Справа № 803/155/16
Суддя: Костюкевич Сергій Федорович
Дата ухвалення: 2017-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2017 року Справа № 803/155/16

Волинський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого - судді Костюкевича С.Ф.,

при секретарі судового засідання Шафранюк І.Ф,

за участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Апеляційного суду Волинської області про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася з адміністративним позовом до Апеляційного суду Волинської області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною відмови щодо невиплати їй при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою та зобов'язання нарахувати та виплатити їй вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 06.02.2017 року позовну заяву ОСОБА_2 до Апеляційного суду Волинської області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії в частині позовних вимог до Державної судової адміністрації України залишено без розгляду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Постановою Верховної ОСОБА_3 України від 21 листопада 1992 року № 2815-XII «Про обрання суддів обласних та Київського міського судів України» позивача обрано членом Волинського обласного суду, а наказом Волинського обласного суду від 27 листопада 1992 року № 1-126/15 її прийнято на посаду члена судової колегії в кримінальних справах Волинського облсуду в порядку переведення.

Постановою Верховної ОСОБА_3 України від 16 липня 2015 року № 636-VIII «Про звільнення суддів» позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Волинської області у зв'язку з поданням заяви про відставку; наказом Апеляційного суду Волинської області від 03 серпня 2015 року №9.7/21 - звільнено з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 ОСОБА_4 України.

При звільненні позивачу не виплачена вихідна допомога на підставі статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, що діяла до 27 березня 2014 року. Відповідач - апеляційний суд Волинської області обґрунтував відмову у виплаті вихідної допомоги відсутністю у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній на дату звернення (грудень 2015 року), норми про виплату вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою.

Рішення відповідача про відмову у виплаті вихідної допомоги позивач вважає протиправним, мотивуючи наступним.

Відповідно до статті 8 ОСОБА_4 України в Україні визнається і діє верховенство права. ОСОБА_4 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_4 України і повинні відповідати їй.

Частиною першою статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» було встановлено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Пунктом 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року, який набрав чинності з 01 квітня 2014 року, у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» статтю 136 виключено.

Проте, згідно із частиною третьою статті 22 ОСОБА_4 України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Право на отримання вихідної допомоги судді при виході ним у відставку випливає і зі змісту пункту 6.4 Європейської хартії від 10 липня 1998 року про закон «Про статус суддів», Рекомендацій (2010) Комітету ОСОБА_3 Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року, якими встановлено, що оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дій стимулів, через які можна впливати на їх рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці.

Так само Конституційний Суд України в рішенні від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 вказав на гарантування суддям належної оплати праці, щомісячного грошового утримання, вихідної допомоги при виході у відставку, і що ці положення узгоджуються з вимогами міжнародних актів про незалежність суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, які є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. За своїм конституційним змістом вони встановлюють принцип заборони скасування чи зниження досягнутого рівня змісту та обсягу гарантій незалежності суддів.

Крім того, позивач посилається на обмеження її, як судді, прав і свобод, що може мати місце лише у випадках, прямо передбачених Основним Законом України. Так, працюючи тривалий час суддею, позивач законно очікувала справедливої оцінки її роботи з боку держави, а також передбачених нею гарантій і компенсацій за працю.

Забезпечення принципу правомірних (законних) очікувань підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини, а саме рішеннями у справах «Федоренко проти України», «ОСОБА_5 Девелопмент ЛТД. та інші проти Ірландії» щодо тлумачення поняття «майно» та законні очікування стосовно ефективного здійснення свого права власності», що означає очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого у разі, якщо особу прямо не виключено з кола осіб, які є носіями відповідного права.

З огляду на викладене, просить визнати протиправною відмову щодо невиплати їй при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою та зобов'язання нарахувати та виплатити їй вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Позивач, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не прибула, однак в клопотанні від 17.02.2016 року просила розгляд справи здійснювати за її відсутності.

Представник відповідача в судовому засіданні адміністративний позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає до повного задоволення, враховуючи наступне.

