Справа № 816/1187/16
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2017-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 року м. ПолтаваСправа № 816/1187/16

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Канигіної Т.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Скорика С.В.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом

позивача ОСОБА_1
до відповідачів 1. Державного виконавця Лубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції ОСОБА_2 2.Лубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області
про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування постанов, стягнення моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

28.07.2016 ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до державного виконавця Лубенського місьрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_2 (далі державний виконавець, відповідач-1), Лубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (далі Лубенський міськрайонний ВДВС, відповідач-2) про визнання протиправними дій, визання протиправними та скасування постанов, стягнення моральної шкоди, а саме: просить з урахуванням заяви від 28.09.2016 та усних уточнень позовних вимог, зазначених позивачем у судовому засіданні 26.01.2017):

- визнати протиправними дії державного виконавця з виконання постанови Лубенської роти ДПС від 13.02.2011 серія ВІ1 № 003880;

- стягнути з Лубенського міськрайонного ВДВС на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн;

- визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 25.09.2015 ВП № 48829186;

- визнати протиправною та скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28.12.2015 ВП № 48829186.

- визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 01.10.2015 ВП № 48829186;

- визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 01.02.2016 ВП № 48829186.

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначив щодо неправомірності дій державного виконавця з виконання постанови Лубенської роти ДПС від 13.02.2011 ВІ1 № 003880, оскільки, на думку позивача, виконавчі дії здійснені з порушенням вимог Закону України "Про виконавче провадження". Так позивач зазначає щодо порушення відповідачем-1 строків прийняття виконавчого документа до виконання. Крім того, ОСОБА_1 зазначив, що протиправні дії відповідачів призвели до нанесення йому моральної шкоди.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити.

Відповідачі у судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

10.08.2016 відповідач-2 надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі (а.с. 34).

У письмових запереченнях відповідач-2 просив відмовити у задоволенні адміністративного позову. Лубенський міськрайонний ВДВС стверджує про правомірність винесення оскаржуваних постанов. Також відповідач-2 вважає безпідставними посилання позивача на закінчення строку предявлення виконавчого документа до виконання, оскільки строк предявлення виконавчого документа неодноразово переривався у звязку з предявленням останнього до виконання. Крім того, відповідач-2 зазначив щодо пропуску строку звернення до суду позивач з адміністративним позовом, тому просив суд залишити позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду (а.с. 29-32).

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне.

З матеріалів адміністративного позову вбачається, що 25.09.2015 державним виконавцем Лубенського міськрайонного управління юстиції прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови Лубенської роти ДПС від 13.02.2011 серія ВІ1 № 003880 (а.с. 56).

01.10.2015 відповідачем-1 прийнято постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, а саме: про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 90,00 грн (а.с. 191).

28.12.2015 відповідачем-1 прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а саме постановлено: накласти арешт на все рухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 (а.с. 60 зворотній бік).

28.12.2015 відповідачем-1 прийнято постанову про розшук майна боржника постановлено: оголосити розшук транспортного засобу SKODA FABIA CLASSIC 1.2, № дв. DZG094489, 2008 р.в., синього кольору, свідоцтво BIC73658 від 07.06.2008, реєстраційний номер НОМЕР_1 VIN/номер шасі (кузова, рами): № ТМВАІІІ5J08В504309, місце знаходження невідоме, що належить боржнику: ОСОБА_1 (а.с. 61).

Також 28.12.2015 відповідачем-1 прийнято постанову про зупинення виконавчого провадження ВП № 48829186 (а.с. 61).

01.02.2016 заступником начальника відділу державної виконавчої служби Лубенського міськрайонного управління юстиції прийнято постанову про поновлення виконавчого провадження ВП № 48829186 (а.с. 66).

