Справа № 316/1956/16-а
Суддя: Вільямовська Н. О.
Дата ухвалення: 2017-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 316/1956/16-а
Провадження № 2-а/316/46/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2017 року м.Енергодар

Енергодарський міський суд Запорізької області у складі:

головуючого судді: Вільямовської Н.О.,

при секретарі: Лохматовій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Енергодар адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в м. Енергодар Запорізької області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним адміністративним позовом, у якому просить визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в м. Енергодарі Запорізької області щодо відмови в призначенні йому пенсії за віком у відповідності до ст. 26, ч. 2 ст. 40 Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати по Україні за 2013р. 2014р. 2015р.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в м. Енергодарі Запорізької області призначити йому пенсію за віком з 28.11.2016 року відповідно до ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої зарплати в Україні з якої сплачено страхові внески за три календарні роки, що передують року звернення з заявою за призначенням пенсії за віком (2013-2015 рр.) та виплатній різницю між фактично отриманою та призначеною пенсією, а також стягнути з відповідача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн., та витрати на правову допомогу в сумі 1500,00 грн.

В судове засідання позивач не зявився, надав заяву про слухання справи у його відсутність, та просить вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с. 49).

Представник відповідача надіслав до суду письмові заперечення, у яких просив відмовити в задоволенні адміністративного позову (а.с. 51, 52-57).

Дослідивши матеріали справи, суд вважає що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, в обґрунтування вимог ОСОБА_1, зазначив, що з 30.09.1997 року перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Енергодарі та отримує пенсію зі зниженням пенсійного віку, призначену на пільгових умовах по Списку № 2 у відповідності до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Після призначення пенсії він продовжував працювати.

З 01.10.2002 року ОСОБА_1 набув право на пенсію за віком на загальних підставах у відповідності до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», оскільки йому виповнилося 60 років, і 28.11.2016 року він звернувся до управління Пенсійного фонду України в м. Енергодарі Запорізької області з заявою про призначення пенсії за віком у відповідності до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати по Україні за три календарні роки, що передують року звернення з заявою про призначення пенсії за віком (а.с. 15).

Але управління Пенсійного фонду України в м. Енергодарі Запорізької області листом від 12.12.2016 року № 130/М-1 відмовило йому у призначенні пенсії за віком па загальних підставах, оскільки, на думку відповідача, він отримує пенсію за віком (а.с. 16).

При цьому, при розрахунку пенсії за віком застосовується показник середньої заробітної плати в галузях економіки за 2010 рік (абз. 1 ч. 3 ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» при переході з одного виду пенсії на інший).

З відповіддю УПФУ в м. Енергодарі Запорізької області не згоден, вважає її такою, що порушує гарантоване йому Конституцією та Законами України право.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), призначається один із них видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з вплів довічної пенсії за її вибором.

Таким чином, громадяни України, які мають право одночасно на різні види пенсій, наділені правом обирати, у відповідності до якого закону їм отримувати пенсію, вид пенсії, яку вони хочуть отримувати, та час. з якого вони будуть отримувати дану пенсію.

Управлінням Пенсійного фонду України в м. Енергодарі 30.09.1997 року ОСОБА_1 призначено пільгову пенсію зі зниженням пенсійного віку у відповідності до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Станом на день призначення пенсії ОСОБА_1 виповнилось 55 років, отже, пенсію у відповідності до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» йому призначено бути не могло, оскільки позивачем не було досягнуто загального пенсійного віку, який передбачений Законом, а саме 60 років.

Оскільки 30.09.2002 року ОСОБА_1 виповнилось 60 років, 01.10.2002 року він отримав право на призначення пенсії за віком на загальних підставах. Умовою для призначення даного виду пенсії є як раз досягнення 60-річного віку. Таким чином, йому може бути призначено пенсію за віком на загальних підставах відповідно до ст. 26, ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Подібна правова позиція була також висловлена Вищим Адміністративним судом України в ухвалах від 26 травня 2015 року № К/800/2756/14, від 03 червня 2015 року № К/800/15619/15 та Верховним Судом України у постанові від 31 березня 2015 року у справі № 21-612а 14, яка відповідно до приписів статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України є обов'язковою для всіх судів України.

