Справа № 823/1639/16
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2017-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2017 року справа № 823/1639/16

09 год. 55 хв. м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Рідзеля О.А.,

при секретарі судового засідання - Мельниковій О.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 - за довіреністю, представника відповідача ОСОБА_2 - за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Черкаської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

03.11.2016 до Черкаського окружного адміністративного суду з позовною заявою звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі-позивач) до Черкаської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області (далі-відповідач), у якій просить:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 11.07.2016 № НОМЕР_1 про зменшення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість в розмірі 135 784 грн та нарахування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 67 892 грн;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 11.07.2016 № НОМЕР_2 про зменшення розміру відємного значення суми податку на додану вартість в розмірі 135 784 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення базуються на акті камеральної перевірки даних фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, задекларованих у податковій звітності з податку на додану вартість щодо від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту та суми бюджетного відшкодування за квітень 2016 року № 73/23-25-13-013 від 17.06.2016, згідно описово-мотивувальної частини якого, позивач, заявивши бюджетне відшкодування податку на додану вартість за сідловий тягач, придбаний ним як фізичною особою-підприємцем, порушив пункт 198.3 статті 198, пункт 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, в результаті чого у позивача відсутнє право на бюджетне відшкодування податку на додану вартість за квітень 2016 року.

Окрім того, в обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що посадовими особами відповідача порушений порядок проведення камеральних перевірок, оскільки камеральній перевірці підлягає податкова звітність, а не первинні бухгалтерські документи, на підставі яких така звітність була складена відповідно до пункту 76.1 статті 76 Податкового кодексу України. При проведенні камеральної перевірки та досліджуючи лише податкову декларацію контролюючий орган зробив безпідставний висновок про відсутність документів, які підтверджують придбання транспортного засобу для підприємницької діяльності. Будь-яких документів в позивача не витребовували, а з податкової декларації, яку перевіряв контролюючий орган не можна встановити або спростувати обставини на які посилається відповідач в акті перевірки.

Також в позовній заяві зазначено, що Податковий кодекс України не має жодної норми, яка б забороняла або позбавляла фізичних осіб - підприємців права на податковий кредит та/чи встановлювала право фізичної особи - підприємця на податковий кредит у залежності від ведення обліку основних засобів. Тобто, відсутність встановленого законом обов'язку фізичної особи - підприємця вести облік основних засобів не виключає наявність відповідного права у платника податку користуватись податковим кредитом. Податковий кодекс України не встановлює право на податковий кредит у залежності від того, придбано товар підприємством чи фізичною особою - підприємцем, головне, що було дотримано норми податкового законодавства щодо формування податкового кредиту. Позивач дотримався вимог порядку формування податкового кредиту, що підтверджується належним чином оформленими документами (контрактом № UA/ZAVALKO/1xXF460/90.12.15IB від 09.12.2015, митною декларацією форми МД-2 від 25.02.2016, платіжним дорученням № 127 від 19.02.2016, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії CXT № 936403 ), а отже за твердженням позивача вищевказані обставини відповідно до статей 193, 198, 200, 201 Податкового кодексу України надають позивачу право на податковий кредит.

Позивач наголосив, що реєстрація транспортних засобів за фізичними особами - підприємцями, не передбачена законодавством України, тому у свідоцтві про реєстрацію транспортних засобів не може зазначатися як їх власник фізична особа - підприємець. При цьому, неможливість державної реєстрації транспортних засобів за фізичними особами - підприємцями не позбавляє права таких осіб на податковий кредит за операціями з придбання транспортних засобів, якщо були дотримані умови його формування, визначені Податковим кодексом України.

Позивач є власником транспортного засобу та до теперішнього часу використовує його у власній господарській діяльності, він має право на включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплаченого при його придбанні.

Також позивач звертає увагу на те, що він перебуває на загальній системі оподаткування та в порядку, визначеному наказом Міндоходів від 16.09.2016 № 481, веде книгу обліку доходів і витрат. Бухгалтерський облік у фізичної особи - підприємця на загальній системі оподаткування полягає саме у веденні книги обліку доходів і витрат, у якій на підставі первинних документів здійснюються записи про отримані доходи та документально підтверджені витрати.

