Справа № 127/3797/13-а
Суддя: Гуменюк К. П.
Дата ухвалення: 2017-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Cправа № 127/3797/13-а
Провадження № 2-а/127/10/17
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 лютого 2017 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі:

головуючого-судді Гуменюка К.П.,

за участю секретаря Бондарчук А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці адміністративну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 соціальної політики Вінницької міської ради, першого заступника директора ОСОБА_4 праці Вінницької міської ради ОСОБА_5, Вінницької міської ради, виконавчого комітету Вінницької міської ради, заступника міського голови ОСОБА_6, територіального центру соціального обслуговування м. Вінниці, директора ОСОБА_4 соціальної політики Вінницької міської ради ОСОБА_7 про порушення права на надання соціальних послуг, дискримінацію, жорстоке поводження, відшкодування шкоди

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_4 праці Вінницької міської ради, ОСОБА_5, Вінницької міської ради, виконавчого комітету Вінницької міської ради, ОСОБА_6, територіального центру соціального обслуговування м. Вінниці про порушення права на надання соціальних послуг, дискримінацію, жорстоке поводження, відшкодування шкоди.

Викладені в позовній заяві вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 є інвалідом 1 групи, в звязку з чим потребує сторонньої допомоги. Все її життя проходить в одній кімнаті, оскільки не має можливості самостійно виїхати з квартири на інвалідному візку та й допомогти їй в цьому нікому. ОСОБА_1 позбавлена можливості самостійно куховарити та себе погодувати, прати, прибирати, здійснювати гігієнічні процедури, справити природні потреби. Протягом девяти років існування висновку МСЕК, ОСОБА_1 не було повідомлено органами влади про те, що вона має право на державні соціальні послуги, зокрема щодо догляду та порядок отримання таких послуг. Таким чином, весь тягар догляду за нею лежить на її родині. Дана інформація також не була надана і ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які також є інвалідами.

Позивач ОСОБА_1 зазначає, що вона та її сім'я протягом тривалого часу неодноразово зверталися до місцевої влади щодо наданням їй патронатних послуг, однак їй відмовляли з різних причин.

Разом з тим, в жовтні 2012 року, через отримання ОСОБА_3 травми, позивачі звернулися до Вінницької міської ради, департаменту праці міської ради, терцентру із заявою про надання всім їм соціально-побутових та соціально-медичних послуг. На підставі чого, в листопаді 2012 року представником терцентру було передано позивачам копію протокольного рішення комісії терцентру від 09.10.2012 року про прийняття сім'ї на соціальне обслуговування до 31.12.2012 року. Проекти договорів на обслуговування були заповнені без участі позивачів, та без врахування їх потреб. Однак дані договори залишилися без руху в терцентрі, а послуги їм так і не надавались.

Також позивачами заявлена моральна шкода, яка полягає у:

- постійних фізичних стражданнях та болі, спричинених їх інвалідністю та хворобами, а також специфікою хвороби ОСОБА_1, оскільки кожен рух завдає їй дикого болю, і у звязку з неотриманням потрібної допомоги їй набагато важче долати труднощі самотужки;

- у душевних стражданнях з причин протиправної поведінки щодо них.

Крім того, моральна шкода також примножена ще й: навмисністю порушень з боку відповідачів; незаконною метою допущених відповідачами порушень; діями відповідачів спрямованих на породження у позивачів почуття власної неповноцінності через інвалідність; витрачанням частини життя, здоров'я та нервів, на звернення з позовом до суду для захисту своїх прав.

Враховуючи вищевикладене, позивачі вважають, що відповідачами було порушено їх права людини на приватне життя, на соціальний захист, на звернення, тому вони звернулися до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 10 грудня 2014 року було залучено до участі в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради, першого заступника директора ОСОБА_4 праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради ОСОБА_5, Вінницької міської ради, виконавчого комітету Вінницької міської ради, заступника Вінницького міського голови ОСОБА_6, Територіального центру соціального обслуговування м. Вінниці про порушення права на надання соціальних послуг, дискримінацію, жорстоке поводження, відшкодування шкоди, в якості відповідача керівника ОСОБА_4 соціальної політики Вінницької міської ради ОСОБА_7 (а.с. 182 т.4).