Частина 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Судом встановлено, що Постановою Верховної ОСОБА_3 України від 21 листопада 1992 року №2815-XII «Про обрання суддів обласних та Київського міського судів України» ОСОБА_2 обрано членом Волинського обласного суду, а наказом Волинського обласного суду від 27 листопада 1992 року №1-126/15 її прийнято на посаду члена судової колегії в кримінальних справах Волинського облсуду в порядку переведення.

Постановою Верховної ОСОБА_3 України від 16 липня 2015 року №636-VIII «Про звільнення суддів» позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Волинської області у зв'язку з поданням заяви про відставку; наказом Апеляційного суду Волинської області від 03 серпня 2015 року №9.7/21 - звільнено з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 ОСОБА_4 України.

За вказаних обставин ОСОБА_2 звернулась до відповідача з вимогою виплатити на її користь вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат, водночас листом від 21 грудня 2015 року №16761/9.50/15 в здійсненні такої виплати було відмовлено - Апеляційний суд Волинської області обґрунтував відмову у виплаті вихідної допомоги відсутністю у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній на дату звернення (грудень 2015 року), норми про виплату вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою.

Не погоджуючись з такою відмовою Апеляційного суду Волинської області, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до статті 8 ОСОБА_4 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_4 України має найвищу юридичну силу Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_4 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_4 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_4 України гарантується.

Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (стаття 129 ОСОБА_4 України).

Разом з тим, як свідчать пункти 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року №9 «Про застосування ОСОБА_4 України при здійсненні правосуддя» суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності ОСОБА_4 і в усіх необхідних випадках застосовувати ОСОБА_4 як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на ОСОБА_4, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Слід мати на увазі, що суд не може, застосувавши ОСОБА_4 як акт прямої дії, визнати неконституційними закони чи правові акти, перелічені в ст. 150 ОСОБА_4, оскільки це віднесено до виключної компетенції Конституційного Суду України. Разом з тим суд може на підставі ст. 144 ОСОБА_4 визнати такими, що не відповідають ОСОБА_4 чи законам України, рішення органів місцевого самоврядування, а на підставі ст. 124 ОСОБА_4 - акти органів державної виконавчої влади: міністерств, відомств, місцевих державних адміністрацій тощо. Звернення до Конституційного Суду України в такому разі не вимагається.

Надаючи оцінку встановленим під час розгляду даної адміністративної справи обставинам суд зазначає таке.

Із набранням чинності Законом №2453-VI питання вихідної допомоги регулювалося статтею 136 цього Закону, відповідно до якої судді, який вийшов у відставку, виплачувалася вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Законом України від 27 березня 2014 року № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» цю статтю було виключено.

З 28.03.2015 року діяла редакція Закону України «Про судоустрій та статус суддів», визначена Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» № 192-VIIІ від 12.02.2015 року, яка взагалі не передбачала виплату вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою.

В подальшому, з прийняттям Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402- VIIІ ( далі - Закон № 1402-VIIІ) , який набув чинності 30 вересня 2016 року, відновлено право судді на отримання вихідної допомоги у зв'язку з відставкою в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою. (стаття 143 Закону № 1402- VIIІ).

Таким чином, судді, щодо яких в період з 01 квітня 2014 року по 30 вересня 2016 року було прийнято рішення Верховною ОСОБА_3 України про звільнення з посади у відставку, до складу яких входить і позивач, були позбавленні права на отримання вихідної допомоги.

Суд звертає увагу на ту обставину, що держава протягом певного строку (понад двадцять років) на конституційному (пункти 2, 9 частини п'ятої статті 126 Основного Закону України) та законодавчому рівнях гарантувала право судді на відставку та отримання суддями вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою, оскільки право на її отримання є складовою правового інституту відставки судді, а судді, у свою чергу, мали законні правомірні очікування щодо її отримання, як один з елементів гарантії їх незалежності.

Відповідно до статті 126 ОСОБА_4, незалежність і недоторканність суддів гарантуються ОСОБА_4 і законами України.

