Справа № 357/11537/16-а
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області на постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Прохацького Руслана Олександровича про визнання неправомірними дій, скасування постанов та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2.) звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до головного державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі - Відповідач, Державний виконавець) про:

- визнання неправомірними дій;

- скасування постанови від 07.09.2016 року ВП №51983829 про розшук майна боржника:

- скасування постанови від 28.09.2016 року ВП №51983829 про стягнення виконавчого збору;

- зобов'язання Відповідача винести постанову, якою поновити строк для самостійного виконання;

- встановлення строку для виконання рішення та зобов'язання Державного виконавця подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.11.2016 року позов задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що постанову про відкриття виконавчого провадження було направлено Державним виконавцем на адресу Позивача після закінчення строку на добровільне виконання рішення, що, на переконання суду, свідчить по безпідставність прийняття Відповідачем постанов від 07.09.2016 року та від 28.09.2016 року та необхідність поновлення Позивачу строку для самостійного виконання рішення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі - Апелянт, Білоцерківський МВ ДВС) подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити повністю. При цьому посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Наголошує на неврахуванні судом своєчасного та належного направлення Державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження Позивачу, неотримання останнім якої і стало підставою для прийняття оскаржуваних постанов. Крім того, підкреслює, що Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року не передбачено поновлення строку для самостійного виконання рішення.

У судовому засіданні повноважний представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та просив її вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник Позивача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, постановою Державного виконавця від 19.08.2016 року ВП №51983829 (а.с. 7) відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Голій Л.І. від 01.07.2016 року №499 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» боргу в сумі 102 442,46 грн. шляхом звернення стягнення на предмет договору застави - автомобіль НОМЕР_1, який належить ОСОБА_2 При цьому боржнику було надано семиденний строк для добровільного виконання постанови з моменту її винесення із наданням д Білоцерківського МВ ДВС документального підтвердження сплати боргу.

З матеріалів справи вбачається, що вказана постанова була направлена 27.08.2016 на адресу Позивача, вказану у постанові про відкриття виконавчого провадження - АДРЕСА_1, що підтверджується копією конверту (а.с. 10) та списку №805 згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих (а.с. 35).

У зв'язку з несплатою Позивачем заборгованості Державним виконавцем на підставі ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» 07.09.2016 року прийнято постанову ВП №51983829 про розшук майна боржника, а саме автомобіль НОМЕР_1, який належить ОСОБА_2 (а.с. 8).

Крім того, внаслідок невиконанням боржником у встановлений для добровільного виконання строк виконавчого напису нотаріуса Відповідачем 28.09.2016 року прийнято постанову ВП №51983829 про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 10 244,25 грн. (а.с. 9).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 25, 27 Закону України «Про виконавче провадження», суд першої інстанції дійшов висновку, що Відповідачем неправомірно винесені постанови про розшук майна боржника та про стягнення виконавчого збору, оскільки матеріалами справи підтверджується направлення Державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження з порушенням законодавчо визначеної процедури.

З таким висновком суду першої інстанції не можна повністю погодитися з огляду на таке.

Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-XIV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон) визначав умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Згідно ст. 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) є сукупністю дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Приписи ч. 2 ст. 11 Закону визначають, що державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ст. 25 Закону державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Приписи ч. 1 ст. 28 Закону визначають, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

При цьому згідно п. 3.19 затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 Інструкції з організації примусового виконання рішень в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Інструкція №512/5), передбачено, що надсилання документів виконавчого провадження здійснюється згідно з положеннями статті 31 Закону.

Як було встановлено раніше, Відповідачем як суб'єктом владних повноважень надано докази направлення постанови від 19.08.2016 року ВП №51983829 про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу Позивача, вказану у виконавчому документі.

Однак, судовою колегією враховується, що приписи пп. 3.7.1 Інструкції №512/5 визначають, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення. У постанові про стягнення виконавчого збору визначається розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, зазначений у частині першій статті 28 Закону. Примусове стягнення виконавчого збору здійснюється відповідно до вимог Закону.

Тобто, винесенню постанови про стягнення виконавчого збору обов'язково передує сплив строку для добровільного виконання боржником рішення.

Разом з тим, посилаючись на положення ст. 31 Закону в частині, що боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі, Апелянтом не враховано такого.

