україні. Позивач доводить, що рішення УПФ є незаконним і звернувся до суду за захистом порушеного права на отримання пенсії за віком.

Представник відповідача, не визнаючи позов ОСОБА_1 у запереченнях посилався на відсутність правових підстав для проведення поновлення пенсії і свої доводи обґрунтовував положеннями Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1.

При наведених обставинах суд вважає позов ОСОБА_1 підлягаючим задоволенню з таких підстав:

Як вбачається з посвідчення № 1/436 з 15.10.1990 року ОСОБА_1 було призначено пенсію за віком. У зв'язку з виїздом у 1995 році за кордон до держави Ізраїль позивачу було припинено виплату пенсії в Україні. Позивачева сторона надала до суду оригінал паспорту громадянина України ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 і оригінал трудової книжки, з якої вбачається, що загальний трудовий стаж позивача складає 34 роки 0 місяців і 18 днів.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Конституційний Суд України в Рішенні №25-рп/2009 зазначив « оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами».

Крім того, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, зазначив « право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення)».

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зробив висновок « різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.»

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

На підставі наведеного суд дійшов висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Правова позиція щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах вже була висловлена Верховним судом України у постановах від 12 травня 2015 року, від 19 травня 2015 року та від 06 жовтня 2015 року у справах за № 21-180а15, 21-168а15, 308/1088/14-а відповідно.

Частиною 1 статті 244-2 КАС України встановлено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх судів України.

Тому суд вважає посилання відповідача у запереченнях на статтю 100 КАС України безпідставними.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Керуючись ст.ст.94,158-163, 256 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним рішення управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси від 21.10.2016 року за № 2595 про відмову у поновленні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси поновити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком з дати прийняття рішення Конституційного суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009.

Звернути постанову до негайного виконання у межах одного місяця.

Постанова може бути оскаржена в Одеський апеляційний адміністративний суд через Київський районний суд м. Одеси протягом 10 днів з дня проголошення постанови.

Суддя Калашнікова О. І.