Отже, позивач, заявивши бюджетне відшкодування податку на додану вартість за придбаний сідельний тягач, не порушив норми податкового законодавства, оскільки системний аналіз актів законодавства України свідчить про те, що транспортні засоби, які зареєстровані за фізичною особою вважаються і власністю фізичної особи - підприємця, а тому є його основними фондами і можуть використовуватися у його підприємницькій діяльності та в господарських операціях, що дає правові підстави для віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту.

Представник позивача в судовому засіданні адміністративний позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити.

В письмових запереченнях на адміністративний позов відповідач просив в його задоволенні відмовити повністю, зазначивши при цьому, що для цілей формування податкового кредиту з податку на додану вартість позивачеві необхідно вести бухгалтерський та податковий облік і лише за умови документального підтвердження використання основних засобів в господарській діяльності допускається можливість включення до складу витрат та податкового кредиту фізичної особи - підприємця на загальній системі оподаткування.

Окрім того, відповідач зазначив, що якщо фізичні особи - підприємці не ведуть бухгалтерський облік та не можуть обліковувати основні засоби на балансі, визначати їх первісну залишкову вартість, а також частку їх використання саме у господарській діяльності, такі платники не можуть включати до складу витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість суми, сплачені у зв'язку з придбанням (спорудженням) та утриманням основних засобів.

Отже, позивач, за відсутності ведення бухгалтерського обліку, іншого обліку в частині підтвердження використання майна (товару) у підприємницькій діяльності, не може на підставі податкової накладної/митної декларації включати до складу податкового кредиту суму податку на додану вартість по придбаному транспортному засобу.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував з підстав, викладених в письмових запереченнях на адміністративний позов.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд зазначає про таке.

ОСОБА_3, як фізична особа - підприємець, реєстраційний номер облікової картки платника податків та інших обов'язкових платежів НОМЕР_3, зареєстрований 04.06.1996, станом на дату складання акту перевірки та розгляду справи є платником податку на додану вартість.

Відповідно до пункту 200.10 статті 200 в порядку статті 76 Податкового кодексу України посадовою особою Черкаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області проведено камеральну перевірку даних фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, задекларованих у податковій звітності з податку на додану вартість щодо від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту та сумою бюджетного відшкодування за квітень 2016 року.

За результатами проведеної перевірки складено акт № 73/23-25-13-013 від 17.06.2016, в якому встановлені порушення вимог пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено бюджетне відшкодування з ПДВ на суму 135 784 грн та пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, внаслідок чого позивачу зменшується сума бюджетного відшкодування податку на додану вартість на 135 784 грн.

Не погоджуючись з висновками вказаного акту перевірки позивачем надані заперечення на акт камеральної перевірки від 17.06.2016 № 73/23-25-13-013.

Розглянувши вищевказані заперечення, посадовими особами відповідача прийнято висновок від 08.07.2016 без зазначення номеру, згідно якого, результати акту камеральної перевірки залишені без змін.

На підставі висновків вищевказаного акту перевірки Черкаською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області прийняті податкові повідомлення-рішення від 11.07.2016.

- № НОМЕР_1, яким позивачеві зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 135 784 грн та накладено штрафні (фінансові) санкції в розмірі 67 892 грн;

- № НОМЕР_4, яким позивачеві зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість за квітень 2016 року.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, позивач звернувся за їх оскарженням до суду.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюється Податковим кодексом України від 02.12.2010 № 2755-VI (надалі за текстом - ПК України).

Відповідно до п. 177.10 ст. 177 ПК України фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Пунктом 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, встановлено, що не включаються до складу витрат: витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності (пп. 139.1.1) та витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (пп. 139.1.9).

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Пунктом 198.1 Податкового кодексу України встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно із пунктом 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Відповідно до пункту 200.2 статті 200 Податкового кодексу України, при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

В пункті 200.3 статті 200 Податкового кодексу України зазначено, що при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Під час проведення перевірки податковий орган дійшов висновку про заниження позивачем податку на додану вартість за квітень 2016 року в сумі 135 784 грн. за ввезений на митну територію України сідельний тягач - Е DAF XF 460 FT.

