Справа № 806/2690/16
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2017-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2017 року Житомир справа № 806/2690/16

категорія 2.2

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Капинос О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання дій неправомірними, зобов'язання надати інформацію на звернення від 20.10.2016 року,

встановив:

Позивач звернувся до суду з указаним позовом, у якому просить визнати неправомірними дії (бездіяльність) Головного управління Національної поліції в Житомирській області в частині ненадання інформації за зверненням від 20.10.2016; зобовязати відповідача надати йому інформацію за зверненням від 20.10.16. Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 20.10.2016 року звернувся до начальника ГУ НП в Житомирській області із запитом про надання інформації та документи. Відповідач не надає інформації на звернення чим, на думку позивача, проявляє неправомірну бездіяльність в невиконанні вимог Закону України "Про інформацію" та Закону України "Про звернення громадян".

Позивач в судове засідання не з"явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача до суду прибув, подав заперечення на позов, справу просив розглянути у порядку письмового провадження. Згідно поданих письмових заперечень, просить відмовити у позові, у зв"язку з тим, що 24.10.2016 ГУ Нацполіції в Житомирській області було надано відповідь на запит позивача.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 сформовано та 20.10.2016 направлено на адресу ГУ Нацполіції в Житомирській області запит на отримання публічної інформації, який адресований Начальнику Управління генералу поліції ОСОБА_2. У цьому запиті позивач хотів би отримати доступ до публічної інформації, а саме:

1. Копію посвідчень про відрядження працівника поліції ГУ НП в Житомирській області на 30 серпня 2016 року в село Медвин, Богуславського району Київської області;

2. Копію шляхового листа ГУ НП в Житомирській області на 30 серпня 2016 року в село Медвин, Богуславського району Київської області;

3. Сума коштів нарахована (не нарахована) працівникам поліції ГУ НП в Житомирській області на 30 серпня 2016 року в село Медвин, Богуславського району Київської області;

4. Прізвища працівників поліції ГУ НП в Житомирській області, які отримали (не отримали) кошти за відрядження 30 серпня 2016 року в село Медвин, Богуславського району Київської області;

5. Чи дійсно працівники поліції ГУ НП в Житомирській області 30 серпня 2016 року в селі Медвин, Богуславського району Київської області розслідували або запобігали злочину (та вказати окремо номер в Єдиному реєстрі досудових розслідувань)".

Позивач вказує, що відповіді на свій запит не отримав.

Вважаючи, що відповідач протиправно не надає інформацію на звернення від 20.10.2016 та посилаючись на невиконання ним саме вимог Закону України "Про інформацію" та Закону України "Про звернення громадян", позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті суд звертає увагу на наступне.

Статтею 34 Конституції України визначено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

У статті 40 Основного Закону проголошено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Отже, право на інформацію та право на звернення (петиції) є окремими конституційними правами особи і мають різну юридичну природу. Цим, зокрема, пояснюється те, що порядок реалізації цих прав регулюється двома законами, а саме Законом України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96-ВР та Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI.

Так, ОСОБА_3 України "Про доступ до публічної інформації" визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес. При цьому вказаний ОСОБА_3 не поширюється на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Публічна інформація, згідно зі ч. 1 ст. 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" (у редакції, чинній на момент направлення запиту позивачем, далі ОСОБА_3 № 2939-VI), - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

У відповідності до статті 4 Закону № 2939-VI, доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: прозорості та відкритості діяльності суб'єктів владних повноважень; вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

За загальним правилом публічна інформація є відкритою (частина друга статті 1 зазначеного Закону). Виняток становить інформація з обмеженим доступом, яка поділяється на конфіденційну, таємну та службову інформацію (ч. 1 ст. 6 Закону № 2939-VI).

Доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію (п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону № 2939-VI).

Частиною першою статті 19 Закону № 2939-VI передбачено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

З метою спрощення процедури оформлення письмових запитів на інформацію особа може подавати запит шляхом заповнення відповідних форм запитів на інформацію, які можна отримати в розпорядника інформації та на офіційному веб-сайті відповідного розпорядника. Зазначені форми мають містити стислу інструкцію щодо процедури подання запиту на інформацію, її отримання тощо (ч. 6 згаданої статті Закону № 2939-VI).

Згідно зі ч. 1 ст. 20 Закону № 2939-VI, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

У свою чергу, ОСОБА_3 України "Про звернення громадян" регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

За змістом частини першої статті 1 Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96-ВР (у редакції, чинній на момент направлення позивачем запиту, далі - ОСОБА_3 № 393/96-ВР), громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ст. 3 вказаного Закону, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

В силу приписів частини 1 статті 7 Закону № 393/96-ВР обовязковому прийняттю та розгляду підлягають лише звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку.

Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що правовідносини стосовно звернень громадян і запитів на інформацію регулюються різними Законами, тому процедурі їх розгляду властиві певні відмінності.

Закон України "Про доступ до публічної інформації" визначає запит як "прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні", відтак суть запиту зводиться до прохання надати інформацію, якою володіє розпорядник. Так як указаний ОСОБА_3 надає право доступу до вже існуючої інформації (документів) і не вимагає створення у відповідь на запит нової інформації (зокрема, шляхом проведення аналітичної роботи).

