Справа № 423/3951/16-а
Суддя: Мазур М. В.
Дата ухвалення: 2017-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 423/3951/16-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2017 р. м. Попасна

Попаснянський районний суд Луганської області в складі головуючого судді Мазура М.В., розглянувши у відкритому судовому адміністративну справу за позовом представника позивача ОСОБА_1 в інтересах позивача ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача звернувся до суду в інтересах позивача з вищевказаним позовом, в якому просив: визнати протиправними дії відповідача щодо відмови йому в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах; зобов'язати відповідача зарахувати йому до пільгового стажу за ч.1 ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» період роботи з 24.11.2005 р. по 18.10.2010 р., та призначити йому пенсію за віком на пільгових умовах, відповідно до ч.1 статті 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 17 листопада 2016 року. При цьому позивач посилався на те, 17.11.2016 року він звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах згідно зі ст.14 ч.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», проте відповідач протиправно відмовив йому в призначенні пенсії, протиправно не зарахувавши до пільгового стажу указаний період роботи, коли він працював на ТОВ «Інтер-інвест вугілля». Позивач наполягав на тому, що період роботи з 24.11.2005 р. по 18.10.2010 р. необхідно зарахувати як пільговий і, відповідно, він матиме необхідний для призначення пенсії пільговий стаж.

Представник відповідача надав суду письмові заперечення, згідно з якими відповідач підтверджує, що не зарахував до пільгового стажу період роботи позивача на ТОВ «Інтер-інвест вугілля» з 24.11.2005 р. по 18.10.2010 р., зазначений в його трудовій книжці, посилаючись на те, що позивач не надав уточнюючу довідку підприємства або його правонаступника відповідно до вимог п.20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637.

У судове засідання представник позивача не зявився, надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з тих же підстав, які зазначені в письмових запереченнях.

Вислухавши представника відповідача, вивчивши подані сторонами матеріали та докази, суд встановив наступне.

Відповідно до ч.1 ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» працівники, безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) по видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, за списком робіт і професій, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, мають право на пенсію незалежно від віку, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 25 років, а працівники провідних професій на цих роботах: робітники очисного вибою, прохідники, вибійники на відбійних молотках, машиністи гірничих виймальних машин, сталевари, горнові, агломератники, вальцювальники гарячого прокату, оброблювачі поверхневих дефектів металу (вогневим засобом вручну) на гарячих дільницях, машиністи кранів металургійного виробництва (відділень нагрівальних колодязів та стриперних відділень), - за умови, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 20 років.

При цьому відповідно до Розяснення Міністерства соціального забезпечення України від 20.01.1992 року № 8 «Про порядок врахування трудового стажу, що дає право на пенсію незалежно від віку працівникам, безпосередньо зайнятим повний робочий день на роботах, передбачених ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення», виданого на виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 22 лютого 1992 р. № 81 «Про заходи щодо застосування Закону України "Про пенсійне забезпечення"», працівникам, зайнятим на підземних роботах, які мають не менше 10 років стажу роботи, що дає право на пенсію незалежно від віку згідно зі ст. 14 Закону про пенсійне забезпечення, але не відпрацювали повного стажу, передбаченого цією статтею, пенсія незалежно від віку може призначатися за наявності не менше ніж 25 років стажу підземної роботи із зарахуванням до стажу кожного повного року роботи гірником очисного вибою, прохідником, забійником на відбійних молотках за 1 рік 3 місяці.

Позивач звернувся до відповідача 17 листопада 2016 року із заявою про призначення пенсії за віком (а.с.22), але рішенням від 22.11.2016 року (а.с.14) йому було відмовлено в призначенні пенсії, оскільки до пільгового стажу позивача неможливо зарахувати період з 24.11.2005 р. до 18.10.2010 року (04 роки 10 місяців 29 днів), оскільки ТОВ «Інтер-інвест вугілля» та його трудові архіви залишилися на території, яка не контролюється українською владою.

Згідно із запереченнями (а.с.20) та розрахунком трудового стажу (а.с.23), наданими відповідачем, ОСОБА_2 має 27 років 11 місяців 27 днів загального стажу, в тому числі 16 років 04 місяці 12 днів на підземних роботах, при цьому період з 24.11.2005 р. по 18.10.2010 р. зарахований до загального стажу позивача, але не був зарахований до стажу роботи під землею згідно ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно трудової книжки позивача (а.с.6-8) з 24.11.2005 р. по 18.10.2010 р. він працював на ТОВ «Інтер-інвест вугілля» гірником очисного вибою.

Згідно «Індивідуальних відомостей про застраховану особу» (а.с.11-13) протягом спірного періоду позивач отримував заробітну плату на ТОВ «Інтер-інвест вугілля» та переважна частина (за деякими виключеннями, про що йтиметься нижче) цього періоду зазначена у відомостях про спецстаж за кодом «ЗПЗ013А1», тобто як пільговий стаж, що дає право на пенсію згідно статей 13 і 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до ст.72 КАС України не підлягають доказуванню обставини, які визнаються сторонами, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання, а такожобставини, визнані судом загальновідомими.