Судом встановлено, що позивачем було укладено контракт № UA/ZAVALKO/1xXF460/90.12.15IB від 09.12.2015, на виконання умов контракту та придбання сідельного тягача надано митну декларацію форми МД-2 від 25.02.2016, платіжне доручення № 127 від 19.02.2016, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії CXT № 936403, відповідно до якого вказаний сідловий тягач зареєстровано на фізичну особу підприємця ОСОБА_3.

Що ж до наявності у позивача правових підстав для віднесення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених при придбанні основних засобів (в даному випадку сідлового тягача), то, суд зазначає наступне.

Право приватної власності в Україні закріплюється Конституцією України та Цивільним кодексом України (далі ЦКУ).

Субєктами права приватної власності відповідно до ст. 325 ЦКУ є фізичні особи. Статтею 26 ЦКУ встановлено, що фізична особа має усі особисті немайнові права та здатна мати усі майнові права, передбачені Конституцією України, ЦКУ та іншими законами.

Важливим аспектом реалізації прав фізичної особи є право на здійснення підприємницької діяльності, яке регулюється Законом України від 15 травня 2003 року № 755-ІV «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців».

За зобовязаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, фізична особа - підприємець відповідає усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення (ст. 52 ЦКУ).

Учасниками цивільних відносин та субєктами права власності є фізичні особи (частина перша ст. 2 та частина перша ст. 318 ЦКУ). Проте ЦКУ окремо не визначає такий субєкт права власності як фізична особа - підприємець, набуття такого статусу дозволяє лише здійснювати господарську діяльність.

Статтею 2 Господарського кодексу України (далі ГКУ) передбачено, що учасниками відносин у сфері господарювання є субєкти господарювання, у свою чергу субєктами господарювання згідно зі ст. 55 ГКУ є громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (п. 1 ст. 320 ЦКУ).

Незалежно від того, який статус у подальшому фізична особа обере для себе, у тому числі у разі прийняття рішення про здійснення будь-якої діяльності (підприємницької або незалежної професійної), субєктом права власності виступає саме фізична особа, а не підприємець.

Не передбачено і законодавчих підстав вважати майно, що знаходиться у приватній власності фізичної особи, основними фондами субєкта господарювання, якщо такий громадянин зареєструється підприємцем. Використання власного майна для здійснення, зокрема, підприємницької діяльності є одним із напрямів розпорядження майном фізичної особи.

Поняття «фізична особа» та «фізична особа - підприємець» у законодавчому розумінні мають різний податковий статус.

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, регулюється ст. 177 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 177.2 статті 177 ПК України обєктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, повязаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

До переліку витрат, безпосередньо повязаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом ІІІ ПК України (п. 177.4 ст. 177 ПК України).

Поняття «основні засоби» визначено Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 27 квітня 2000 року № 92 (далі - Положення). Згідно з п. 1 Положення основні засоби - це матеріальні активи, які підприємство отримує з метою використання їх у процесі виробництва або постачання товарів, надання послуг, здавання в оренду іншим особам або для здійснення адміністративних і соціально-культурних функцій, очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких більше одного року (або операційного циклу, якщо він довший за рік).

Однак п. 2 ст. 3 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі Закон № 996) передбачено, що бухгалтерський облік є обовязковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фізичні особи - підприємці згідно з п. 177.10 ст. 177 ПКУ зобовязані вести книгу обліку доходів і витрат, форму якої затверджено наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 № 481.

Отже, дія Закону № 996 не поширюється на таку категорію субєктів господарювання, як фізичні особи - підприємці, відповідно законодавством не передбачено ведення балансового обліку придбаного, спорудженого (збудованого) нерухомого або рухомого майна з метою документального підтвердження результатів господарської діяльності.

Згідно з п. 8 розділу ІІІ Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 23.09.2014 № 966, дані, наведені у податковій звітності, мають відповідати даним бухгалтерського та податкового обліку платника.

При цьому відповідно до п. 146.4 ст. 146 ПКУ придбані (самостійно виготовлені) основні засоби зараховуються на баланс платника податку за первісною вартістю.

