Справа № 817/509/13-а
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2017-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 року № 876/9712/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

за участі секретаря судових засідань: Чопко Ю.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної служби геології та надр України на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2016 у справі за адміністративним позовом Профспілкового підприємства санаторію "Горинь" Ради Федерації профспілок Рівненської області до Державної служби геології та надр України про скасування наказу, -

встановив:

14.02.2013 Профспілкове підприємство санаторій "Горинь" Ради Федерації профспілок Рівненської області звернулося в суд із адміністративним позовом до Державної служби геології та надр України (далі - Держгеонадра України), у якому просить скасувати наказ від 16.02.2012 № 46 «Про анулювання, зупинення та поновлення дії спеціальних дозволів на користування надрами» в частині анулювання спеціального дозволу (ліцензії) № 624 від 28.08.1996.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що згоди на анулювання спеціального дозволу (ліцензії) користування надрами, як це передбачено статтею 26 Кодексу України про надра, позивач не надавав та в судовому порядку право користування надрами не припинялося. Відтак, дії відповідача є неправомірними та вчинені не у відповідності до вимог Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 № 615 (далі - Порядок № 615), який регулює спірні відносини.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 08.11.2016 позов задоволено повністю.

Із цією постановою не погодився відповідач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням фактичних обставин справи, що мають значення для справи, а тому просить її скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Профспілкового підприємства санаторію "Горинь" Ради Федерації профспілок Рівненської області.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки 07.03.2012 листом від 27.02.2012 № 1601/01/14-12 повідомлено позивача про прийняття оскаржуваного наказу, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. А тому, перебіг позовної давності розпочався з 08.03.2012 і закінчився 08.03.2012 відповідно до ст. 99 КАС України. При цьому, позивач звернувся до суду 14.02.2013, у зв'язку з чим, ним пропущено строк звернення до суду. Що стосується висновку суду першої інстанції, що позивач дізнався про оскаржуваний наказ з письмового звернення відповідача 14.02.2013, таке є помилковим, оскільки жодним нормативно-правовим актом не визначено, що Держгеонадра України зобов'язані надсилати наказ надрокористувачеві, при цьому позивач міг ознайомитися з таким після повідомлення його про зазначені обставини.

Щодо самого наказу, то такий винесено правомірно з дотриманням вимог чинного законодавства і згода позивача на анулювання спеціального дозволу (ліцензії) на користування надрами законом не передбачена.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про його дату, час та місце.

Представник позивача надіслав факсограмою довідку від 31.01.2017 про знаходження її на амбулаторному лікуванні з 29.01.2017 по 01.02.2017, однак жодних заяв про слуханя справи у її відсутність, чи відкладення розгляду справи не подав.

У відповідності до ч. 1 ст. 41 та ч. 4 ст. 196 КАС України неприбуття сторін не перешкоджає апеляційному розгляду справи і такий проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи, обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов належить задовольнити, оскільки дії Держгеонадра України в частині анулювання спеціального дозволу на користування надрами є протиправними, так як припинення користування з підстав, передбачених пунктом 23 Порядку № 615 відбувається в судовому порядку в разі незгоди користувача на припинення спеціального дозволу, а за відсутності заперечень користувача - шляхом прийняття відповідного рішення уповноваженим на це органом, однак, позивач згоди на припинення права користування надрами Державній службі геології та надр України не надавав.

Крім того, вказує на те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів, оскільки зі змістом оскаржуваного наказу позивача було ознайомлено лише 22.01.2013. Відтак строк звернення до суду з позовом про скасування наказу Державної служби геології та надр України від 16.02.2012 № 46 в частині анулювання спеціального дозволу (ліцензії) № 624 від 28.08.1996 розпочався 23.01.2013 (наступний день після отримання копії оскаржуваного наказу) і закінчився 23.07.2013, тому позивач звернувся до суду з адміністративним позовом у межах строку, встановленого статтею 99 КАС України.

Суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, так як такі зроблені без належного з'ясування обставин щодо дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Згідно частин 1, 2 статті 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 100 КАС України визначено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Отже, в контексті розглядуваної справи, для дослідження питання щодо дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду, необхідним є встановлення періоду винесення відповідачем оскаржуваного рішення та коли про таке стало відомо або мало бути відомо позивачу.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем у цій справі оскаржуються дії Державної служби геології та надр України, які полягають в анулюванні спеціального дозволу (ліцензії) на користування надрами.

При цьому, апелянт вказує на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом його порушених прав, свобод та інтересів, оскільки про оспорюваний наказ санаторій Горинь» дізнався 07.03.2012, а з позовом звернувся до суду 14.02.2013.

Суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції, про порушення прав позивачу стало відомо після звернення такого з листом від 02.01.2013 № 01, на який Державна служба геології та надр України листом від 15.01.2013 № 429/13-14-13 надіслала копію оскаржуваного наказу, та отриманий 22.01.2013 за вх. № 3, є помилковими, з огляду на таке.