З матеріалів справи, зокрема, зі змісту копії конверта (а.с. 10) та роздруківки з офіційного сайту УДППЗ «Укрпошта» за наслідками пошуку за штрихкодовим ідентифікатором №172 (а.с. 11) вбачається, що конверт з постановою Державного виконавця від 19.08.2016 року про відкриття виконавчого провадження повернуто Відповідачу 30.09.2016 року.

Відтак, строк для добровільного виконання виконавчого напису нотаріуса повинен був обраховуватися з моменту повернення Відповідачу конверта, в якому останній у встановленому порядку направляв на адресу боржника постанову про відкриття виконавчого провадження.

А тому, на переконання судової колегії, прийняття Державним виконавцем постанови від 28.09.2016 року ВП №51983829 про стягнення з боржника виконавчого збору відбувалося поза межами правового поля, визначеного положеннями ст. 31 Закону.

При цьому матеріалами справи підтверджується посилання Позивача на те, що про існування виконавчого провадження №51983829 останній дізнався 28.09.2016 року під час огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, наслідки якого зафіксовані у відповідному акті (а.с. 6)

Оцінюючи висновки суду першої інстанції про наявність підстав для скасування постанови від 07.09.2016 року ВП №51983829 про розшук майна боржника, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону у разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника державний виконавець виносить постанову про такий розшук, яка є обов'язковою для виконання органами Національної поліції.

Тобто, передумовою для винесення постанови про розшук транспортного засобу боржника є виникнення у державного виконавця такої необхідності.

Проте, оскільки, як було встановлено раніше, Позивач не був обізнаний про відкриття виконавчого провадження ВП №51983829, судова колегія погоджується з твердженням суду першої інстанції про відсутність у Державного виконавця правових підстав для прийняття постанови від 07.09.2016 року про розшук майна боржника.

Разом з тим, покладаючи обов'язок на Відповідача поновити ОСОБА_2 строк для самостійного виконання рішення суду, Білоцерківський міськрайонний суд Київської області не врахував, що, по-перше, такої форми захисту прав боржника Законом не передбачено, по-друге, виконавче провадження було відкрито на виконання виконавчого напису нотаріуса, а не рішення суду.

З огляду на викладене, судова колегія вважає необґрунтованими позовні вимоги в частині зобов'язання Відповідача винести постанову, якою поновити строк для самостійного виконання.

Крім того, вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції не врахував такого.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 КАС України відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби.

Згідно ст. 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» систему органів примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Тобто, у цій категорії справ відповідачами можуть бути лише перераховані органи державної виконавчої служби, а не державні виконавця, які є працівниками таких органів, у зв'язку з тим, що структурні підрозділи органів державної виконавчої служби: відділ примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України, відділи примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних територіальних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі - не визначені Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» як самостійні органи державної виконавчої служби, що виключає можливість їхньої участі як відповідачів у таких справах.

Головний державний виконавець Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Прохацький Руслан Олександрович не входив до визначеного Законом переліку органів державної виконавчої служби, що виключає можливість його участі як відповідача у справах, що розглядаються відповідно до ст. 181 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 КАС України суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, або не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

Під час розгляду справи суд першої інстанції не врахував, що в даній справі Позивач звернувся до неналежного Відповідача та не допустив його заміну, що призвело до порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Аналогічна позиція підтримується Вищим адміністративним судом України, викладена в ухвалах від 10.06.2015 року у справі №К/800/53019/13, від 01.07.2015 року у справі №/9991/2289/11, від 25.06.2015 року у справі №К/800/61546/14, від 08.07.2015 року у справі №К/9991/87605/11, від 26.10.2016 року у справі №К/800/20030/13, від 14.12.2016 року у справі №К/800/49228/15, від 06.12.2016 року у справі №К/800/8861/16.

Разом з тим, враховуючи, що суд апеляційної інстанції позбавлений права допустити заміну неналежного Відповідача під час апеляційного розгляду справи, підстави для задоволення позову ОСОБА_2 до Державного виконавця - відсутні.

Згідно приписів ст. 198 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову.

Відповідно до ч.1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про правомірність постанов Державного виконавця допущено порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим колегія суддів позбавлена можливості вирішити спір по суті, у зв'язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити повністю, а постанову суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 181, 195, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області - задовольнити повністю.

Постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Прохацького Руслана Олександровича про визнання неправомірними дій, скасування постанов та зобов'язання вчинити дії - скасувати, ухваливши нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.