Справа № 489/206/17
Суддя: Губницький Д. Г.
Дата ухвалення: 2017-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №489/206/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2017 р. Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого - судді Губницького Д.Г., при секретарі Наумкіній І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві адміністративну справу за позовом Жовтневого районного відділу Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області (далі - Жовтневий РВ УДМС) до громадянки республіки Азербайджан ОСОБА_3 про примусове видворення, треті особи без самостійних вимог ОСОБА_1, який одночасно виступає законним представником малолітньої ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 р. Жовтневий РВ УДМС звернувся до суду з позовом до громадянки республіки Азербайджан ОСОБА_3, який обґрунтував тим, що 15 листопада 2016 р. відповідачка була виявлена працівниками Жовтневого РВ УДМС і в ході перевірки встановлено, що після прийняття позивачем рішення від 12 квітня 2016 р. про її примусове повернення за межі України без поважних причин ОСОБА_3 його не виконала. Зазначили, що відповідачка документована паспортом громадянки республіки Азербайджан від 06 грудня 2007 р., строком дії по 08 червня 2017 р. Між Україною та Республікою Азербайджан є чинною угод від 14 лютого 2002 р. про безвізовий режим в'їзду. Але відповідачка всупереч вимог Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМ України від 15 лютого 2012 р. за № 150 (далі - Порядок), який передбачає тимчасове перебування на території України не більше 90 днів протягом 180 днів з дати першого в'їзду іноземців з держав з безвізовим порядком в'їзду, а за умови подання підтверджувальних документів, - не більше як 180 днів з дня першого в'їзду в Україну, з клопотаннями про продовження строку перебування на території України не зверталася, тому вважається такою, що перебуває на території України нелегально.

Відповідно цих обставин Жовтневий РВ УДМС на підставі ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон 3773-VI) прийняв 12 квітня 2016 р. рішення за № 03 про примусове повернення ОСОБА_3 з території України, яким було надано термін виконання до 12 травня 2016 р., зроблені відповідні відмітки та проставлені штампи в паспорті відповідачки.

Позивач вважає, що відповідачка, не маючи на це поважних причин, навмисно не покинула території України, не збирається цього робити самостійно, немає підстав для законного перебування на території України, тому є підстави для винесення адміністративним судом постанови про її примусове видворення згідно ч. 1 ст. 30 Закону 3773-VI.

Ухвалою суду від 24 січня 2017 р., занесеною до журналу судового засідання, до участі в справі залучений третьою особою без самостійних вимог чоловік відповідачки - громадянин України ОСОБА_1

Ухвалами суду від 03 лютого 2017 р., занесеними до журналу судового засідання, до участі в справі залучені третіми особами без самостійних вимог: Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області та малолітню доньку відповідачки - громадянку України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, законним представником якої виступив батько.

В судовому засіданні представник позивача, представник Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області позов просили задовольнити. Звернули увагу суду на те, що по-перше, не набуття відповідачкою права проживання на території України у зв'язку з родинними зв'язками з громадянами України є наслідком її особистої бездіяльності, по-друге, не задоволення позову призведене до залишення за відповідачкою статусу нелегального мігранта, по-третє, у відповідачки у червні 2017 р. навіть закінчується строк дії її паспортного документу. Для повернення відповідачки до України на законній підставі знову, строк перебування за її межами повинен складати не менш ніж 90 днів.

Відповідачка суду пояснила, що вона не працює, зайнята доглядом за малолітньою донькою, просила не видворяти її за межи України. Третя особа ОСОБА_1 був такої ж думки, просив в разі прийняття рішення на задоволення позову скоротити строк перебування дружини за межами України з 90 днів до 1-го місяця.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

Позов пред'явлений у відповідності до ч. 1 ст. 183-7 КАС України за місцезнаходження позивача.

Відповідачка є громадянкою республіки Азербайджан, документована паспортом строком дії по 08 червня 2017 р. (а.с. 11, 27-30). Замужем з 21 листопада 1992 р. за ОСОБА_1, який є громадянином України (паспорт громадянина України виданий 16 січня 2007 р., за його усними поясненнями статус громадянина України набув приблизно 10 років тому, а перший паспорт громадянина України ним був втрачений) (а.с.24-26, 44).

Двоє повнолітніх дітей відповідачки та ОСОБА_1 є громадянами України (а.с. 31-34).

Різницю в написанні свого прізвища та повнолітніх дітей, третя особа ОСОБА_1 пояснив тим, що в Республіки Азербайджан на час їх народження проводилася програма дерусифікації написань прізвищ, що відобразилося в документах.

Відповідачка та ОСОБА_1 є батьками малолітньої доньки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка має статус громадянки України від народження, про що свідчить довідка видана Управлінням державної міграційної служби України в Миколаївській області від 22 липня 2016 р. (а.с. 35,36).

Дитина проживає разом з матір'ю та батьком, навчається у 4 класі загальноосвітньої шкоди в м. Миколаєві, мати постійно приділяє належну увагу вихованню та навчанню дитини, про що свідчать відповідні довідки з учбового закладу. Відповідачка має зареєстроване місце проживання разом з усіма дітьми та чоловіком (а.с.41-43).

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначений Законом № 3773-VI, за приписами ч. 1 ст. 26 якого, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч. 5 ст. 26 Закону № 3773-VI).

Водночас, ч. 8 вказаної норми Закону передбачено, що примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Наведений перелік осіб, які не можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну є вичерпним та розширенню не підлягає.

Рішення №03 щодо відповідача про примусове повернення її за межі України в термін до 12 травня 2016 прийняте посадовою особою Жовтневого РВ УДМС 12 квітня 2016 р. умотивоване прибуттям відповідачки на території України 16 липня 2011 р., накладанням та оплатою нею штрафу за ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Відповідачка рішення про примусове повернення її за межі України в наданий термін до 12 травня 2016 р. не виконала.

Відповідно до ч.1 ст. 30 № 3773-VI центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Отже, із змісту наведеної норми видно, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення. Тобто обов'язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.

У частині 1 статті 31 Закону № 3773-VI наведений вичерпний перелік обставин, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн, де, зокрема :

- їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

- їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Наведений перелік підстав є вичерпний і розширенню не підлягає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно ч. 2 ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно преамбули Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» він регулює відносини, що виникають, у т.ч. у зв'язку з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини.

У відповідності до ст. 17 цього Закону суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно змісту рішень Європейська комісія з прав людини в справі «Боррехаб проти Нідерландів», рішення Європейського суду з прав людини в справі «Каплан та інші проти Норвегії», роз'єднання сім'ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам ч. 2 ст. 8 Конвенції.

Видворення за межі України зі сім'ї громадян України єдиного є члена, який не є громадянином України, несе тягар материнських обов'язків по відношенню малолітньої доньки, сумлінно ставиться до виконання таких обов'язків, не відповідає досягненню мети захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги спеціального законодавства.

Тому суд не вважає позов таким, що слід задовольнити з наведених позивачем підстав.

Керуючись ст. 160-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена протягом 10 днів до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва.

Суддя Д.Г. Губницький