Матеріальне та соціально-побутове забезпечення, у тому числі й розмір вихідної допомоги судді; обчислення суддівського стажу; вирішення житлових проблем; медичного обслуговування суддів та членів їх сімей; порядку соціального захисту суддів України, суддівська винагорода, щомісячне довічне грошове утримання є елементами статусу судді. Збереження наявного статусу судді, недопущення його скасування або звуження його змісту та обсягу є однією з основоположних гарантій незалежності судді.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 92 ОСОБА_4 України статус суддів визначається виключно законами України. Крім того, щодо суддів у частині другій статті 127 Основного Закону України окремо визначено вимоги щодо несумісності. Так, відповідно до положень цієї статті професійні судді не можуть належати до політичних партій і профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу, крім наукової, викладацької та творчої.

За рахунок заборони займатися іншою оплачуваною роботою суддям установлюються належні умови матеріального та соціально-побутового забезпечення.

Конституційний статус судді передбачає, у тому числі, що надання судді в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя, дає підстави ставити до суддів високі вимоги і зберігати довіру до їх компетентності та неупередженості.

Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Окрім цього у рішенні від 24 червня 1999 року №6-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів, а важливим механізмом забезпечення цих гарантій є встановлений частиною першою статті 130 ОСОБА_4 України обов'язок держави забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

У рішенні від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 Конституційний Суд України розтлумачив зміст статті 126 ОСОБА_4 України та зазначив, що його треба розуміти як такий, «що гарантує досягнутий рівень незалежності суддів і забороняє при прийнятті нових законів та інших нормативних актів, внесенні змін до них скасовувати чи звужувати існуючі гарантії незалежності суддів, у тому числі заходи їх правового захисту та матеріального і соціального забезпечення».

Тобто гарантії незалежності суддів не можуть бути звужені чи скасовані під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних.

Також при вирішенні даної справи суд враховує міжнародні стандарти у сфері судочинства.

Зокрема, положеннями Європейської хартії від 10 липня 1998 року про закон «Про статус суддів» визначено, що рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (п. 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку з посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (п. 6.4).

Також у Висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету ОСОБА_3 Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів зазначено, що дуже важливо (особливо для новітніх демократій) передбачити конкретні нормативно-правові положення, які б гарантували захист від зменшення розміру суддівських виплат (п. 62).

Як зазначається в Рекомендації Комітету ОСОБА_3 Європи державам членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року №(2010)12, «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці» (пункт 54).

Також, у наведеному вище рішенні від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 Конституційний Суд України встановив, що аналіз норм ОСОБА_4 України свідчить, що надання судді за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо), що відповідає його високому статусу, є гарантією забезпечення незалежності.

Особливий порядок фінансування судів і діяльності суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності і спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя.

Особливий статус судді, гарантії його незалежності визначаються ОСОБА_4 України і законами, що виключає в процесі його конкретизації та розвитку обмеження законодавчо встановлених гарантій статусу судді або зниження їх рівня.

Будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя і права громадян на захист прав і свобод незалежним судом.

З 1992 року гарантується право судді на отримання вихідної допомоги у зв'язку з відставкою, яке запроваджено згідно із частиною третьою статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року. Судді, який пішов у відставку, виплачувалася вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку (із змінами, внесеними відповідно до Закону України від 24 лютого 1994 року N 4015-XII «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус суддів»). Зазначене право є складовою правового інституту, що регулює статус судді у відставці (послідовно розміщалося у розділах та статтях законів, що регулювали статус судді у відставці).

У той же час Конституційний Суд України вважає, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір (пункт 3.2. Рішення Конституційного суду України від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013).

При цьому Конституційний суд України не зазначив, що парламент наділений повноваженнями скасувати право судді на отримання вихідної допомоги, як одного із елементів правового інституту відставки судді.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач має право на отримання вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою на підставі прямих норм ОСОБА_4 України, оскільки установлення менш сприятливих умов надання гарантій матеріального та соціального забезпечення суддям, що призначені (обрані) на посаду раніше введеного в дію нового правового регулювання, порівняно з тими умовами, що були законодавчо передбачені при призначенні (обранні) їх на посаду, за своїм значенням у системі правового регулювання практично означає зниження рівня незалежності суддів, що є недопустимим у силу положень частина третя статті 22, частина перша, друга та сьома статті 126 ОСОБА_4 України та підтверджено практикою Конституційного Суду України.