Звертає увагу суду на той факт, що йому було призначено пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», котрий передбачає інші підстави та порядок виплати пенсії, а за призначенням пенсії відповідно до Закону № 1058-ІV він зверну вся вперше.

Крім того, після отримання права на пенсію по п. «б» ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» я продовжував працювати та сплачувати у встановленому законом порядку страхові внески па загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування.

Таким чином, при призначенні пенсії за віком на загальних підставах у відповідності до ст. 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», йому має бути розраховано пенсію з урахуванням вимог відповідно до ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої зарплати в Україні, з якої сплачено страхові внески за три календарні роки, що передують року звернення з заявою за призначенням пенсії за віком.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 9 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції, чинній на час призначення ОСОБА_1 пенсії, за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком: 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у звязку з втратою годувальника. Пільгова пенсія зі зниженням пенсійного віку по Списку № 2 зазначеним Законом не передбачена.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній в Постанові Верховного Суду України від 31 березня 2015 року у справі № 21-612а 14, «у частині першій статті 9 Закону № 1058-ІV передбачено, що за рахунок коштів ПФУ в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком: пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства): пенсія у звязку з втратою годувальника. Пільгова пенсія зі зниженням пенсійного віку за Списком №1, 2 даним Законом не передбачена та за рахунок коштів Пенсійного фонду не виплачується, оскільки витрати на виплату та доставку пенсій компенсуються за рахунок підприємства, на якому працювала особа».

Разом з тим, п. «б» ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» передбачає такий вид пенсії, як пільгова пенсія зі зниженням пенсійного віку основною умовою призначення якої є безпосередня зайнятість повний робочий день в металургії не менше 25 років, за Списком № 1, № 2 робіт і професій, затверджених КМУ.

Враховуючи, що Законом № 1058 не передбачена пенсія за віком на пільгових умовах, дії відповідача щодо відмови в призначенні пенсії за віком відповідно до вищезазначеного закону протиправними, оскільки в даному випадку мас місце призначення іншої пенсії за іншим законом.

Відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV від 09.07.2003 року, а саме п. 2 розділу XV Прикінцевих положень, пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії ні віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мати право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

Зважаючи на вищенаведене, слід дійти до висновку, що відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначається особам, які працювали або працюють на підземних роботах, працювали на роботах і особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1, на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2, за вислугою років, і лише розраховується з 2006 року за ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а витрати на виплату та доставку пенсій компенсуються не УПФУ, а підприємством, на якому ОСОБА_1 працював. Тобто, фактично йому виплачувало пенсію не Управління Пенсійного фонду, а підприємство, а відповідно пенсію виплачено не з коштів Пенсійного фонду в солідарній системі, а з коштів підприємства.

При цьому зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку цих пенсій, що діяв до набрання чинності ним Законом.

Таким чином, пенсії, призначені по Списку № 1, № 2, по вислузі років та особам, які працювали або працюють на підземних роботах, і призначаються і виплачуються відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення».

З аналізу постанови Верховного Суду України від 31 березня 2015 року у справі № 21-612а14 та ст.ст. 26, 40-45 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» випливає, що право на призначення пенсії у відповідності до ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» мають особи, яким право на призначення пенсії надавалось не за ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»; які після призначення пенсії продовжували працювати та сплачувати у встановленому законодавством порядку внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; після призначення пенсії пропрацювали більше, ніж два роки; звернулись за призначенням пенсії за віком у відповідності до ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» вперше.

ОСОБА_1 було призначено пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», а за призначенням пенсії відповідно до Закону № 1058- IV він звернувся вперше. Після отримання права на пенсію по п. «б» ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» позивач продовжував працювати та сплачувати у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, пропрацював більше, ніж два роки, із його пенсії утримувались кошти Пенсійним Фондом як з працюючої особи.

Правовідносини, які склались між сторонами, відповідають вимогам ч. 1 ст. 45 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», згідно з якими пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку; вимогам ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», згідно з якими особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років, та вимогам абзацу 1 ч.1 ст. 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», згідно з якими для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами у період до 1 січня 2016 року або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд до 1 липня 2000 року незалежно від перерв, та вимогам частини другої статті 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», згідно з якими заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де:

Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях;

Зс - середня заробітна плата (дохід) у середньому на одну застраховану особу в цілому в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії.