Також, ухвалою суду від 11 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 праці Вінницької міської ради, першого заступника директора ОСОБА_4 праці Вінницької міської ради ОСОБА_5, Вінницької міської ради, виконавчого комітету Вінницької міської ради, заступника міського голови ОСОБА_6, територіального центру соціального обслуговування м. Вінниці, директора ОСОБА_4 соціальної політики Вінницької міської ради ОСОБА_7 про порушення права на надання соціальних послуг, дискримінацію, жорстоке поводження, відшкодування шкоди, було замінено відповідача ОСОБА_4 праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради на його правонаступника ОСОБА_4 соціальної політики Вінницької міської ради (а.с. 90-91 Т. 8).

Під час розгляду справи в суді, позивачами неодноразово подавались доповнення та уточнення до адміністративного позову.

Згідно доповнення до адміністративного позову, поданого 13.10.2016 року ОСОБА_3, вона просила:

1. визнати протиправними дії та бездіяльність відповідачів щодо:

- піддання її з 13.07.2004 року до сьогодні рабству та примусовій праці з догляду за її престарілими батьками-інвалідами за весь період такої праці;

- ненадання їй з 23.10.2015 до сьогодні запропонованої санаторно-курортної путівки;

- визнати порушення відповідачами щодо неї ст. 3 та 4, в сукупності зі ст. 14 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод;

2. зобов'язати відповідачів:

- негайно звільнити її з рабства та примусової праці, припинити жорстоке поводження з нею, забезпечивши належний догляд за престарілими батьками-лежачими інвалідами 1А групи;

- негайно надати їй запропоновану, але ненадану до сьогодні санаторно-курортну путівку за її медичними показниками на найближчий час;

3. стягнути з відповідачів солідарно:

майнову (матеріальну) шкоду за примусову працю, станом на сьогодні, в сумі 11 330 857,82 грн., та за ненадану санаторно-курортну путівку в сумі 10 000 грн.;

- немайнову (моральну) шкоду, виходячи з релевантної практики Євросуду, за рабство та примусову працю в сумі 80 000 євро та за ненадання санаторно-курортної путівки в сумі 1 500 євро, по курсу НБУ станом на дату судового рішення;

4. відповідно до ст. 267 КАС України, зобов'язати відповідачів подати звіт про виконання прийнятого судом рішення в 10-деннрий строк з дня набуття рішенням чинності (а.с. 177-181 Т.9).

Також, відповідно до останньої редакції адміністративного позову (а.с. 83-112 Т. 10), ОСОБА_1 просить: задовольнити усі публічні (адміністративно-правові) позовні вимоги, подані в цій справі раніше; визнати протиправними рішення, дії та бездіяльність кожного з відповідачів, викладені в розділі ІІІ (пункти з 44 по 50) цієї заяви); зобовязати кожного з відповідачів (включаючи новопризначених осіб замість звільнених) поновити, в межах наданої компетенції, порушені права позивача шляхом забезпечення надання їй в натурі усіх призначених їй реабілітаційних заходів, ненадання яких оскаржене цим позовом; стягнути з ОСОБА_4 соціальної політики ВМР, першого заступника директора департаменту соціальної політики ВМР ОСОБА_5, Вінницької міської ради, виконкому Вінницької міської ради, заступника міського голови ОСОБА_6, територіального центру соціального обслуговування м. Вінниці, директора департаменту соціальної політики ВМР ОСОБА_7 солідарно на її користь майнову шкоду за усіма позовними вимогами станом на день прийняття рішення, що станом на 17.01.2017 року складає 9 603 396,5 грн., а також немайнову (моральну) шкоду за усіма позовними вимогами, виходячи з релевантної практики Євросуду, станом на день прийняття рішення в сумі 250 000 євро, що станом на 17.01.2017р. складає 342 050,25 грн.

