Справа № 820/6847/16
Суддя: Мар'єнко Л.М.
Дата ухвалення: 2017-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

02 лютого 2017 р. № 820/6847/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мар'єнко Л.М.,

при секретареві судового засідання - Принцевській Ю.В.,

за участю: представника відповідача - Бабенко А.О.,

розглянувши в місті Харкові в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, треті особи, Нововодолазький районний суд Харківської області, Державна Казначейська служба України, про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, треті особи, Нововодолазький районний суд Харківської області, Державна Казначейська служба України, в якому просить суд визнати протиправним рішення Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області від 06.12.2016 року № 06-16/4755/16, яким позивачу відмовлено у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до положень ст.136 Закону України «про судоустрій і статус суддів» (у ред. від 07.07.2010 року № 2453-VI) у зв'язку з прийняттям відставки та зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до положень ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у ред. від 07.07.2010 року № 2453-VI) у зв'язку з прийняттям відставки.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що постановою Верховної ради України від 22.09.2016 її звільнено з посади судді Нововодолазького районного суду Харківської області у зв'язку з поданням заяви про відставку. Наказом в.о. голови Нововодолазького районного суду Харківської області від 17.10.2016 № 02-05/37 ОСОБА_2 відрахована зі штату суду. Після звільнення з займаної посади судді вона звернулась до відповідача з заявою про нарахування та виплату вихідної допомоги, відповідно до вимог ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Однак, 06.12.2016 відповідач відмовив їй у виплаті вихідної допомоги. Позивач вважав такі дії відповідача протиправними, а відновлення порушеного права вбачав зобов'язанням Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

В обґрунтування заперечень на позов відповідач вказав, що наказ в.о. голови Нововодолазького районного суду Харківської області від 17.10.2016 № 02-05/37, не містить в собі положень щодо зобов'язання здійснити виплату позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Крім того, згідно з законодавством України, яке діяло на момент прийняття Верховною Радою України Постанови від 22.09.2016 про звільнення позивача, не передбачено підстав для нарахування та виплати вихідної допомоги.

У судовому засіданні представник відповідача Бабенко А.О. проти позову заперечувала з огляду на позицію, викладену в письмових запереченнях, просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач у судове засідання не прибула, у позовній заяві, серед іншого, просила суд розглядати справу без її присутності.

Представник третьої особи - Нововодолазького районного суду Харківської області у судове засідання не прибув, надав клопотання про розгляд справи без його присутності та просив суд винести рішення на розсуд суду.

Третьою особою - Державною Казначейською службою України, у судове засідання уповноваженого представника направлено не було, про дату час та місце розгляду справи остання була повідомлена належним чином.

Суд, на підставі ст. 128 КАС України, вважає можливим розглянути дану справу без участі позивача та представників третіх осіб.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що позивач з 26.02.1993 працювала на посаді судді Нововодолазького районного суду Харківської області, що вбачається з копії трудової книжки НОМЕР_2 ( а.с.17-21).

У вересні 2016 позивач звернулась до Вищої ради юстиції з заявою про відставку, що було винесено на розгляд Верховної Ради України.

Верховною радою України, 22.09.2016 прийнято постанову № 1600-VIII "Про звільнення суддів", якою, відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України, у зв'язку з поданням заяви про відставку , ОСОБА_2 звільнено з посади судді Нововодолазького районного суду Харківської області ( а.с.25-26).

На підставі зазначеної постанови Верховної Ради України, наказом в.о. голови Нововодолазького районного суду Харківської області від 17.10.2016 № 02-05/37 ОСОБА_2 відраховано зі штату Нововодолазького районного суду Харківської області 17.10.2016 у зв'язку з поданням заяви про відставку та наданням відставки ( а.с.27).

У зв'язку з фактичною невиплатою їй передбаченої законом вихідної допомоги при виході у відставку, позивач електронною поштою 05.12.2016 звернулась до відповідача з заявою, в якій просила нарахувати та виплатити вихідну допомогу, відповідно до вимог ст. 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" ( а.с.14-15).

На своє звернення отримала відповідь від відповідача, якою останній, листом від 06.12.2016 № 06-16/4755/16 зазначив про відсутність підстав для нарахування та виплати вихідної допомоги, мотивуючи це тим, що на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді, стаття 143 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" 02.06.2016 № 1402-VIII, яка передбачає, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою, не набрала чинності.

Дана відмова стала передумовою звернення позивача за захистом своїх порушених прав до Харківського окружного адміністративного суду.

Поряд з цим, суд зауважує, що позивачем заявлено, серед іншого, вимогу про зобов'язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до положень ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у ред. від 07.07.2010 року № 2453-VI) у зв'язку з прийняттям відставки, а відповідач, заперечуючи проти позову, посилається на неможливість виплати вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою, у зв'язку з тим, що відповідна норма, передбачена ст. 143 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" 02.06.2016 № 1402-VIII, на час прийняття постанови Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_2 з посади судді не набрала чинності.

По суті спірних правовідносин суд зазначає, що такі регулюються Конституцією України ( в редакції, чинній на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади та Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI ( надалі - Закон, що був чинний також на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади ).

Статтею 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

При цьому, ч.6 ст. 48 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI ( надалі - Закон) чітко зазначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Відповідно до вимог частини 1 статті 136 Закону № 2453 (діяла до 01.04.2014), судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

У рішенні Конституційного Суду України за №10-рп/2013 від 19.11.2013 р. (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України ст.ст.103,109,131,132,135,136,137, пп.1 п.2 розділу XII Прикінцеві положення, абз.4 п.3, абз.4 п.5 розділу XIIІ Перехідні положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" чітко визначено, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканості, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання ( п. 3.1).