Отже, судом встановлено, що в порушення вимог діючого законодавства, УПФУ в м. Енергодар Запорізької області неправомірно відмовив позивачу в призначенні пенсії за віком.

За таких умов, позовні вимоги ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком на загальних підставах відповідно до ст. 26, ч.2 ст. 40 ЗУ «Про загальнообовязкове пенсійне страхування», про перерахунок та виплати різниці є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Крім того, відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 87 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу.

При цьому, суд вважає, що вимога позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу в сумі 1500,00грн. не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У ч. 1 та ч. 2 ст. 16 КАС України зазначається, що кожен має право користуватися правовою допомогою при вирішенні справ в адміністративному суді, яка надається в порядку, встановленому законом.

Для надання правової допомоги при вирішенні справ у судах в Україні діє адвокатура. У випадках, встановлених законом, правова допомога може надаватися й іншими фахівцями в галузі права. Порядок і умови надання правової допомоги, права й обов'язки адвокатів та інших фахівців у галузі права, які беруть участь в адміністративному процесі і надають правову допомогу, визначаються цим Кодексом та іншими законами.

Як зазначено в ч. 1 ст. 90 КАС України до витрат на правову допомогу відносяться витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором.

Частиною 3 ст. 4 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012р. № 5076-VI (далі - Закон № 5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об'єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Доказами того, що особа є адвокатом, виходячи з положень ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 6 та ст. 17 Закону № 5076 є свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю в поєднанні з витягом з Єдиного реєстру адвокатів України (що може бути сформований і в електронному виді) на момент подання клопотання про відшкодування правової допомоги.

Відповідно до ст. 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України від 01 жовтня 1999 р. (далі Правила адвокатської етики), єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Ст. 34 Правил адвокатської етики передбачено, що адвокат має право, окрім гонорару, стягувати з клієнта кошти, необхідні для покриття фактичних витрат, пов'язаних з виконанням доручення, якщо обов'язок клієнта з погашення цих витрат визначено угодою. В угоді про надання правової допомоги мають бути визначені види передбачуваних фактичних витрат, пов'язаних з виконанням доручення (оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються адвокатом, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, телефонних розмов тощо), порядок їх погашення (авансування, оплата по факту в певний строк і т. ін.) та може бути визначений їх обсяг.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку ( квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати.

В постанові від 01 жовтня 2002 року по справі № 30/63 Верховний Суд України звернув увагу, що судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Також, в підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Матеріали справи містять копію договору про надання юридичних послуг № 414 від 28.11.2016 року, укладений між адвокатом ОСОБА_2 і ОСОБА_1 (а.с. 17), розрахунок витрат на правову допомогу (а.с. 18) та квитанції (а.с. 19), акт (а.с. 20), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 21).

Суду не надано належних та допустимих доказів фактичної оплати вказаної грошової суми представнику позивача, оскільки належним та допустимим доказом понесення таких витрат є відповідна банківська виписка з рахунку особи, що надає правову допомогу, із зазначенням оплати правової допомоги згідно договору та надходження суми від сторони по справі. Також таким документом може бути прибутковий ордер, якщо оплата проводилась у готівковій формі, чи інший розрахунковий документ.

Також, не підлягає задоволенню і вимога щодо стягнення з відповідача на корить ОСОБА_1 сплаченого судового збору, оскільки відповідно до ЗУ «Про судовий збір» зі змінами Пенсійний фонд України та його органи звільнені від сплати судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.26, 40, 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст.ст. 159-163 КАС України,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в м. Енергодар Запорізької області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в м. Енергодарі Запорізької області щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком у відповідності до ст. 26, ч. 2 ст. 40 Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати по Україні за 2013р. 2014р. 2015р.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в м. Енергодарі Запорізької області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 28.11.2016 року відповідно до ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої зарплати в Україні з якої сплачено страхові внески за три календарні роки, що передують року звернення з заявою за призначенням пенсії за віком (2013-2015 рр.) та виплатній різницю між фактично отриманою та призначеною пенсією.

В іншій частині адміністративного позову відмовити.

Постанову може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Енергодарський міський суд Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги на постанову, а у разі подання апеляційної скарги - відразу після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Н. О. Вільямовська