В той же час судді є рівними в силу універсального принципу рівності, закріпленого статтею 21 ОСОБА_4 України адже, здійснюючи правосуддя, мають відповідно до законодавства однаковий статус та гарантії незалежності, що включають, зокрема порядок нарахування та розмір вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою, а тому позивач не може бути позбавлений права на отримання вихідної допомоги в залежності від дати виходу у відставку при умові, що зазначене право існувало в нього в період з дати призначення (обрання) суддею.

У зв'язку з цим судді, які вийшли у відставку в період з 01 квітня 2014 року по 30 вересня 2016 року не можуть мати менше прав ніж судді, які вийшли у відставку до 01 квітня 2014 року або після 30 вересня 2016 року.

Суд також вважає, що позивач має право на отримання вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою на підставі іншої прямої норми ОСОБА_4 України, а саме статті 41 ОСОБА_4 України, що узгоджується зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі-Першого протоколу до Конвенції), яку можна застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у тому числі права судді на отримання вихідної допомоги у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною права власності. Правомірні очікування виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала всі підстави вважати таке рішення дійсним та розраховувати на певний стан речей.

В Україні права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина друга статті 21, частина друга статті 22 ОСОБА_4 України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (частина 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції).

Право приватної власності разом з іншими фундаментальними правами і свободами є основою створення та функціонування демократичного суспільства. Всебічне утвердження і забезпечення цих прав і свобод - головний обов'язок України як демократичної, правової держави.

Суд враховує приписи чинних міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України, та практику тлумачення і застосування цих договорів міжнародними органами, юрисдикцію яких визнала Україна, зокрема Європейським судом з прав людини.

Стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року, передбачає захист права власності.

Невід'ємною частиною положень цієї статті є практика Європейського суду з прав людини, яка виробила критерії правомірності позбавлення власника його майна в інтересах суспільства (справа «Зубко та інші проти України»).

Зокрема, позбавлення власника його майна повинно мати правомірну мету в «суспільному інтересі» (a legitimate aim «in the public interest»), обрані засоби мають бути належними (спроможні досягти мети в принципі) і пропорційними, що передбачає, зокрема, компенсацію при примусовому відчуженні (проте вимога щодо повної компенсації відсутня). Позбавлення власника його майна також має бути законним, а саме, відповідати не лише нормативно-правовим актам, а і принципу верховенства права, положенням Конвенції; складовою принципу «законності» є принцип «правової визначеності», що передбачає обов'язок органів влади при обмеженні права діяти відповідно до відомих (прозорих) та достатньо визначених правил («передбачуваних» з точки зору застосування), що виключають свавілля (вибірковість та непередбачуваність дій).

У той же час позбавлення права на отримання вихідної допомоги при виході у відставку судді на погляд суду у спірних правовідносинах, не відповідає жодному з цих критеріїв.

З рішення Європейського суду з прав людини у справі «Зубко та інші проти України» від 26 квітня 2006 року вбачається, що заявниками у справі було четверо суддів, які стверджували, що держава була відповідальна за невиплату їм заборгованості з заробітної плати і надбавок за вислугу років та компенсації за затримку їх виплати. Вони зазначали, що не сплачуючи цю заборгованість тривалий час, держава здійснює невиправдане втручання у їхнє право на мирне володіння своїм майном всупереч положенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Європейський суд погодився з тим, що неможливість для заявника домогтися виконання рішення на його чи її користь становить втручання у право на мирне володінням майном, як вказано у першому реченні пункту 1 статті 1 Першого протоколу. При цьому Європейський суд зазначив наступне:

«Суд вважає, що втручання у права заявників було частково виправдане труднощами, пов'язаними з асигнуванням з державного бюджету коштів на виплати суддям і виконання пов'язаних з цим рішень. Ці ускладнення також частково пов'язані з реформою судової системи України і запровадженням змін у системі розподілу коштів на судову владу, з наступною передачею цих функцій від Міністерства юстиції України до Державної судової адміністрації.

