Справа № 640/14132/16-а
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2017-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 р. Справа № 640/14132/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.

суддів - Бенедик А.П. , Донець Л.О. ,

за участю секретаря судового засідання - Струкової Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Харківського обласного військового комісаріату про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, -

В с т а н о в и л а:

15.09.2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просить визнати протиправними дії відповідача Харківського обласного військового комісаріату (далі - Харківський ОВК) щодо відмови у поверненні йому посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби або видачі дубліката цього посвідчення та зобов'язати відповідача видати йому таке посвідчення або його дублікат.

Позивач зазначає, що від є батьком військовослужбовця ОСОБА_3, що загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 року під час виконання обов'язків військової служби. У 1993 році Жовтневим районним військовим комісаріатом м. Харкова йому видавалось зазначене посвідчення, яке у 1996 році на вимогу того ж РВК повернув останньому.

28.07.2016 року він звернувся до відповідача із заявою з проханням повернути йому раніш отримане посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби або видати дублікат цього посвідчення.

Листом від 08.08.2016 року за № 1811-ВСЗ відповідач відмовив у встановленні йому статусу члена сім'ї військовослужбовця, який загинув (померли) під час проходження військової служби безпідставно мотивуючи відмову відсутністю документа, якій би підтверджував факт надходження його на утриманні сина.

Постановою Київського районного суду м. Харкова від 10.10.2016 року в задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення вмотивовано тим, що в супереч положень ч. 6 ст. 18 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) позивачем до звернення не було надано доказів, які б посвідчували факт його перебування на утриманні сина.

Не погоджуючись з судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.10.2016 року та прийняти нове судове рішення про задоволення його адміністративного позову.

Скаржник зазначає, що судом не досліджені обставини, що стали причиною його звернення до суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та, перевіривши доводи апеляційної скарги щодо дотримання правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення згідно положень п. 1, 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) скасуванню.

За приписами ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 є батьком загиблого ІНФОРМАЦІЯ_1 року під час виконання обов'язків військової служби військовослужбовця ОСОБА_4 (а.с. 13, 14).

Відповідно до ст. 10 чинність Закону України від 22.10.1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-XII) поширюється на сім'ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов'язків військової служби (службових обов'язків), а також унаслідок захворювання, пов'язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

До членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать: - утриманці загиблого або того, хто пропав безвісти, яким у зв'язку з цим виплачується пенсія; - батьки; - один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні; - діти, які не мають (і не мали) своїх сімей; - діти, які мають свої сім'ї, але стали інвалідами до досягнення повноліття; - діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти.

Підставою для отримання «Посвідчення члена сім'ї загиблого» слугують положення Закону № 3551-XII та постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.1993 року № 302 з наступними змінами та доповненнями.

Судом установлено, що 03.04.2003 року управлінням праці та соціального захисту населення Київського району м. Харкова позивачу ОСОБА_1 виданий дублікат «Посвідчення члена сім'ї загиблого» (Додаток N 2 до постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 року N 302) серії Г № НОМЕР_3 (а.с. 12).

Соціальні гарантії прав членів сімей військовослужбовців визначені положеннями ст. 18 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII в редакції, що є чинною з 01.01.2007 року), пунктом 6 якої встановлено, що вдова (вдівець) загиблого або померлого військовослужбовця, а також дружина (чоловік) військовослужбовця, який пропав безвісти під час проходження військової служби, у разі якщо вона (він) не взяла (не взяв) інший шлюб, та її (його) неповнолітні діти або повнолітні діти - інваліди з дитинства, батьки військовослужбовця, які перебували на його утриманні, мають право на пільги, передбачені цим Законом.

Підставою для отримання «Посвідчення члена сім'ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби» слугують положення Закону № 2011-XII та постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 року № 379 з наступними змінами та доповненнями.

Таким чином, Закони № 3551-XII та 2011-XII визначають різні підстави набуття статусу «члена сім'ї загиблого» та «члена сім'ї військовослужбовця, який загинув (помер) під час проходження військової служби».