З врахуванням викладеного, суд прийшов до висновку про те, що позивач має право на отримання вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку.

Крім того, суд зазначає, що хоча й на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді ст. 136 Закону № 2453 втратила чинність, відповідно до Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", зазначена підстава не позбавляє ОСОБА_2 права на отримання вихідної допомоги, з огляду на наступне.

За замістом рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2013 у справі №1-2/2013 від 03.06.2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України в частині відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень ст. 2, абз. 2 п.2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи, ст.138 Закону України Про судоустрій і статус суддів (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці), вбачається, що Конституційний Суд України вказав, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням. Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості.

Конституційний Суд України також акцентував свою увагу на тому, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен враховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізовуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізовувати інше право (гарантію). Зокрема, суддя після виходу на пенсію або у відставку, використовуючи конституційне право на працю, визначене ст.43 Основного Закону України, не може бути при цьому позбавлений гарантій незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення.

Аналогічна позиція викладена в рішенні Ради суддів України №6 від 05.02.2015 року, де зазначено, що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді, як під час здійснення ним своїх повноважень, так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя. Разом з тим, в цьому рішенні, при розгляді питання гарантій незалежності суддів, їх правового статусу, матеріального та соціального забезпечення, посилаючись на рішення Конституційного Суду України, Рада суддів України вказала про неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно матеріального та соціального забезпечення.

Таким чином, належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів, в тому числі й виплата вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, забезпечення гідного статусу життєвого рівня суддів є обов'язком держави, оскільки суддя, перебуваючи на суддівській посаді значний час, був обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема: обіймати оплачувані посади по сумісництву, виконувати будь-яку іншу оплачувану роботу чи входити до правлінь комерційно-господарських чи фінансових товариств.

Підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді, при цьому законодавець не може виокремлювати певну категорію суддів у відставці, які не мають права на отримання вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку з підстав, не пов'язаних із статусом судді та його двадцятирічною професійною діяльністю, а у зв'язку з прийняттям законів які погіршують раніше надане їм право та гарантії реалізації такого. Таке законодавче регулювання суперечить меті встановлення конституційної гарантії матеріального забезпечення суддів, як елемента їх незалежності.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що незалежно від прийняття Верховною Радою України Постанови про звільнення її у зв'язку з виходом у відставку, вона має право на одержання вихідної допомоги, оскільки набула таке права ще до фактичного виходу у відставку і таке її право було гарантоване Законом України №2453 від 07.07.2010 року.

Судовим розглядом встановлено, що двадцять років необхідного стажу роботи на посаді судді, а отже і право на вихід у відставку з виплатою вихідної допомоги і щомісячного довічного грошового утримання позивач набула під час дії ч. 1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ .

За таких обставин суд зазначає, що позбавлення позивача права на отримання вихідної допомоги у зв'язку з її відставкою, відповідно до ст. 136 Закону України №2453 від 07.07.2010 року, яка діяла на час набуття позивачем такого права на отримання вихідної допомоги, є протиправним та таким, що не відповідає вимогам законодавства України, оскільки положеннями статті 22 Конституції України чітко визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За вказаних обставин, суд вважає необґрунтованими заперечення відповідача в контексті посилань на той факт, що на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді, стаття 143 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" 02.06.2016 № 1402-VIII, яка передбачає, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою, не набрала чинності, а тому позивач не мала права на отримання вихідної допомоги, оскільки:

по -перше, Закон України "Про судоустрій та статус суддів" 02.06.2016 № 1402-VIII на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді ще не набрав чинність, отже, спірні правовідносини врегульовані саме положеннями Закону України №2453 від 07.07.2010;

по-друге, як вже зазначалось вище, Закон №2453 від 07.07.2010 чітко визначає про неприпустимість звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, водночас право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, позивач набула до фактичного виходу у відставку і таке право було їй гарантоване Законом України №2453 від 07.07.2010 року.

При цьому, суд, при вирішенні вказаної справи керувався правовою позицією Харківського апеляційного адміністративного суду, викладеною в ухвалі від 14.06.2016 по справі № 820/1331/16.

Суд зазначає, що відповідно до ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Тобто, спосіб захисту має враховувати суть правопорушення, допущеного суб'єктом владних повноважень - відповідачем.

Відповідно до правової позиції палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.01.2006 року, суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до приписів ч. 1 ст.244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що належним способом відновлення порушеного права позивача є саме зобов'язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до положень ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у ред. від 07.07.2010 року № 2453-VI) у зв'язку з прийняттям відставки, а відтак, у задоволенні решти позовних вимог, суд відмовляє.

Розподіл судових витрат здійснюється з урахуванням ст. 94 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 160-163, 167, 186, 254 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, треті особи, Нововодолазький районний суд Харківської області, Державна Казначейська служба України, про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області ( , 61050, Харківська обл., місто Харків, майдан Руднєва, будинок 36, корпус 2) нарахувати та виплатити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1, ід. код. НОМЕР_1, АДРЕСА_1) вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до положень ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у ред. від 07.07.2010 року № 2453-VI) у зв'язку з прийняттям відставки.

У задоволенні решти позовних - відмовити.

Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області ( , 61050, Харківська обл., місто Харків, майдан Руднєва, будинок 36, корпус 2) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ід. код. НОМЕР_1, АДРЕСА_1) судові витрати у розмірі 551,21 грн. ( п'ятсот п'ятдесят одна гривня 21 копійка).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 09 лютого 2017.

Суддя Мар'єнко Л.М.