Справа № 308/8261/16-а
Суддя: Гулид Роман Методійович
Дата ухвалення: 2017-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 р. № 876/9296/16

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Гулида Р.М.,

суддів - Ліщинського А.М., Улицького В.З.,

за участю:

секретаря судового засідання - Богдан А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Ужгородського РВ ГУДМС України в Закарпатській області на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Ужгородського РВ ГУДМС України в Закарпатській області про скасування рішення Ужгородського РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області про примусове видворення з України, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з позовом до Ужгородського РВ ГУДМС України в Закарпатській області про скасування рішення Ужгородського РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області про примусове видворення з України.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що виконання оспорюваного за предметом позову рішення призведе до роз'єднання її сім'ї, з якою вона мешкає на території України понад 18 років та яку матеріально забезпечує.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 вересня 2016 року, позов задоволено.

Визнано таким, що порушує права ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та скасовано Рішення Ужгородського РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області про примусове повернення з України громадянки Узбекистану ОСОБА_1, прийняте 26.07.2016 року.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Ужгородське РВ ГУДМС України в Закарпатській області подало апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції порушив норми матеріального права, а допущена упереджена оцінка зібраних доказів та довільне трактування законодавства за текстом постанови, не відповідає фактичним обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи по суті позовних вимог.

Особи, які беруть участь в справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до ч.1 ст.41, ч.4 ст.196 КАС України суд розглядає справу за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідача - суддю Львівського апеляційного адміністративного суду, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, мотивуючи це наступним.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 липня 2016 року позивачка, громадянка Узбекистану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, отримала рішення Ужгородського РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області про примусове повернення з України, яке прийняте «з метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інтересів національної безпеки України, охорони громадського порядку, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, на підставі положень статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». В даному рішенні вказано, що вона зобов'язана покинути територію України у термін до 21.08.2016 року.

Разом з тим встановлено, що ОСОБА_1 прибула в Україну з Узбекистану в 1998 році з метою знайти свого батька, який розлучився з матір'ю і будучи по національності українцем повернувся до себе на батьківщину в Житомирську область. В'їхала на територію України за дійсним на той час закордонним паспортом. На території України розшукувала свого батька за здобутими відомостями про його останнє місце проживання, проте знайти останнього не змогла.

Поряд з цим, у 1999 році ОСОБА_1 познайомилась з ОСОБА_2 і стала з ним проживати в с.Оноківці Ужгородського району, фактично перебуваючи у шлюбних відносинах. Позивачі намагалися зареєструвати шлюб, однак не змогли цього зробити через неможливість отримання позивачкою (іноземкою) документів для укладення шлюбу, а саме: довідки про несудимість та довідки про те, що вона не перебуває в шлюбі на території Узбекистану. Такі довідки з Узбекистану позивачка змогла отримати тільки в 2013 році.

ОСОБА_1 вживала усіх можливих заходів для того, щоб отримати документи і право на проживання в Україні, на момент дії паспорту реєструвалася по місцю проживання ОСОБА_2 Не маючи фінансових можливостей та необхідних грошових коштів для поїздки до Узбекистану, маючи на утриманні і вихованні двох малолітніх дітей, позивачка не змогла вчасно до 16.11.2013 року покинути Україну та виїхати до Узбекистану - до моменту закінчення дії паспорту , щоб виготовити новий. Після закінчення дії паспорта, позивачі притягалися до адміністративної відповідальності за ч.І ст.203 КУпАП.

З метою врегулювання свого статусу на території України ОСОБА_1 неодноразово зверталася Ужгородський міський та районний відділи ГУ ДМС України в Закарпатської області, до Посольства Узбекистану в Україні, до Уповноваженого з прав дитини. Тільки після особистого звернення до Посольства Республіки Узбекистан в м.Києві 16.03,2016 року, вона змогла подати запит на встановлення особи. Через два тижні Посольством Узбекистану була повідомлена, що в Посольство прийшла відповідь з Міністерства внутрішніх справ Узбекистану про те, що Посольство Республіки Узбекистан не прийме документів для виготовлення паспорту позивачці, а тому для виготовлення їй паспорта необхідно повернутися в Узбекистан, оскільки вона зареєстрована в Узбекистані і не знята там з реєстрації. Окрім наведеного, позивачка вказала , що має оригінал так званого «Листка убытия». Кошти які необхідні для повернення до Узбекистану і оплату всіх штрафів за прострочення паспорту ( 45 тис.грн.), відсутні та нереальні для заощадження у її багатодітній сім'ї через нікчемну мізерність заробітних плат в Україні.

По справі встановлено, що позивачі наразі проживають у фактичному шлюбі в с.Оноківці. Ужгородського району, від даного шлюбу мають четверо дітей: ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_6 р.н ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_5.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк на протязі якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Позивачка проживає на території України з 1998 року, з 1999року перебуває у фактичних шлюбних відносинах з громадянином України ОСОБА_2. Позивач має постійне місце проживання за адресою АДРЕСА_1 а також разом з ОСОБА_2 виховує чотирьох дітей, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями свідоцтв про народження (а.с. 13-16).

Враховуючи наявність місця проживання на території України, перебування у шлюбі з громадянином України, наявність неповнолітніх дітей та відсутність даних про будь-які дії ОСОБА_1, що суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров'я і захисту прав та інтересів громадян України, суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, відтак позов підлягав до задоволення.

Таким чином, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.200 КАС України, правильно встановив обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ч.1 ст. 41, ст. 160, ст. 195, ст. 196, п.1 ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Ужгородського РВ ГУДМС України в Закарпатській області - залишити без задоволення, а постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 вересня 2016 року у справі №308/8261/16-а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Р.М. Гулид

Судді: А.М. Ліщинський

В.З. Улицький

Повний текст ухвали виготовлено 06.02.2017 року