Справа № 380/1651/16-а
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2017-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 380/1651/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Косович Т.П. Суддя-доповідач: Губська О.А.
У Х В А Л А

Іменем України

09 лютого 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Парінова А.Б., Беспалова О.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Тетіївського районного суду Київської області від 23 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Тетіївської районної державної адміністрації Київської області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги як члену сім'ї загиблого,

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Тетіївської районної державної адміністрації, у якому просив:

визнати бездіяльність щодо перерахунку позивачеві щорічної допомоги до 5 травня у розмірі, встановленому ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту за 2016 рік протиправною;

зобов'язати Управління соціального захисту населення Тетіївської районної державної адміністрації Київської області здійснити перерахунок, нарахувати і виплатити позивачу щорічну разову грошову допомогу до 5 травня як члену сім'ї загиблого за 2016 рік відповідно до ст. 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної частиною 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на момент проведених виплат, з урахуванням раніше виплачених сум.

Постановою Тетіївського районного суду Київської області від 23 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач із таким рішенням не погодився, у поданій ним апеляційній скарзі просить його скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити, при цьому вказує на порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, прийняте в порядку скороченого провадження за правилами ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом - КАС України), то апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції виходить із таких обставин справи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_2 є дружиною загиблого учасника бойових дій і має право на пільги, встановлені законодавством для членів сім'ї загиблих учасників бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 22.09.2015.

27.09.2016 позивач звернулася до управління із заявою, у якій просила здійснити перерахунок та виплату їй допомоги до 5 травня за 2016 рік як дружині загиблого учасника бойових дій.

Відповідач листом від 03.10.2016 № 10/1909 повідомив ОСОБА_2, що у 2016 році їй була виплачена разова грошова допомога в сумі 500 гривень відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 320 від 29.04.2016 «Про збільшення розмірів щорічної разової грошової допомоги до 5 травня деяким категоріям громадян».

Позивач, вважаючи свої права порушеними, звернулася до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд попередньої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач, здійснюючи виплату допомоги до 5 травня у розмірі, визначеному Урядом України, діяв в межах повноважень, передбачених законодавством.

Перевіривши правову оцінку обставин справи, повноту їх встановлення та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 5 ст. 15 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" щорічно до 5 травня членам сімей, зазначеним у пункті 1 статті 10 цього Закону, а також дружинам (чоловікам) померлих інвалідів війни, які не одружилися вдруге, та дружинам (чоловікам) померлих учасників бойових дій, учасників війни, визнаних за життя інвалідами від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге, виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Проте таку редакцію цієї норми, викладену в Законі України від 28 грудня 2007 року № 107-VI "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 було визнано такою, що не відповідає Конституції України і вона втратила чинність з дня ухвалення цього Рішення.

Таким чином, було відновлено дію редакції частини п'ятої статті 15 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", згідно з якою щорічно до 5 травня членам сімей, зазначеним у пункті 1 статті 10 цього Закону, а також дружинам (чоловікам) померлих інвалідів війни, які не одружились вдруге, виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

Поряд із цим пунктом 26 розділу VІ "Прикінцеві і перехідні положення" Бюджетного кодексу України (у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №79-VІІІ, який набрав чинності з 01.01.2015) встановлено, що норми і положення, серед іншого, ст.ст.12, 13, 14, 15, 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Зазначена правова норма прийнята у часі пізніше ніж ту, на яку посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, при цьому такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) у встановленому законом порядку не визнавалася.

На виконання вимог цього положення Кабінет Міністрів України у п. 1 Постанови від 29 квітня 2016 р. N 320 «Про збільшення розмірів щорічної разової грошової допомоги до 5 травня деяким категоріям громадян» установив, що у 2016 році членам сімей загиблих та дружинам (чоловікам) померлих інвалідів війни, дружинам (чоловікам) померлих учасників бойових дій, учасників війни і жертв нацистських переслідувань, визнаних за життя інвалідами від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге, - у розмірі 500 гривень.

Відповідно до абз. 8 п. 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 року № 3-рп/2012 нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема питання соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України. Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

В рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25.01.2012 року зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так право встановлювати законодавчі обмеження щодо виплати пенсії узгоджуються з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у справі "Валентина Ніканорівна Великода проти України", яка полягає в тому, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу №1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Крім того, суд стверджує, що перша і найважливіша вимога ст. 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначає, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держав.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильним висновок місцевого суду про те, що управління, здійснюючи позивачеві виплату допомоги до 5 травня за 2016 рік діяло у межах своїх повноважень та у спосіб передбачений чинним законодавством, а тому правові підстави для задоволення вимог позивача наразі відсутні.

Апелянт у своїй скарзі посилається на постанову Верховного Суду України від 10.02.2016 у справі №21-6508а15, проте апеляційний суд відхиляє такі доводи скаржника, з огляду на неоднаковість правових норм, які регулюють спірні відносини у даній адміністративній справі порівняно із тими, висновок щодо застосування яких міститься у постанові ВСУ від 10.02.2016. Так, спір у зазначеній справі стосувався перерахунку і виплати грошової допомоги до 05 травня за 2014 рік. Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суди першої та апеляційної інстанцій, з висновками яких погодився Верховний Суд України, виходили з того, що вказана допомога була виплачена у квітні 2014 року у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України, а той час як повноваження щодо визначення розмірів деяких соціальних виплат були делеговані Кабінетові Міністрів України лише з серпня 2014 року.

У даному ж випадку, повноваження щодо встановлення розміру окремих соціальних виплат були надані Уряду України з 01.01.2015, а щорічну разову грошову допомогу позивачу було виплачено вже після надання Кабміну таких повноважень.

Отже, посилання апелянта на постанову Верховного Суду України від 10.02.2016 у справі № 21-6508а15 та на ст. 244-2 КАС України є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при вирішенні спору правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, водночас, відповідачем не доведено підстав для його скасування, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Тетіївського районного суду Київської області від 23 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Тетіївської районної державної адміністрації Київської області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги як члену сім'ї загиблого - залишити без задоволення, а постанову Тетіївського районного суду Київської області від 23 грудня 2016 року - без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, а якщо його було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п'ять днів після направлення копій особам, які беруть участь у справі (ч. 5 статті 254 КАС України).

Ухвала остаточною і оскарженню не підлягає (ч. 10 ст. 183-2 КАС України).

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяА.Б. Парінов

СуддяО.О. Беспалов

Головуючий суддя Губська О.А.

Судді: Беспалов О.О.

Парінов А.Б.