З матералів справи вбачається, що 07.03.2012 на адресу Профспілкового підприємства санаторію "Горинь" Ради Федерації профспілок Рівненської області надійшов лист від 27.02.2012 № 1601/01/14-12 «Про анулювання спеціального дозволу на користування надрами № 624 від 28.08.1996», що підтверджується копією повідомлення про вручення поштового відправлення на якому зазначено прізвище особи, яка отримала лист "Шишковська" (а. с. 47 зворот).

Однак, представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні 02.11.2016 заперечила отримання цього листа та на повідомленні про вручення поштового відправлення не підписувалась, оскільки знаходилась у відпустці. А в журналі вхідної кореспонденції за 2012 рік повідомлення Державної служби геології та надр України про анулювання спеціального дозволу не зареєстроване (а.с. 55-57). А також те, що на підприємстві працює лише вона одна, згідно штатного розпису.

З такими доводами позивача, з якими погодився суд першої інстанції, суд апеляційної інстанції не погоджується, оскільки, постановою Президії Федерації професійних спілок Рівненської області від 06.02.2012 № П-14-13 «Про відпустку головного лікаря ПП санаторію «Горинь» ОСОБА_2М.» останній було надано щорічну відпустку терміном 42 календарних дні з 01.03.2012 по 06.04.2012. При цьому, обов'язки головного лікаря ПП санаторію «Горинь» покладено на головного бухгалтера санаторію ОСОБА_3 (а. с. 49).

Підприємством не надано жодних доказів того, що ним вживались заходи, щодо отримання інформації з «Укрпошти» про те, хто отримав цей лист та не проводилось службове розслідування з цього приводу. А те, що такий лист не зареєстрований в журналі вхідної кореспонденції позивача ще не підтверджує того факту, що останній не надходив на адресу санаторію та спростовується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 47, зворот).

Також, не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що лист скерований на неналежну адресу підприємства, оскільки, як вбачається з матеріалів справи лист від 27.02.2012 № 1601/01/14-12 направлений на юридичну адресу позивача - смт. Степань, Сарненський район, Рівненська область. Саме ця адреса зазначена у свідоцтві про державну реєстрацію юридичної особи від 11.03.1996 серії А00 № 234986 та ліцензії Міністерства охорони здоров'я України від 12.03.2010 серії АВ № 526314 (а. с. 58-59).

При цьому Держгеонадра України скористалися послугами відділення поштового зв'язку УДППЗ «Укрпошта», яке взяло на себе зобов'язання вручити адресату, зокрема Профспілковому підприємству санаторію "Горинь" Ради Федерації профспілок Рівненської області, поштове відправлення (лист від 27.02.2012 № 1601/01/14-12).

Отже, з наведеного можна дійти висновку, що позивач, дізнався про порушення його прав, зокрема про оскаржуваний наказ, ще 07.03.2012, а тому з цього часу повинен був вживати заходів щодо захисту своїх порушених прав шляхом звернення до адміністративного суду, у строки встановлені законом.

Однак, до суду позивач звернувся з позовом у лютому 2013 року, тобто з пропуском процесуального строку звернення до адміністративного суду.

Варто зазначити про сутність зазначеного інституту, яка полягає в тому, що особа, яка звертається до суду за захистом порушеного права була не в змозі зробити це внаслідок незалежних від неї обставин, зокрема, якщо цьому перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. У даному ж випадку, таких обставин судом не встановлено.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні в справі «Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року та рішенні в справі «Стаббігс та інші проти Великобританії» від 22 жовтня 1996 року Європейським Судом з прав людини вказано на те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав.

При цьому, Європейський Суд з прав людини у п. 35 рішення від 12.03.2009 (справа Плахтєєв та Плахтєєва проти України) зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків. У такій формі в цьому пункті втілено «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, серія А, № 18, сс. 17- 18, пп. 35- 36). Однак це право не є абсолютним. Воно може підлягати законним обмеженням, таким, наприклад, як передбачені законом строки давності, заходи забезпечення позову та інше.

Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Враховуючи те, що національним законодавством України встановлені певні обмеження, зокрема, щодо строку звернення до адміністративного суду, про що позивачу мало бути відомо, а також те, що у цій справі судом встановлено обізнаність позивача про порушення його прав ще з 07.03.2012 - часу повідомлення такого про прийняття оскаржуваного наказу, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недотримання позивачем строків звернення до суду з відповідним адміністративним позовом.

Частиною 1 статті 203 КАС України визначено, що постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 статті 195 КАС України суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Оскільки, матеріали справи не містять, а позивачем не наведено обставин і не надано належних та допустимих доказів, які б давали підстави визнати пропуск цього строку з поважних причин, суд апеляційної інстанції вважає, що адміністративний позов належить залишити без розгляду.

Враховуючи те, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права належним чином не дослідив питання пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду, у відповідності до ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги, постанову суду першої інстанції скасувати, а позовну заяву залишити без розгляду.

Керуючись ст.ст. 41, 99, 100, 155, 195, 196, 198, 203, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу Державної служби геології та надр України - задовольнити частково.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2016 у справі № 817/5009/13-а - скасувати, а адміністративний позов Профспілкового підприємства санаторію "Горинь" Ради Федерації профспілок Рівненської області - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів, після набрання нею законної сили, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

В.В. Ніколін

Ухвала в повному обсязі складена та підписана 06.02.2017.