При цьому, законодавець визначився, що з 01.01.2007 року соціальні гарантії прав, що встановлені Законом № 2011-XII членам сім'ї військовослужбовців, гарантовані батькам загиблого (померлого) військовослужбовця, у випадку якщо останні перебували на утриманні загиблого (померлого) військовослужбовця.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 року № 379 визначено, що посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби, видаються батькам, дружині або чоловіку та дітям указаних військовослужбовців за зразками згідно з додатками N 1 і 2. Підставою для видачі посвідчення є документ, який підтверджує факт загибелі (смерті) чи пропажі безвісти військовослужбовця, виданий військовим комісаріатом.

Як убачається з листа Жовтневого об'єднаного районного військового комісаріату м. Харкова від 11.11.2015 року № Ю/625, - 25.03.1996 року Жовтневим ОВК м. Харкова позивачу ОСОБА_1 було видано посвідчення «члена сім'ї військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби» серії Г № НОМЕР_2 (а.с. 63).

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправних дій відповідача по відмові видати йому фактично посвідчення «члена сім'ї військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби» серії Г № НОМЕР_2 та про зобов'язання відповідача надати йому протягом п'яти робочих днів із дня набрання чинності рішенням суду зазначене посвідчення, оскільки позивачем судам першої та апеляційної інстанцій не надано доказів, які б безспірно посвідчили факт повернення позивачем зазначеного посвідчення до Жовтневого РВК м. Харкова або до відповідача по справі.

Колегія суддів вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 фактично про визнання протиправною бездіяльність відповідача, що виявились у відмовах видати йому дублікат посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби серії НОМЕР_1, виданого 27.03.1996 року Жовтневим РВК м. Харкова та про зобов'язання відповідача надати йому дублікат цього посвідчення, виходячи з наступного.

Документом, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України 02.10.1992 року № 2657-XII «Про інформацію» документом є матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі і просторі.

Колегія суддів зауважує, що чіткого визначення терміну «дублікат» в чинному законодавстві не існує, але з практики застосування термінів, слів та словосполучень у юриспруденції дублікатом є другий примірник документа, що має таку саму юридичну силу, як оригінал. Тобто, дублікат документа містить ті ж відомості, що й оригінал документа. Фактично видача дубліката полягає у відтворенні тексту документа, дублікат якого видається, що спрямоване на відновлення такого документа у випадку неможливості використання останнього з певних причин.

Нерідко бувають випадки, коли оригінал документа загублено або зіпсовано чи пошкоджено. Тоді необхідно отримати дублікат документа. За загальним правилом, у разі втрати або зіпсування документа, лише суб'єкт, що видавав такий документ, може видати його дублікат.

Разом з тим, відповідно до абзаців 2 та 3 п. 4.16 Інструкції з організації роботи із соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей у Міністерстві оборони України, затвердженої наказом Міноборони України від 31.12.2014 року № 937, зареєстрованого в Мінюсті України 22.01.2015 року № 73/26518, обласним військовим комісаріатом у порядку, установленому постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 року № 379, видаються посвідчення члена сім'ї (батька, матері, дружини, чоловіка або дитини) військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, зазначеному колу осіб. Облік, видача та списання бланків посвідчень і листів талонів покладаються на посадових осіб обласного військового комісаріату.

Таким чином, за відсутності у Законі № 2011-XII та постанові Кабінету Міністрів України від 31.12.2014 року № 937 прямої заборони щодо видані дублікатів посвідчення «члена сім'ї військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби», колегія суддів вважає, що позивач має право на отримання дубліката посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби серії НОМЕР_1, оригінал якого був виданий йому 27.03.1996 року Жовтневим РВК м. Харкова.

Колегія суддів вважає безпідставними твердження представника відповідача про те, що для отримання дубліката зазначеного посвідчення та на підтвердження обставин, визначених п. 6 ст. 18 Закону № 2011-XII (в редакції, що діє з 01.01.2007 року), позивач ОСОБА_1 повинен подати пакет документів, як для первинного його отримання, оскільки статус позивача, як члена сім'ї військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби, позивачу був установлений ще у 1996 році.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги позивача стосовно того, що дублікат зазначеного посвідчення повинен бути виданий протягом п'яти робочих днів з дня набрання чинності рішення суду, оскільки дана вимога позивачем не вмотивована та не підкріплена відповідними доказами стосовно строку за який відповідач має можливість отримати/видати таке посвідчення.