Адміністративний позов в новій редакції був поданий ОСОБА_2 02.02.2017 року, в якому містять аналогічні позовні вимоги, зазначені вище, крім сум стягнення майнової та моральної шкоди. Так, майнова (матеріальна) шкода за усіма позовними вимогами станом на день прийняття рішення, що станом на 01.02.2017 року складає 5 734 646,67грн., а також немайнова (моральна) шкода за усіма позовними вимогами, виходячи з релевантної практики Євросуду, станом на день прийняття рішення в сумі 250 000 євро, що станом на 17.01.2017 року складає 7 342 050,25 грн.

Також, 07 лютого 2017 року ОСОБА_3 подала суду адміністративний позов в новій редакції, вимоги якого тотожні вимогам ОСОБА_1 від 17.01.2017 року, окрім сум стягнення майнової та моральної шкоди, а саме вона просить стягнути з відповідачів:

- майнову (матеріальну) шкоду за усіма позовними вимогами станом на день прийняття рішення, що станом на 07.02.2017 року складає 14 772 100,46 грн.,

- немайнову (моральну) шкода за усіма позовними вимогами, виходячи з релевантної практики Євросуду, станом на день прийняття рішення в сумі 250 000 євро, що станом на 17.01.2017 року складає 7 342 050,25 грн.

Позивачі в судове засідання не зявилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Представник відповідачів ОСОБА_4 соціальної політики ВМР, Вінницької міської ради та виконавчого комітету ВМР - ОСОБА_8 до судового засідання не зявилась, надавши письмові заперечення на адміністративний позов (а.с. 199-205 Т. 9) та просила відмовити в його задоволені, розгляд справи просила здійснити у її відсутність.

Інші відповідача та їх представники до судового засідання не зявились, надавши на адресу суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. Проти позовних вимог заперечували повністю та просили відмовити в задоволені позову.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Частиною 1 ст. 6 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно ч.1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 14, 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. Жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Згідно ст.ст. 4, 5, 15 Конвенції про права осіб з інвалідністю, держави-учасниці зобов'язуються забезпечувати й заохочувати повну реалізацію всіх прав людини й основоположних свобод всіма особами з інвалідністю без будь-якої дискримінації за ознакою інвалідності. Держави-учасниці забороняють будь-яку дискримінацію за ознакою інвалідності й гарантують особам з інвалідністю рівний та ефективний правовий захист від дискримінації на будь-якому ґрунті. Ніхто не повинен піддаватися катуванням або жорстоким, нелюдським чи таким, що принижують його гідність, поводженню або покаранню. Зокрема, жодна особа не повинна без власної вільної згоди піддаватися медичним чи науковим дослідам. Держави-учасниці вживають усіх ефективних законодавчих, адміністративних, судових чи інших заходів для того, щоб особи з інвалідністю нарівні з іншими не піддавалися катуванням або жорстоким, нелюдським чи таким, що принижують гідність, видам поводження та покарання.

Також, статтею 28 вищевказаної Конвенції визначено, що Держави-учасниці визнають право осіб з інвалідністю на достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей, що включає достатнє харчування, одяг та житло, і на безперервне поліпшення умов життя й вживають належних заходів для забезпечення та заохочення реалізації цього права без дискримінації за ознакою інвалідності.

Держави-учасниці визнають право осіб з інвалідністю на соціальний захист і на користування цим правом без дискримінації за ознакою інвалідності й вживають належних заходів для забезпечення та заохочення реалізації цього права, зокрема заходів:

a) із забезпечення особам з інвалідністю рівного доступу до отримання чистої води та із забезпечення доступу до належних і недорогих послуг, пристроїв та іншої допомоги для задоволення потреб, пов'язаних з інвалідністю;

b) із забезпечення особам з інвалідністю, зокрема жінкам, дівчатам і людям похилого віку з інвалідністю, доступу до програм соціального захисту й програм скорочення масштабів бідності;

c) із забезпечення особам з інвалідністю та їхнім сім'ям, що живуть в умовах бідності, доступу до допомоги з боку держави з метою покриття витрат, пов'язаних з інвалідністю, зокрема належного навчання, консультування, фінансової допомоги та тимчасового патронажного догляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З свідоцтва про народження серії ІІІ-ЯР № 572731, судом встановлено, що ОСОБА_3 народилася 02.03.1959 року, а її батьками є, позивачі по справі, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 154 Т.1).

Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є інвалідом першої «Б» групи. Інвалідність встановлена безстроково. (а.с. 51 Т.1).

Також, відповідно до довідки МСЕК № 064282, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є інвалідом першої групи загального захворювання, безстроково (а.с. 51 Т.1).

Згідно виписки № 15859 від 02.10.2012 року, ОСОБА_3 є інвалідом 3 групи загального захворювання, безстроково (а.с. 51 зворот Т1). Даний факт також підтверджено довідкою МСЕК № 059901 (а.с. 52 Т.1). В звязку з цим вона отримує пенсію по інвалідності (а.с. 78 Т.2).

Факт неможливості самообслуговування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підтверджується медичними висновками КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» від 17.10.2012р. (а.с. 62, 63 Т.2), з яких вбачається, що ОСОБА_1 потребує сторонньої допомоги, не здатна до обслуговування, підлягає обслуговуванню на період до 17.10.2013 року, а ОСОБА_3 самостійно може виконувати деякі прості види домашньої роботи, частково не здатна до самообслуговування та підлягає обслуговуванню у відділенні соціальної допомоги вдома на період до 31.12.2012 року.

Відповідно до довідки ТОВ «УЮТ» від 22.12.2011 року встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_3, разом із донькою ОСОБА_9, та знаходиться на утриманні матері (а.с. 52 Т. 1).

Статтею 9 Закону України «Про соціальні послуги» визначено порядок і умови отримання соціальних послуг. Так, для отримання соціальних послуг, що надаються державними та комунальними суб'єктами, особа, яка їх потребує, має звернутися з письмовою заявою до місцевого органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Зі змісту листа заступника міського голови ОСОБА_6 від 19.06.2009 року, адресованого ОСОБА_1, суд вбачає, що рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1329 від 11.06.2009 року ОСОБА_3 було призначено помічником ОСОБА_1 ОСОБА_2 отримує компенсацію як особа, яка надає соціальні послуги своїй дружині (ОСОБА_1С.). Також, сім'я позивачів отримувала направлення на виготовлення протезно-ортопедичних виробів. ОСОБА_1 виписуються медикаменти на пільгових рецептах. В наданні соціальних послуг заявниці було відмовлено, оскільки дані послуги надаються її чоловіком, який отримує за це компенсацію. Також зазначено, що біля входу в підїзд позивачів були виконані роботи по реконструкції пандусу (а.с. 199 Т.4).

З матеріалів справи вбачається, що 01 січня 2010 року ОСОБА_1 письмово зверталася до Вінницької міської ради з проханням терміново організувати та надати їй патронатних послуг (послуг з догляду) відповідно до Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні». Заява мотивована тим, що ОСОБА_2 отримав перелом трьох ребер, у звязку з чим хворіє і потребує стороннього догляду (а.с. 53 Т.1).

Наказом територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян в Ленінському районі м. Вінниці №1 (Центр) № 116-ОНГ від 05.01.2010 року було прийнято на обслуговування ОСОБА_1, інваліда І групи загального захворювання, дитину війни, з 05.01.2010 року (а.с. 147 Т. 10). Також наказом № 115-ОНГ, ОСОБА_2 було прийнято на обслуговування з 05.01.2010 року (а.с. 149 Т.10) та наказом № 117-ОНГ прийнято на обслуговування ОСОБА_3 (а.с. 174 Т.10).

З листа виконавчого комітету Вінницької міської ради від 27.01.2010 року (а.с. 54 Т.1), адресованого ОСОБА_1, вбачається, що до отримання травм ОСОБА_2 здійснював догляд за ОСОБА_1 та отримував компенсацію в розмірі 85,95 грн. Позивачі, на підставі заяви від 25.12.2009 року, були взяті на обслуговування територіальним центром соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян в Ленінському районі № 1 (Центр). В звязку з цим, ОСОБА_2 буде знятий з обліку в управлінні праці і соціального захисту населення в Ленінському районі №1 з 01.02.2010 року, як отримувач компенсації по наданню соціальних послуг, як інваліду І групи загального захворювання (а.с. 54 Т.1).