Згідно з Інструкцією про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов'язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 30.11.1999 № 291, для обліку витрат на придбання або створення матеріальних і нематеріальних необоротних активів призначено рахунок 15 «Капітальні інвестиції», для обліку й узагальнення інформації про наявність та рух об'єктів і майнових комплексів, віднесених до складу основних засобів, - рахунок 10 «Основні засоби». До основних засобів належать матеріальні активи, які підприємство утримує з метою використання їх у процесі виробництва або постачання товарів і послуг, надання в оренду іншим особам, очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких більше одного року. Зарахування на баланс власного збудованого об'єкта відображається за дебетом рахунка 10 «Основні засоби» та кредитом рахунка 15 «Капітальні інвестиції».

Отже, при визначенні права платника на податкові зобовязання та податковий кредит з податку на додану вартість враховується наявність майна, що обліковується на рахунку 10 «Основні засоби», незалежно від процесу його отримання (придбання чи їх спорудження (будівництва) самостійно).

Пунктом 199.1 ст. 199 ПКУ передбачено, якщо придбані та/або виготовлені необоротні активи частково використовуються в оподатковуваних операціях, а частково - ні, до сум податку, які платник має право віднести до податкового кредиту, включається та частка сплаченого (нарахованого) податку під час їх придбання або виготовлення, яка відповідає частці використання таких необоротних активів в оподатковуваних операціях.

Враховуючи викладене, якщо фізичні особи - підприємці не ведуть бухгалтерський облік та не можуть обліковувати основні засоби на балансі, визначати їх первісну та залишкову вартості, а також частку їх використання саме у господарській діяльності, такі платники не можуть включати до складу витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість суми, сплачені у звязку з придбанням (спорудженням) та утриманням основних засобів.

Таким чином, до податкового кредиту фізичних осіб-суб'єктів господарювання, зареєстрованих платниками податку на додану вартість, можна включати суми податку на додану вартість, нараховані (сплачені) у зв'язку з придбанням основних засобів, за умови взяття на облік такого майна як основних засобів, використання таких засобів в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності цих платників, наявності належного документального оформлення, підтвердження відповідних витрат, відображення їх у бухгалтерському та податковому обліку.

Отже, позивач, за відсутності ведення бухгалтерського обліку, в частині підтвердження використання майна у підприємницькій діяльності, не може на підставі податкової накладної, митної декларації включати до складу податкового кредиту суми з податку на додану вартість по придбаному транспортному засобу - сідловий тягач Е DAF XF 460 FT.

Так з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії CXT № 936403 судом встановлено, що сідловий тягач зареєстровано на фізичну особу ОСОБА_3 як і не надано суду доказів того, що вказаний сідловий тягач Е DAF XF 460 FT придбаний позивачем для використання у господарській діяльності.

Щодо наданих до матеріалів справи договорів та відповідних документів на здійснення позивачем перевезень з використанням вказаного транспортного засобу, які на думку позивача підтверджують використання у господарській діяльності сідлового тягача Е DAF XF 460 FT та відповідно надають позивачу право на зарахування вартості з придбання такого транспортного засобу до податкового кредиту, як нараховані (сплачені) у зв'язку з придбанням основних засобів для використання в повному обсязі у господарській дільяності, суд зазначає, що вказані документи не підтверджують взяття на облік сідлового тягача Е DAF XF 460 FT як основного засобу, для використання такого засобу в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, як і не підміняють обов'язку ведення відповідного бухгалтерського та податкового обліку.

З огляду на викладене та з урахуванням матеріалів справи, суд дійшов висновку про правомірність посилань контролюючого органу на завищення позивачем бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за квітень 2016 на суму податку в розмірі 135 784 грн. та як наслідок прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Щодо тверджень позивача стосовно того, що контролюючим органом порушений порядок проведення камеральних перевірок за наслідками якої прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення, суд зазначає про таке.

Відповідно до пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Порядок проведення камеральних перевірок встановлено статтею 76.1 ПК України, пунктами 76.1 та 76.2 якої передбачено, що камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) такого органу або направлення на її проведення. Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком. Порядок оформлення результатів камеральної перевірки здійснюється відповідно до вимог статті 86 цього Кодексу.

