Справа № 826/5798/16
Суддя: Шелест С.Б.
Дата ухвалення: 2017-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/5798/16 Головуючий у 1-й інстанції: Федорчук А.Б. Суддя-доповідач: Шелест С.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

07 лютого 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуюча суддя: Шелест С.Б.

Судді: Кузьмишина О.М., Пилипенко О.Є.

При секретарі судового засідання: Кравченко Л.А.

За участі представників:

позивача: ОСОБА_2;

відповідача: Кісельова О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Громадянина Ірану ОСОБА_8 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.12.16р. справі №826/5798/16 за позовом Громадянина Ірану ОСОБА_8 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

у с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив:

визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 12.03.16р. №146-16 про відмову у визнанні громадянина Ірану ОСОБА_8 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Ірану ОСОБА_8 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.12.16р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою, Позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати постанову з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення адміністративного позову.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції не враховано, що Позивачем доведено його побоювання стати жертвою переслідування за ознакою віросповідання.

Представник Позивача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги.

Прдестаник Відповідача заперечив вимоги та доводи апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін у справі, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу Позивача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать обставини та встановлено судом першої інстанції, громадянин Ірану ОСОБА_8 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві із заявою-анкетою від 20.01.15р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в обґрунтування якої вказав про неможливість повернутися до країни-походження - Ірану - у зв'язку зі зміною релігії, а саме: навернення у християнство.

За результатами проведених співбесід та вивченням матеріалів особової справи, Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.03.16р. №146-16.

На підставі вказаного рішення Головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві складено повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.03.2016 року №106.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для відмови Позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту слугувало те, що ним не доведено наявності обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Окрім того, за результатами проведеного аналізу інформації отриманої з співбесід було встановлено, що шукач притулку надає неправдиву інформацію відносно обставин проходження процедури хрещення, що у комплексі зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем не доведено обґрунтованості його побоювань стати жертвою переслідування за ознакою віросповідання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із статтею 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (текст ратифіковано із заявами та застереженнями 17 липня 1997 року) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

З 04 серпня 2011 року набрав чинності Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.11р. N 3671-VI (надалі - Закон N 3671-VI), який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З метою підвищення ефективності боротьби проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання Державами ООН було підписано 10.12.84р. Конвенцію «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання», ратифіковану 26.01.87р.

Конвенцією «Про статус біженців», підписаною Державами ООН 28.07.51р. та Протоколу до неї 1967 року визначено термін «біженець», який означає особу, яка через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 6 Закону N 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно із частиною першою статті 5 Закону N 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до положень Закону України «Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.04р. № 1629-ІV, метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства Європейського Союзу є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що, в свою чергу, є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу 2004/83/ЄС «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації та статусу громадян третіх країн та осіб без громадянства у якості біженців або як осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту та змісту захисту, який надається», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що вцілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як свідчать обставини справи, під час звернення до Відповідача із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Позивачем вказано, що він не може повернутися у країну походження тому, що під час перебування у країні притулку змінив релігію ісламу на християнську віру, у зв'язку з чим побоюється переслідування з боку влади та фізичної розправи з боку приватних осіб.

У заяві-анкеті від 20.01.15р. іноземець повідомив, що був змушений покинути Ісламську Республіку Іран по релігійним причинам, а саме тому, що на адресу іноземця постійно надходили погрози вбивством та фізичною розправою від родичів дружини за те, що іноземець нехтує релігією ісламу та недотримується усіх канонів мусульманства (а/с 1 особової справи).

Разом з тим, вищевикладені доводи заявника ґрунтуються лише на суб'єктивних твердженнях та не мають документального підтвердження.

Під час проведення співбесіди 29.01.15р. заявник повідомив, що за недотримання законів ісламу він був засуджений та заарештований на 57 днів, під час чого іноземець постійно піддавався побиттю та знущанням. Але в подальшому родичі заявника уклали угоду із адвокатом, який у свою чергу довів невинність іноземця (а.с 50 особової справи).

При цьому, будь-яких документальних доказів щодо арешту та судового процессу Позивачем подано не було.

Під час проведення співбесіди 29.01.15р. заявникові було задано питання про те, чи зазнавав він насилля за ознаками раси, релігії, національності, громадянства чи політичними поглядами, на що заявник повідомив, що не зазнавав.

Таким чином іноземець спростовує особисті побоювання щодо фізичної розправи з боку приватних осіб у країні походження.

Під час проведення співбесіди 29.01.15р. заявник стверджував, що проповідував християнство в Ісламській Республіці Іран (а.с 50 особової справи), на відміну від повідомленої інформації під час співбесіди від 05.11.15р., де вказав, що прийняв християнську віру у 2014 році саме в Україні (а.с 86 особоовї справи).

Отже, виходячи з сукупного аналізу обставин повідомлених Позивачем під час двох співбесід вбачається, що наведені ним відомості різняться за своїм змістом та є суперечливими.