На думку Суду, труднощі, на які посилається Уряд, безумовно зачіпають законні публічні інтереси, але не складають справедливої рівноваги між державними інтересами та інтересами тих заявників, які, крім того, несли відповідальність за виконання важливих публічних функцій в частині здійснення правосуддя. Зокрема, Суд зауважує, що розгляд справи стосувався компенсації за неспроможність державних органів у період з 1995 по 2001 рр., діючи відповідно до їх законодавчих зобов'язань, забезпечити заявників виплатами, передбаченими ОСОБА_4 та Законом «Про судоустрій» (див. пункти 33-34). Суд вирішує, таким чином, що становище заявників, особливо їх статус незалежних судових посадовців, вимагає, щоб державні органи виконали рішення і виділили необхідні кошти з цією метою без затримки.

Зокрема, на думку Суду, неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою забезпечення їх здатності виконувати свої професійні функції незалежно і неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на їх рішення і поведінку (див. п. 43 вище). У зв'язку з цим Суд посилається на відповідні правові інструменти ОСОБА_3 Європи, такі як Рекомендацію Комітету ОСОБА_3 щодо «Незалежності, дієвості та ролі суддів» та Європейську Хартію «Про статус суддів», які наголошують на важливості цих факторів.

Суд дійшов висновку, що неспроможність гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишились, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном. Відповідно, невиконанням рішень, винесених на користь заявників, державні органи протягом тривалого часу позбавляли заявників отримання у повному обсязі виплат, на які вони мали право за законом, що може ускладнювати здійснення ними своїх повноважень з повною віддачею справі.

Таким чином, Суд доходить висновку, що неможливість для заявників домогтися виконання рішень, винесених на їх користь, протягом одного року і чотирьох місяців (перший, другий та четвертий заявники) і двох років і шести місяців (у справі третього заявника), порушує їх право на мирне володіння майном у сенсі першого пункту статті 1 Першого протоколу» ( пункти 66-70 рішення).

Оскільки положення статті 41 ОСОБА_4 України кореспондується зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, то відповідно до принципу дружнього ставлення до міжнародного права практика тлумачення та застосування вказаної статті Конвенції Європейським судом з прав людини має враховуватися при розгляді цієї справи.

Таким чином, Європейський суд з прав людини, надаючи тлумачення статті 1 Першого протоколу до Конвенції визначив, що майно судді має особливий статус та будь-яке неправомірне втручання у право судді на своєчасну виплату винагороди національними суддям порушує їх право на мирне володіння майном передбачене Конвенцією.

Суд вважає, що з правом судді на своєчасну виплату винагороди пов'язано його право на відставку; на отримання вихідної допомоги судді; обчислення суддівського стажу; вирішення житлових проблем, медичного обслуговування суддів та членів їх сімей; порядку соціального захисту суддів, які мають матеріальний характер, а отже порушення зазначених прав та непередбачуване втручання в права суддів з боку держави одночасно є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 41 ОСОБА_4 України.

Починаючи з 1992 року - з часу прийняття Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року, держава на законодавчому рівні гарантувала достатній рівень соціального забезпечення суддів та, зокрема, право кожного судді за умови наявності стажу на посаді судді не менш 20 років на відставку та на отримання при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі місячного заробітку судді за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді, але не менше шестимісячного заробітку.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на листопад 2012 року стаж позивача на посаді судді складав понад 20 років і з цього часу вона набула право на отримання вихідної допомоги у разі виходу у відставку.

Відповідно, продовжуючи працювати на посаді судді в наступні роки позивач мала законні правомірні очікування отримати задекларовану державою вихідну допомогу при виході у відставку, адже вносячи окремі зміни в статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо розміру цієї виплати, законодавець лише Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року виключив цю норму, позбавивши суддів раніше задекларованої державою гарантії на отримання вихідної допомоги.

Таким чином, позивач мала законні правомірні очікування отримати задекларовану державою у статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, яка діяла до 01 квітня 2014 року) вихідну допомогу як одного із елементів гарантії незалежності суддів.