У відповідності до п. 86.2. статті 86 ПК України, за результатами камеральної перевірки у разі встановлення порушень складається акт у двох примірниках, який підписується посадовими особами такого органу, які проводили перевірку, і після реєстрації у контролюючому органі вручається або надсилається для підписання протягом трьох робочих днів платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Пунктом 86.7. статті 86 ПК України передбачено, що у разі незгоди платника податків або його представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки, вони мають право подати свої заперечення та/або додаткові документи в порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, до контролюючого органу, який проводив перевірку платника податків, протягом п'яти робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта (довідки). Такі заперечення та/або додаткові документи розглядаються контролюючим органом протягом семи робочих днів, що настають за днем їх отримання (днем завершення перевірки, проведеної у зв'язку з необхідністю з'ясування обставин, що не були досліджені під час перевірки та зазначені у зауваженнях), та платнику податків надсилається відповідь у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень. Платник податків (його уповноважена особа та/або представник) має право брати участь у розгляді заперечень та/або додаткових документів, про що такий платник податків зазначає у запереченнях.

У разі якщо платник податків виявив бажання брати участь у розгляді його заперечень до акта перевірки та/або додаткових документів, зазначивши про це в запереченні та/або листі про надання додаткових документів у порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, контролюючий орган зобов'язаний повідомити такому платнику податків про місце і час проведення такого розгляду. Таке повідомлення надсилається платнику податків не пізніше наступного робочого дня з дня отримання від нього заперечень та/або листа про надання додаткових документів у порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, але не пізніше ніж за чотири робочі дні до дня їх розгляду. Повідомлення має бути надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Участь керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу у розгляді заперечень платника податків до акта перевірки є обов'язковою. Такі заперечення є невід'ємною частиною акта (довідки) перевірки.

За результатами розгляду заперечень складається висновок, у якому зазначаються наведені в акті (довідці) перевірки висновки, факти та дані, щодо яких надано заперечення платника податків короткий зміст заперечень, наводиться обґрунтування позиції контролюючого органу стосовно кожного питання, порушеного в запереченнях, та підбиваються підсумки щодо обґрунтованості заперечень.

На підставі висновку складається обґрунтована письмові відповідь щодо результатів розгляду заперечень та надсилається платнику податків.

Зазначений висновок є складовою частиною (додатком) матеріалів документальної перевірки, залишається в контролюючому органі та враховується керівником контролюючого органу при розгляді й прийнятті податкового повідомлення-рішення.

Рішення про визначення грошових зобов'язань приймається керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу з урахуванням результатів розгляду заперечень платника податків (у разі їх наявності).

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач скористався своїм правом на подання заперечень до акта камеральної перевірки від 17.06.2016 № 73/23-25-13-013, але під час розгляду заперечень так і під час розгляду справи не надав доказів ведення бухгалтерського обліку та обліку основних засобів на балансі, визначення їх первісної та залишкової вартості, а також частки їх використання саме у господарській діяльності.

Крім того, суд звертає увагу, що під час розгляду справи позивачем не надано ні книги обліку доходів та витрат (з нарахуванням амортизації на основні засоби (автомобіля), ні розрахунку амортизації основних засобів та актів введення в експлуатацію основних засобів та їх списання.

З приводу твердження представника позивач, що у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 відсутній обовязок ведення бухгалтерського обліку, суд вважає за необхідне зазначити, що предметом розгляду даної адміністративної справи є правомірність прийнятих податкових повідомлень-рішень, а також право позивача на отримання податкового кредиту з податку на додану вартість, а не обовязок позивача ведення книги обліку доходів та витрат.

Отже, суд зазначає, що оскільки позивач не вів бухгалтерський облік балансової вартості основних засобів, натомість сума 135 784 грн. з податку на додану вартість за ввезений на митну територію України сідельний тягач - Е DAF XF 460 FT включена до складу податкового кредит, у звязку з чим суд приходить до висновку, що прийняття податковим органом податкових повідомлень-рішень про зменшення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість є правомірними.

Відповідно до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення; в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд при вирішенні спору враховує приписи статті 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та безсторонньо, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

З урахуванням наведеного, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 86, 94, 159-163, 167, 185-187, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.А. Рідзель

Постанова складена у повному обсязі 06.02.2017.