Оскільки судом першої інстанції зазначені обставини залишені поза увагою та цим обставинам не надана належна правова оцінка, колегія суддів, керуючись п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, скасовує судове рішення та приймає нове - про часткове задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1

За приписами ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не меже виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 11 КАС України, з метою повного захисту порушеного права позивача, його позов слід задовольнити наступним чином: визнати протиправною бездіяльність Харківського обласного військового комісаріату, яка виразилася у відмові видати ОСОБА_1 дублікат посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби серії НОМЕР_1, отриманого ОСОБА_1 27.03.1996 року у Жовтневому районному військовому комісаріаті м. Харкова та зобов'язати Харківський обласний військовий комісаріат надати ОСОБА_1 дублікат посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби серії НОМЕР_1.

Колегія суддів також зазначає, що ч. 1 та 2 ст. 99 КАС України встановлено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами (ч. 1 ст. 99).

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 99).

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи (ч. 2 ст. 100 КАС України).

Колегія суддів зазначає, що позивач фактично оспорює бездіяльність відповідача, тобто триваючу пасивну поведінку суб'єкта владних повноважень, яка виражається у формі не вчинення дії (дій), яку він зобов'язаний був і міг вчинити та, яка не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим.

Відтак початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Матеріали свідчать про те, що перше звернення позивача до відповідача з приводу поновлення його права на отримання пільг, встановлених Законом № 2011-XII, датоване 28.01.2016 року (а.с. 112). Однак до адміністративного суду позивач звернувся 15.09.2016 року, тобто поза межами шестимісячного строку, встановленого ч. 2 ст. 99 КАС України.

Разом з тим, матеріали справи також свідчать про стабільність дій позивача направлених на усунення, допущенного відповідачем по відношенню до нього порушення. Так, протягом 2016 року позивач неодноразово звертався до відповідача з приводу, зокрема, отримання ним дубліката вищезазначеного посвідчення (а.с. 16, 114).

Колегія суддів вважає, що за наведених обставин, які свідчать про активність дій позивача, спрямованих на отримання вказаного дубліката посвідчення, застосування процесуального обмеження за своєю суттю буде свідченням необґрунтованого позбавлення заінтересованої особи права на права на справедливий суд. Такий висновок колегії суддів кореспондується із приписами ст.ст. 55, 129 Конституції України та ст.ст. 6, 8 КАС України, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Частиною 2 ст. 195 КАС України установлено, що суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції. Суд апеляційної інстанції може дослідити також докази, які досліджувалися судом першої інстанції з порушенням вимог цього Кодексу.

Оскільки клопотання позивача ОСОБА_1 від 26.01.2016 року щодо витребування доказів не обґрунтовано поважністю причин, з яких зазначені в клопотанні докази, не були надані до суду першої інстанції, колегія суддів відхиляє дане клопотання. З аналогічних підстав колегія суддів не приймає до уваги клопотання позивача від 26.01.2016 року про залучення до матеріалів справи у якості доказу - копію привітання позивача зі святом.

Інші доводи апеляційної скарги та заперечення на висновки колегії суддів не впливають.

В порядку, визначеному ч. 1 ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Підстави, передбачені ст. 94 КАС України для розподілу судових витрат, відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 41 ч. 1, 94, 99, 100, 195, 196, 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п.п. 1, 4, ст.ст. 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2016 року скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким визнати поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду.

Визнати протиправною бездіяльність Харківського обласного військового комісаріату, яка виразилася у відмові видати ОСОБА_1 дублікат посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби серії НОМЕР_1, отриманого ОСОБА_1 27 березня 1996 року у Жовтневому районному військовому комісаріаті м. Харкова.

Зобов'язати Харківський обласний військовий комісаріат надати ОСОБА_1 дублікат посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби серії НОМЕР_1.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 в іншій частині відмовити.

Постанова Харківського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Мельнікова Л.В.
Судді(підпис) (підпис) Бенедик А.П. Донець Л.О.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 06 лютого 2017 року.