01.02.2016 заступником начальника відділу державної виконавчої служби Лубенського міськрайонного управління юстиції прийнято постанову про припинення розшуку майна боржника, а саме: транспортного засобу SKODA FABIA CLASSIC 1.2, № дв. DZG094489, 2008 р.в., синього кольору, свідоцтво BIC73658 від 07.06.2008, реєстраційний номер НОМЕР_1 VIN/номер шасі (кузова, рами): № ТМВАІІІ5J08В504309, місце знаходження невідоме, що належить боржнику: ОСОБА_1 (а.с. 62).

01.02.2016 заступником начальника відділу державної виконавчої служби Лубенського міськрайонного управління юстиції прийнято постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 30,00 грн (а.с. 63).

08.02.2016 заступником начальника відділу державної виконавчої служби Лубенського міськрайонного управління юстиції прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 8 частини першої статті 49, статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" (а.с. 66).

Позивач, не погоджуючись із правомірністю дій відповідачів, звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Стосовно клопотання позивача від 10.01.2017 про поновлення строку звернення до суду, пропущеного з поважних причин (а.с. 192), суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до положень статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За загальним правилом згідно з частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Водночас частиною третьою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частин першої та другої статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Позовну заяву може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Визнаючи причини пропуску позивачем строку звернення до суду поважними, суд враховував, що відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) і практика Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) є джерелом права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У Рішенні у справі "Креуз проти Польщі" від 19.06.2001 ЄСПЛ констатує, що право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Проявом цього права є забезпечення для кожної особи можливості звернутися до суду.

У рішеннях у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13.01.2000 та "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28.10.1998 ЄСПЛ зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ЄСПЛ у справі "Іліан проти Туреччини" зазначає, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Отже, враховуючи встановлені обставини справи та практику ЄСПЛ, суд вважає за можливе визнати причини пропуску позивачем строку звернення до суду з цим адміністративним позовом поважними.

Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог, суд виходив із такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.

Згідно з частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV (далі Закон № 606-XIV) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За приписами статті 1 Закону № 606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 17 Закону № 606-XIV визначено, що примусовому виконанню державною виконавчою службою підлягають, зокрема постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Строк предявлення виконавчих документів до примусового виконання визначено частиною першою статті 22 Закону № 606-XIV, а саме: посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, протягом трьох місяців; інші виконавчі документи протягом року, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до частини другої статті 22 Закону № 606-XIV строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для: 1) виконання судових рішень з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, з наступного дня після його постановлення; 2) виконання рішень комісій по трудових спорах з дня видачі посвідчення на примусове виконання рішення; 3) інших виконавчих документів з наступного дня після набрання ними юридичної сили, якщо інше не передбачено законом.

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 606-XIV визначено, що державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі пропуску встановленого строку предявлення документів до виконання.

Відповідно до статті 23 Закону № 606-XIV строки предявлення виконавчого документа до виконання перериваються пред'явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку предявлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Частиною третьою статті 23 Закону № 606-XIV встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у звязку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк предявлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що відповідно до відмітки на виконавчому документі після першого предявлення постанови Лубенської роти ДПС від 13.02.2011 серія ВІ1 № 003880 виконавче провадження завершено 28.11.2011 на підставі частини другої статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" (а.с. 55).

Отже, враховуючи положення статей 22, 23 Закону № 606-XIV, строк повторного предявлення виконавчого документа до виконання становив до 28.02.2012.

У письмових поясненнях від 11.10.2016 відповідач-1 зазначає, що після 28.11.2011 виконавчий документ ще декілька разів предявлявся до виконання та щоразу повертався стягувачеві з підстав, передбачених статтею 47 Закону України "Про виконавче провадження" (а.с. 93 зворотній бік).

Суд звертає увагу, що у ході судового розгляду справи ухвалами Полтавського окружного адміністративного суду від 20.10.2016 та 09.11.2016 зобовязано відповідача-2 надати до суду матеріали всіх виконавчих проваджень щодо пред'явлення до виконання постанови Лубенської роти ДПС від 13.02.2011 серія ВІ1 № 003880.

Проте відповідачем-2 вимоги ухвал суду не виконано, матеріали виконавчих проваджень не надано.