Таким чином, суд вважає встановленим, що ТОВ «Інтер-інвест вугілля» залишилося на тимчасово окупованій території (м.Первомайськ), оскільки цей факт є загальновідомим у цій місцевості та не заперечувався сторонами.

Вирішуючисправу по суті, суд виходить з того, що відповідно до статей 1, 3, 8 Основного Закону Україна є соціальною та правовою державою, де найвищою соціальною цінністю визнається людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека, де права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, де утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, де визнається і діє принцип верховенства права. З урахуванням цього згідно з положеннями ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Крім того, згідно з положеннями ч.3 ст.2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: … 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); … 5) добросовісно; 6) розсудливо; … 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)…».

Відповідно до ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Andrejeva v. Latvia» (п.77 рішення Великої палати ЄСПЛ від 18.02.2009 р.) стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції не накладає ніяких обмежень на свободу держави, що ратифікувала Конвенцію, приймати рішення про те, чи створювати якусь схему соціального забезпечення, або обирати тип або розмір виплат, які надаються відповідно до будь-якої такої схеми. Однак якщо в державі існують чинні законодавчі норми, що передбачають такі виплати на основі права на соціальну підтримку незалежно від того, чи обумовлені вони попередньою сплатою внесків ці норми слід вважати такими, що створюють майновий інтерес, що потрапляє в сферу дії статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції для осіб, що відповідають пропонованим до благоотримувачам вимогам.

У справі «Будченко проти України» (рішення від 24 квітня 2014 року, заява № 38677/06) ЄСПЛ також нагадав, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема, ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України» від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року тощо). Суд переконаний, що з огляду на зазначені вище положення статей 1, 3, 8, 129 Конституції України можна за аналогією стверджувати, що права людини та громадянина, гарантовані законодавством України також мають бути не теоретичними та ілюзорними, а ефективними на практиці.

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, а так само Конституцією та законодавством України, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Більше того, відповідно до ст.14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. А в ст.1 Протоколу №12 до цієї Конвенції передбачена загальна заборона дискримінації:

«1. Здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

2. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1».

Слід зазначити, що дискримінація може бути прямою (різне поводження до людей в однаковій ситуації) та непрямою (однакове поводження з людьми, незважаючи на те, дехто з них знаходиться в певній особливій ситуації).

Так, у справі «Тлімменос проти Греції» (Thlimmenos v. Greece, рішення від 06.04.2000, заява № 34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому обєктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи обєктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Аналогічний підхід закріплено в національному праві. Так, відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» формами дискримінаціє є: пряма дискримінація, непряма дискримінація, підбурювання до дискримінації, пособництво у дискримінації, утиск (ст.5). Відповідно до ст.1 цього Закону непряма дискримінація ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, обєктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Саме в такій особливій ситуації опинився позивач у цій справі, яка часто є характерною для внутрішньо переміщених осіб. Зокрема, позивач раніше працював на підприємстві, яке залишилося на тимчасово окупованій території України, що унеможливлює подання будь-яких уточнюючих довідок чи інших архівних документів щодо його роботи на цьому підприємстві (а у випадку надання таких документів вони не можуть бути взяті до уваги, оскільки неможливо перевірити їх достовірність).

Слід зазначити, що відповідач відмовляється визнати пільговий стаж позивача виключно на тій підставі, що позивач не надав уточнюючих довідок підприємства, виданих в установленому законом порядку.

Разом із тим, статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності такої книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Крім того, відповідно до п.20 цього Порядку, в тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток N 5); у разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування.

На переконання суду, Порядок, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, було прийнято саме з метою створення юридичних механізмів підтвердження трудового стажу працівників з метою належної реалізації ними права на пенсійне забезпечення, у звязку з чим Порядком передбачено кілька альтернативних способів підтвердження трудового стажу, які можуть бути застосовані в різних ситуаціях (на підставі інших, ніж трудова книжка, документів або на підставі показань свідків). У жодному разі не можна дійти висновку, що метою цього Порядку є створення формальних перешкод для реалізації права особи на отримання пенсії. І хоча вимагаючи деякі документи (наприклад, уточнюючу довідку підприємства), органи Пенсійного фонду України переслідують в цілому законну мету попередження зловживання громадянами своїми правами та запобігання необґрунтованому призначенню пенсії, тим не менше органи Пенсійного фонду України, виконуючи свої повноваження повинні діяти обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та пропорційно (ч.3 ст.2 КАС України) з тим, щоб не створювати штучних і явно необґрунтованих перешкод для реалізації громадянами їх прав.