Проаналізувавши наведені норми ОСОБА_4 України, Конвенції та практики Європейського суду з прав людини суд приходить до висновку про протиправність позбавлення права на отримання вихідної допомоги при виході у відставку судді Верховного Суду України керуючись лише змінами в статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», без врахування прав позивача визначених положеннями статі 41 ОСОБА_4 України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, оскільки позбавлення зазначеного права не має справедливої рівноваги між державними інтересами та необхідністю захистити права судді на мирне володіння своїм майном, а отже є порушенням прав позивача визначених положеннями статі 41 ОСОБА_4 України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Отже, очікувана вихідна допомога, що була гарантована державою у статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції до 01 квітня 2014 року), відповідно, є правомірним «законним» очікуванням в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У ОСОБА_4 України одним із фундаментальних принципів дії правової системи в Україні визначено принцип верховенства права, а також окремо встановлено, що права та свободи можуть бути обмежені виключно у випадках, передбачених ОСОБА_4 України, а саме у разі введення воєнного або надзвичайного стану. Однак, Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким скасовано норму статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», було прийнято не в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Відповідно до пункту 1 Постанови Верховної ОСОБА_3 України від 21 травня 2015 року №462-VIII «Про Заяву Верховної ОСОБА_3 України «Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» схвалено Заяву Верховної ОСОБА_3 України про відступ від окремих зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Водночас Україна не зробила відступу від Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому суд наголошує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі щодо законних очікувань стосовно ефективного здійснення свого «права власності», а саме права на отримання вихідної допомогу при виході судді у відставку, повинна застосовуватися в Україні.

Тривалість існування законодавчої норми щодо права судді на отримання вихідної допомоги, виникнення цього права у позивача, як судді, під час дії цієї норми закону, та повне скасування проголошеного та набутого суддею права на вихідну допомогу без будь-яких альтернатив, на думку суду, свідчить про невідповідність такого втручання держави у права особи критеріям пропорційності, правової визначеності та недотримання державою справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і набутими відповідно до закону правами особи.

Зазначене вище, в контексті вимог принципу верховенства права, дає підстави для висновку, що положення Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» та Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VIIІ від 12.02.2015 року якими виключено норми, що надавали право судді на отримання вихідної допомоги, не можуть вважатись підставою для позбавлення позивача права на отримання такої допомоги як елементу забезпечення реального функціонування принципу незалежності суддів, а отже не повинні застосовуватись відповідачем.

А відтак, дії Апеляційного суду Волинської області щодо відмови у виплаті позивачу вихідної допомоги у вигляді 10 місячних заробітних плат за останньою посадою листом від 21 грудня 2015 року №16761/9.50/15 та бездіяльність Апеляційного суду Волинської області щодо невиплати позивачу вихідної допомоги у вигляді 10 місячних заробітних плат є протиправними та такими, що суперечать як ОСОБА_4 України так і міжнародним правовим нормам.

Відповідно обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню є позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визнання таких дій та бездіяльності протиправними.

Водночас, оскільки вимога позивача про зобов'язання Апеляційного суду Волинської області виплатити їй вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат є похідною від визнання протиправними відповідних дій відповідача, обґрунтованість чого була встановлена вище, суд вважає таку вимогу необхідною дією для відновлення порушеного права ОСОБА_2

Згідно зі статтею 161 КАС України, під час прийняття постанови суд вирішує наступні питання, зокрема:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч. 1 статті 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці данні встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів та висновків експертів.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно положень статті 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи із наданих частиною другою статті 162 КАС України суду повноважень, з наведених вище підстав адміністративний позов слід задовольнити повністю шляхом прийняття постанови про визнання протиправною відмови щодо невиплати ОСОБА_2 при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою та зобов'язання нарахувати та виплатити їй вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Згідно із частиною першою статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином за рахунок бюджетних асигнувань Апеляційного суду Волинської області на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 551,20 грн., сплачений відповідно до квитанції №112 від 15.02.2016 року.

Керуючись статтями 11, 17, 71, 94, 158, 160, 162, 163, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Апеляційного суду Волинської області за вих. №16761/9.50/15 від 21.12.2015 року щодо невиплати ОСОБА_2 при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Зобов'язати Апеляційний суд Волинської області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Присудити на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань Апеляційного суду Волинської області судовий збір в розмірі 551,20 грн. (пятсот пятдесят одна гривня 20 копійок).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, повний текст якої буде виготовлено 13 лютого 2017 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий С.Ф. Костюкевич