ОСОБА_3 України "Про звернення громадян" передбачає різні форми звернень: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги, які можуть містити різні за змістом вимоги, прохання чи пропозиції (щодо реалізації соціально-економічних, політичних, особистих прав та інтересів громадянина, фактів їх порушення тощо). При цьому автор звернення повідомляє адресату певну інформацію і базуючись на цьому просить вчинити певні дії (такі дії можуть бути дуже різні: притягнення винуватих до відповідальності за результатами розгляду звернення у вигляді скарги; надання громадянину певного статусу за результатами розгляду його заяви; оптимізація роботи адресата звернення за наслідками розгляду пропозиції громадянина).

У контексті викладено, а також аналізуючи зміст та форму запиту позивача, суд вважає, що розгляд даного запиту здійснюється із дотриманням вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації", а не Закону України "Про звернення громадян".

Позивач, у позові стверджує, що не отримав відповіді на запит саме від 20.10.2016. Водночас, як вбачається із самої копії запиту, наданого до справи позивачем, у графі "дата запиту" окрім підпису нічого не зазначено. Дата запиту відсутня.

Як доказ направлення відповідачу запиту, надав фіскальний чек "Укрпошта" датований 20.10.2016.

Також суд вважає за необхідне вказати, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування (ч. 1 ст. 70 КАС України).

Враховуючи наведені положення, з наданого до позову чеку, суд не має можливості встановити, що саме цей запит, на який посилається позивач, направлений ним на адресу відповідача 20.10.2016 .

Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що запит, долучений ним до матеріалів справи є саме запитом від 20.10.2016, на який ним не отримано відповіді.

Водночас, з долученої до матеріалів справи відповідачем копії запиту, який є ідентичним за змістом із запитом, що наданий позивачем, вбачається, що він датований 17.10.2016.

При цьому, на адресу відповідача, він надійшов 18.10.2016 та зареєстрований за №390зі, що підтверджується номером вхідної кореспонденції, зазначеного на запиті.

З огляду на це, оцінивши зміст обох запитів, які надані сторонами до матеріалів справи, суд приходить до висновку, що це є копії одного і того ж запиту.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що 24.10.2016 ГУ Нацполіції в Житомирській області позивачу було надано відповідь №1011/105/03/18-2016, у якій було відмовлено у наданні інформації та роз"яснено, що відповідно до п.2 ст.9 Закону України "Про доступ до публічної інформації" та наказу Національної поліції України від 25.11.2015 №108дск, запитувана інформація відноситься до службової, доступ до таких документів надається відповідно до ч.2 ст.6 цього Закону.

Відповідно до ст.23 Закону №2939 рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Запитувач має право оскаржити:

1) відмову в задоволенні запиту на інформацію;

2) відстрочку задоволення запиту на інформацію;

3) ненадання відповіді на запит на інформацію;

4) надання недостовірної або неповної інформації;

5) несвоєчасне надання інформації;

6) невиконання розпорядниками обов'язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону;

7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Слід звернути увагу, що у позові позивач не оскаржує надану відмову у наданні інформації, а зазначає про те, що відповіді на запит взагалі не отримав, тобто предметом спору є ненадання відповіді на запит на інформацію.

Як зазначалось вище, відповідь на запит позивача було надіслано 27.10.2016 на адресу ОСОБА_1 (запитувача інформації) АДРЕСА_1, (вул.Шелушкова до перейменування вулиці) яка, згідно довіреності від 14.10.2009, що міститься у матеріалах справи, є фактичною адресою його проживання.

Згідно інформації отриманої з офіційних джерел (сайт "Укрпошта" відстеження пересилання поштових відправлень), вказаний лист було отримано позивачем особисто 05.11.2016.

Тобто, запитувач інформації був повідомлений належним чином про результати розгляду запиту.

Разом з цим, суд констатує, що запит відповідачем розглянуто в порядку та строки, визначені Законом № 2939-VI.

При цьому, доказів того, що позивач звертався до відповідача із запитом саме 20.10.2016, а не 17.10.2016 суду не надано.

Таким чином, суд вважає, що у діях відповідача порушення права заявника на одержання публічної інформації відсутнє.

Водночас, суд критично оцінює доводи позивача щодо недотримання ГУ НП в Житомирській області вимог Закону України "Про інформацію" та Закону України "Про звернення громадян" та не надання інформації на звернення від 20.10.2016 у порядку визначеному останнім, оскільки ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Житомирській області було направлено саме запит на отримання публічної інформації, а не звернення у певній формі, передбаченій Законом України "Про звернення громадян", тому підстав для розгляду його запиту як звернення відповідно до процедури, визначеної цими Законом, у відповідача не було.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання неправомірними дій (бездіяльності) розпорядника публічної інформації щодо її ненадання та зобовязання надати інформацію на запит відповідно до Законів України "Про інформацію", "Про звернення громадян" є безпідставними.

Таким чином, позивачем не надано доказів, які б свідчили про порушення його прав відповідачем.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. З цього випливає обов'язок сторін доказувати факти (обставини). Цей обов'язок у рівній мірі покладається на обох сторін. Кожна сторона повинна доказати факти, на які вона посилається.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч.2 ст.71 КАС України).

Відповідачем надано достатню кількість доказів на підтвердження правомірності своїх дій при наданні відповіді на запит позивача, що повністю відповідають вимогам Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов є безпідставним та у його задоволенні слід відмовити.

Керуючись статтями 86,158-162,186,254 Кодексу адміністративного судочинства України ,

постановив:

В позові відмовити.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.В. Капинос