Разом із цим, у цій справі відповідач не застосував жодних з указаних вище правових процедур підтвердження пільгового стажу, передбачених Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, та не врахував, що доступ до трудових архівів відповідних підприємств є неможливим внаслідок воєнних дій та тимчасової окупації частини території Луганської області.

У даному випадку відповідач повинен був керуватися положеннями ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а також пунктами 1, 2, 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, та перевірити наявність пільгового стажу на підставі записів у трудовій книжці, а також даних, наявних у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування.

Зокрема, як уже було зазначено вище, згідно трудової книжки позивача (а.с.6-8) з 24.11.2005 р. по 18.10.2010 р. він працював на ТОВ «Інтер-інвест вугілля» гірником очисного вибою. Згідно даних, наявних у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування (а.с.11-13), протягом спірного періоду позивач дійсно отримував заробітну плату на ТОВ «Інтер-інвест вугілля» та переважна частина цього періоду зазначена у відомостях про спецстаж за кодом «ЗПЗ013А1», за виключенням деяких періодів: так, у 2009 році до пільгового стажу віднесено не 12 місяців, а 11 місяців 23 днів; у лютому 2010 року 16 днів; у квітні 2010 р. 11 днів, у травні 2010 р. 21 день; повністю відсутня інформація про пільговий стаж у березні та жовтні 2010 року.

Слід зазначити, що «Індивідуальні відомості про застраховану особу» не містять інформації про конкретні календарні дні, що не відносяться до пільгового стажу, у звязку з чим в цілях призначення пенсії суд вважає за необхідне виключити відповідну кількість днів вкінці відповідних періодів, зарахувавши до пільгового стажу наступні періоди:

- з 24.11.2005 р. по 23.12.2009 р. (включно) 4 роки 1 місяць;

- з 01.01.2010 р. по 16.02.2010 р. (включно) 1 місяць 16 днів;

- з 01.04.2010 р. по 11.04.2010 р. (включно) 11 днів;

- з 01.05.2010 р. по 21.05.2010 р. (включно) 21 день;

- з 01.06.2010 р. по 30.09.2010 р. (включно) 4 місяці

усього: 04 роки 07 місяців 18 днів робота за провідною професією (гірник очисного вибою).

Таким чином, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги щодо зобовязання відповідача зарахувати спірний період роботи позивача до пільгового стажу.

Разом із тим, при розгляді вимог про зобовязання відповідача призначити позивачу пенсію на підставі ч.1 ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суд бере до уваги наступне.

При розрахунку сукупного пільгового стажу позивача слід враховувати, що (окрім указаних спірних періодів) згідно розрахунку стажу, наданого відповідачем, позивач має 16 років 04 місяці 12 днів стажу на підземних роботах, з яких 10 років 05 місяців 14 днів за провідними професіями (а.с.23).

Стаж роботи за провідними професіями 15 років (10 років 05 місяців 18 днів, визнаних відповідачем, і 04 роки 07 місяців 18 днів протягом спірного періоду), мають зараховуватися в порядку, указаному в Розясненні Міністерства соціального забезпечення України від 20.01.1992 року № 8 за кожен повний рік роботи слід додати 3 місяці.

Отже, усього пільговий стаж позивача складає:

16 років 04 місяці 12 днів (визнаний сторонами пільговий стаж) + 04 роки 07 місяці 18 днів (пільговий стаж, визначений судом) + 03 роки 09 місяців 00 днів (пільговий стаж, розрахований згідно з Розясненням № 8 від 20.01.1992 року) = 24 роки 09 місяців 00 днів.

Таким чином, оскільки позивач не мав на момент звернення до УПФУ в Попаснянському районі Луганської області необхідного пільгового стажу (25 років) для призначення пенсії відповідно до ч.1 ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення», суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову в цій частині позовних вимог.

Хоча органи Пенсійного фонду України звільнені від сплати судового збору на підставі п.18 ст.5 Закону України «Про судовий збір», це не звільняє їх від передбаченого ст.94 КАС України обовязку відшкодувати судові понесені позивачем витрати у випадку повного або часткового задоволення позовних вимог. Таким чином, оскільки позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути половину понесених ним судових витрат.

Враховуючи сказане, керуючись ст.ст. 11, 18, 19, 69-71, 105, 160-163, 183-2 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Позов представника позивача ОСОБА_1 в інтересах позивача ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області щодо відмови ОСОБА_3 в зарахуванні до пільгового стажу періоду роботи з 24.11.2005 р. по 18.10.2010 р.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області зарахувати ОСОБА_2 до пільгового стажу за ч.1 ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи з 24.11.2005 р. по 23.12.2009 р. (включно), з 01.01.2010 р. по 16.02.2010 р. (включно), з 01.04.2010 р. по 11.04.2010 р. (включно), з 01.05.2010 р. по 21.05.2010 р. (включно), з 01.06.2010 р. по 30.09.2010 р. (включно).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, повний текст постанови складено 10.02.2017.

Постанова суду може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Попаснянський районний суд Луганської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя М.В. Мазур