Під час проведення співбесіди 05.11.15р. Позивач стверджував, що прийняв християнську віру у синагозі, яка розташована у місті Києві по вулиці Жмаченка, 20 (о/с ст.86).

Разом з тим, будь-яких доказів, що підтверджують вказані обставини Позивач не надав, як і доказів того, що Позивач дійсно відвідував синагогу.

Крім того, як свідчать обставини справи, для надання об'єктивної оцінки фактам, повідомлених заявником щодо відвідування синагоги, розташованої у місті Києві по вулиці Жмаченка, 20, Відповідачем було здійснено моніторинг відкритих інформаційних джерел та знайдено наступну інформацію: Украинская миссионерская церковь Евангельская церковь «Христианская надежда» http://chc.org.Ua/m/contacts (доступ 18.02.2016 р.)

Отже, завдяки моніторингу відкритих інформаційних джерел було з'ясовано, що за зазначеною заявником адресою розміщена «Украинская миссионерская церковь Евангельская церковь «Христианская надежда», тоді як заявник стверджує, що за вказаною адресою знаходиться синагога.

У заявку з чим, Відповідач зробив висновок, що Позивач не орієнтується у наявному питанні та надає неправдиві відомості.

Навдені обставини не спростовані представником апелянта.

Під час проведення співбесіди 05.11.15р. Позивач повідомив, що зацікавився християнською вірою, у зв'язку з тим, що займався журналістською діяльністю та заручився надати міжнародну картку журналіста(а/с 86 особової справи).

Разом з тим, Позивач не навів переконливих фактів, які посприяли зміні релігії, а також на підтвердження особистої журналістської діяльності не надав копію міжнародної картки журналіста чи будь-яких інших доказів цього.

Під час проведення співбесіди 05.11.15р. Позовачу було поставлено питання: «Чи хрещена ви людина?» на що шукач притулку повідомив, що хрещена та пройшов процедуру у синагозі, яка (з його слів) знаходиться у місті Києві по вулиці Жмаченка, 20 (а.с 87 особової справи).

На підтвердження вказаних доводів, позивач надав листа з Київської Єврейської Месіанської Громади, у якому зазначено, що іноземець став постійним членом громади та прийняв водне хрещення у січні 2015 року. Проте, згідно зазначеного листа, заклад знаходиться у АДРЕСА_1, тобто інформація щодо місця розташування закладу є відмінною від інформації, яку повідомляє іноземець, адже стверджує, що відвідує та був хрещений у синагозі по вулиці Жмаченка, 20 (а.с 35 особової справи).

З наведеного вбачається, що обставини прийняття християнства є сумнівними.

Під час співбесіди від 05.11.15р. позивач не зміг повідомити назви церковних свят та коли вони святкуються, а також не зміг назвати та процитувати молитви, які читаються у церковних закладах. На запитання, що таке Трійця, Розп'яття, Тайна вечеря, Воскресіння та хто такий Апостол Павло, заявник не зміг навіть надати поверхневих відповідей (а.с 87 особової справи).

За навалених обставин, стає очевидним, що Позивач не орієнтується у поставлених питань стосовно християнської релігії, а тому колегія суддів погоджується з висновком відповідача про те, що сам факт проходження процедури хрещення є обгрунтовано сумнівним.

Окрім того, під час співбесіди від 29.01.15р. Позивач вказав, що використовував Україну як транзитну країну, так як мав намір потрапити в Словаччину, далі в Австрію, а потім може в США.

Тобто, стає очевидним, що Позивач не мав наміру жити в Україні, а використовував її лише як транзитну країну, тобто як країну для тимчасового проживання.

Також, в матеріалах особової справи Позивача міститься запит СБУ від 06.02.15р. №12/74, відповідно до якого Позивач 25.10.14р. був затриманий представниками Чопськогоприкордонного загону при спробі незаконного перетину українсько-словацького кордону з метою подальшого в ід'їзду до Німеччини.

За такі дії Позивачу було заборонено в'їзд до України строком до 29.10.17р., доказів оскарження рішення про заборону в'їзду до України Позивач не надав.

Таким чином, виходячи з аналізу обставин справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, згідно з визначенням п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до Позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного його проживання наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти.

Позивач не обґрунтував існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Таким чином, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби обґрунтовано встановив, що заявлена Позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині його особисто або членів його сім'ї за релігійною ознакою.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, підстави для задоволення апеляційної скарги - відсутні.

Керуючись ст.ст.195, 196, 200, 205, 206 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

у х в а л и в:

апеляційну скаргу Громадянина Ірану ОСОБА_8 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.12.16р. справі №826/5798/16 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.12.16р. справі №826/5798/16- без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуюча суддя Шелест С.Б.

Судді : Кузьмишина О.М.

Пилипенко О.Є.

Повний текст ухвали складений: 10.02.17р.

Головуючий суддя Шелест С.Б.

Судді: Кузьмишина О.М.

Пилипенко О.Є.