Справа № 465/6997/16-а,2-а/465/533/16
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2017-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2017 р. Справа № 876/743/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Ільчишин Н.В., Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Франківського районного суду міста Львова від 14 грудня 2016 року про відмову у відкритті провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Муніципальна дружина» про визнання дій та протоколу незаконними,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Львівського комунального підприємства «Муніципальна дружина» в якому просив визнати незаконними дії ЛКП «Муніципальна дружина», а також визнати, відповідно до норми п.1 ст.ст. 247, 255, 256, 288 КУпАП, протокол серії МВ № 0201 від 01.11.2016 року нікчемним, незаконним та таким, що порушує громадський порядок.

Ухвалою Франківського районного суду міста Львова від 14 грудня 2016 року відмовлено у відкритті провадження у справі з підстав передбачених п.1ч.1 ст. 109 КАС України.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, що суддя відмовляє у розгляді справи, оскільки, за його думкою, п. 1ч. 2 ст. 17 КАС України встановлено перешкоди розглядові зазначеної категорії справ у порядку адміністративного судочинства.

Апелянт вважавє, що такий висновок є невірним.

Згідно п.1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Таким органом, котрому делеговано повноваження по підтриманні громадського порядку є ЛКП «Муніципальна дружина». Це формування зареєстроване рішенням виконкому ЛМР №732 від 19.09.2014 р., котрому делеговані повноваження та надані права службовим особам. Тобто в такому разі суддя в суді першої інстанції не дослідив факту виникнення адміністративних-правових відносин.

Суд надаючи визначення ознак нормативно-правового акту, не встановив факту, що протокол створив юридичні наслідки у формі обов'язків їх зміни для ФОП ОСОБА_1 Цей протокол складений із невідповідністю й до норм законодавства, а отже порушує права людини та громадянина.

Виключно до повноважень Верховної Ради належить прийняття законів (п.4 ст.85 Конституції України). Зміни та доповнення до закону приймаються виключно законом. А отже протокол котрий виписаний особою, що немає на то права і змінює правові відносини людини передбачені Законом. Права та обов'язки громадянина і людини визначаються виключно законами України (п.1 ст.92 Основного Закону). А отже представлений протокол не передбачений Законом для його складання ЛКП «Муніципальна дружина».

Відповідно до ч.2 ст.258 КУпАІІ протокол не складається при вчиненні адміністративного правопорушення розгляд котрих віднесено до компетенції Національної поліції. Доказом відсутності правопорушення є витяг із протоколу постійно діючої комісії ЛМР про погодження даного місця господарської діяльності для ФОП ОСОБА_1. Постійно діючою комісією погоджено це місце для здійснення господарської діяльності на п'ять років.

Конституційним Судом України в Рішенні від 25 листопада 1997 року № 6-зп сформульовано правову позицію, за якою удосконалення законодавства в контексті статті 55 Конституції України ( 254к/96-ВР ) має бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема судового контролю за правомірністю і обгрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Ця правова позиція кореспондується з положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( 995 004 ) (далі - Конвенція) щодо ефективного засобу юридичного за порушень, вчинених особами, які здійснюють свої офіційні повноваження. Реалізація права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб'єктів має відповідати також вимозі стосовно доступності правосуддя, про що зазначено у міжнародних правових документах - Загальній декларації прав людини ( 995 015 ) (стаття 8), Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (995 043) (стаття 14), Конвенції ( 995 004 ) (стаття 6), Декларації основних принципів правосуддя для жертв злочинів та зловживання владою, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 29 листопада 1985 року ( 995 114 ) (пункт 4). Конституційний Суд України у Рішенні від 23 травня 2001 року № 6-рп/200і ( v006p710- 01) зазначив, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина та відповідно до частини другої статті 64 Конституції України ( 254к/96-ВР ) не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану, а недосконалість інституту судового контролю за досудовим слідством не може бути перепоною для оскарження актів, дій чи бездіяльності посадових осіб органів державної влади (абзац шостий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).

Конституційний Суд України у своєму Рішенні №19-рп/2011 від 14.12.2011 р вирішив: в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 55 Конституції України (254к/96-ВР) необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Відповідно до викладеного просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу скасувавши протокол MB №0201 від 01.11.2016 р.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних міркувань.

Позивач звернувся в суд першої інстанції з вище згаданим адміністративним позовом, в якому просив визнати незаконними дії ЛКП «Муніципальна дружина» , а також визнати, відповідно до норми п.1 ст.ст. 247, 255, 256, 288 КупАП, протокол серії МВ № 0201 від 01.11.2016 року нікчемним, незаконним та таким, що порушує громадський порядок.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що протоколи про адміністративне правопорушення не є нормативно-правовими актами чи правовими актами індивідуальної дії, оскільки не створюють для позивача юридичних прав та обов'язків, а також не містять обов'язкового для нього припису. Відтак, законодавством не передбачено можливості для оскарження в судовому порядку та відповідно визнання протиправним та скасування протоколу про адміністративне правопорушення, він не є рішенням суб'єкта владних повноважень, у розумінні положень КАС України, а тому спір щодо його оскарження не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. А крім того, оскаржується правомірність дій, що не є підсудними судам загальної юрисдикції, як адміністративним судам.

Однак колегія суддів з такими доводами суду першої інстанції не погоджується.

У відповідності до вимог ч.1, 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно п.1 ч.1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень;

Статтею 17 КАС України визначено юрисдикцію адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі з підстав передбачених п.1ч.1 ст. 109 КАС України суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що згідно ч.6 вказаної статті у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи. Однак судом вказані вимоги закону не виконані.

Крім того, при вирішенні питання щодо відкриття провадження у справі суд не в повній мірі дотримався положень ст. 107 КАС України, оскільки з прохальної частини позовної зави не зрозуміло які саме дії відповідача оскаржує позивач, та відповідно суд не скористався правом наданим йому статтею 108 КАС України.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що ухвала суду першої інстанції про відмову у відкриті провадження у справі є передчасною, винесеною з порушенням норм процесуального права, а відтак підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду. При цьому колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції не вправі вирішувати питання щодо скасування протоколу MB №0201 від 01.11.2016 р., як то просив апелянт, оскільки дана позовна вимога не була ще предметом розгляду у суді першої інстанції.

Керуючись ч.3 ст. 160, ч. 4 ст. 196, п. 3 ч. 1 ст. 199, ст. 204, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково, ухвалу Франківського районного суду міста Львова від 14 грудня 2016 року про відмову у відкритті провадження по справі № 465/6997/16-а - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Н.В. Ільчишин

Т.І. Шинкар

Повний текст виготовлений 09.02.2017 року