Натомість відповідач-2 надав до суду акт від 01.02.2013 про вилучення виконавчих проваджень для знищення, згідно з яким проведено знищення виконавчих проваджень, завершених у 2011 році, через закінчення строків їх зберігання, зокрема виконавчого провадження щодо виконання постанови від 13.02.2011 серія ВІ1 № 003880, виданої ВДАІ м. Лубни, боржником за яким є ОСОБА_1 (а.с. 164).

Крім того, відповідач-2 надав до суду акт про вилучення виконавчих проваджень для знищення, згідно з яким проведено знищення виконавчих проваджень, завершених у 2012 році, через закінчення строків їх зберігання, зокрема виконавчого провадження щодо виконання постанови від 13.02.2011 серія ВІ1 № 003880, виданої ВДАІ м. Лубни, боржником за яким є ОСОБА_1 (а.с. 167).

Також відповідач-2 надав до суду акт про вилучення виконавчих проваджень для знищення, згідно з яким проведено знищення виконавчих проваджень, завершених у 2014 році, через закінчення строків їх зберігання, зокрема виконавчого провадження щодо виконання постанови від 13.02.2011 серія ВІ1 № 003880, виданої ВДАІ м. Лубни, боржником за яким є ОСОБА_1 (а.с. 170).

Суд звертає увагу на те, що відповідачем-2 не надано до суду матеріалів на підтвердження предявлення виконавчого документа до виконання у 2013 році, акт про вилучення виконавчих проваджень для знищення виконавчих проваджень, завершених у 2013 році, відповідачем до суду також не надано.

Отже, під час розгляду справи відповідачами не були надані належні та допустимі докази на підтвердження прийняття до виконання постанови від 13.02.2011 серія ВІ1 № 003880, виданої ВДАІ м. Лубни, без пропуску строку, встановленого статтею 22 Закону № 606-XIV.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що постанова від 25.09.2015 про відкриття виконавчого провадження ВП № 48829186 є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки виконавчий документ постанова від 13.02.2011 серія ВІ1 № 003880, видана ВДАІ м. Лубни в справі про адміністративне правопорушення щодо стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 900,00 грн, подана з пропуском трьох місячного строку предявлення виконавчого документа до примусового виконання.

Так, враховуючи визнання протиправною та скасування постанови від 25.09.2015 про відкриття виконавчого провадження ВП № 48829186, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання протиправними та скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28.12.2015 ВП № 48829186, постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 01.10.2015 ВП № 48829186, постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 01.02.2016 ВП № 48829186 підлягають задоволенню, як похідні.

Водночас враховуючи те, що постанова Лубенської роти ДПС від 13.02.2011 серія ВІ1 № 003880 є дійсною, не скасованою у відповідному порядку, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання протиправними дій державного виконавця з виконання постанови Лубенської роти ДПС від 13.02.2011 серія ВІ1 № 003880.

Також адміністративний позов містить вимогу позивача щодо стягнення з Лубенського міськрайонного ВДВС на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн.

Розглянувши позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині з огляду на таке.

Так, статтею 56 Конституція України передбачено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини другої статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Згідно зі статтею 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до пунктів 3, 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд зазначає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди внаслідок дій відповідача-2.

Згідно з частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З огляду на викладене, відповідач як суб'єкт владних повноважень, на якого частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов'язок щодо доказування правомірності своїх дій та рішень, частково довів суду правомірність своїх рішень, що є підставою для часткового задоволення адміністративного позову.

Згідно з частинами першою та третьою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись статтями 2, 7-11, 17, 71, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до державного виконавця Лубенського місьрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_2, Лубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування постанов, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 25.09.2015 ВП № 48829186.

Визнати протиправною та скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28.12.2015 ВП № 48829186.

Визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 01.10.2015 ВП № 48829186.

Визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 01.02.2016 ВП № 48829186.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Лубенського місьрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2204,80 (дві тисячі двісті чотири гривіні вісімдесят копійок).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 31.01.2017.

Суддя Т.С. Канигіна