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що територіальний центр ОСОБА_4 праці і соціального захисту населення надає соціальні послуги одиноким громадянам похилого віку, в тому числі і інвалідам, які не здатні до самообслуговування і не мають рідних, які повинні забезпечити їм догляд і допомогу. ОСОБА_1 проживає разом з донькою ОСОБА_3, яка є інвалідом третьої групи загального захворювання, та відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради призначена помічником над своїми батьками. Таким чином, підстав для здійснення обслуговування у позивачів немає (а.с. 55 Т.1). Також ОСОБА_1 було запропоновано підібрати фізичну особу, яка буде надавати соціальні послуги та отримувати відповідну компенсацію або оформити таку компенсацію на доньку ОСОБА_10.

Підтвердженням факту надання позивачам послуг щодо соціального забезпечення підтверджується:

- договором про соціальне обслуговування, укладеного між територіальним центром соціального обслуговування №1 та ОСОБА_3 на період з 29.12.2010 року по 29.12.2011 року (а.с. 192-193 Т.4);

- договором про соціальне обслуговування, укладеного між територіальним центром соціального обслуговування №1 та ОСОБА_2 на період з 29.12.2010 року по 29.12.2011 року (а.с. 194-195 Т.4);

- договором про соціальне обслуговування, укладеного між територіальним центром соціального обслуговування №1 та ОСОБА_1 на період з 29.12.2010 року по 29.12.2011 року (а.с. 196-197 Т.4).

Відповідно до наказу територіального центру соціального обслуговування м. Вінниці №1 від 27.12.2011 року № 91-ОНГ, ОСОБА_1 було знято з обслуговування з 27.12.2011 року, в звязку з протоколом №4 від 12.12.2011р. (а.с. 148 Т.10). Аналогічний наказ був виданий і щодо ОСОБА_2 (а.с. 150 Т. 10) та ОСОБА_3 (а.с. 175 Т.10).

Судом встановлено, що постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.10.2016 року по справі № 212/9271/2012 року, яке набуло законної сили 14.10.2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради, Територіального центру соціального обслуговування м. Вінниці про порушення прав на приватне життя, на інформацію та на соціальне обслуговування було відмовлено (а.с. 178-183 Т. 10).

Так, зі змісту даного рішення, суд вбачає, що вимоги позивачів про визнання протиправними та незаконними щодо них рішення Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Вінниці у формі наказу від 27.12.2011 року про зняття їх з обслуговування та зобов'язати Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Вінниці відновити надання їм безоплатних соціально - побутових послуг з прибирання помешкання в обсязі, в якому вони їм надавались до моменту зняття з обслуговування, задоволенню не підлягають. Згідно доповідних записок від 13.10.2010 року, 26.10.2010 року, 04.02.2011 року, 22.04.2011 року, 23.12.2011 року соціальними робітниками, неодноразово повідомлялось керівництво про негативне ставлення до себе зі сторони сімї ОСОБА_3 під час виконання своїх обовязків. 27.12.2011 року Територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Вінниці №1 (Центр) видано наказ №91 ОНГ «Про припинення соціального обслуговування (надання соціальних послуг) підопічним», відповідно до якого ОСОБА_2Ф, та ОСОБА_1 було знято з обслуговування територіальним центром №1 (Центр) з 27.12.2011 року за грубе, принизливе ставлення до соціального робітника. Cуд вважає, що рішення Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Вінниці у формі наказу від 27.12.2011 року про зняття їх з обслуговування є законним та обґрунтованим, тому не має правових підстав для визнання його протиправним та незаконним, а тому і позовна вимога про зобовязання Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Вінниці відновити надання їм безоплатних соціально побутових послуг з прибирання помешкання в обсязі, в якому вони їм надавались до моменту зняття з обслуговування не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Разом з тим, відповідно до п. 20 Рішення Вінницької міської ради від 27.12.2011 року №580, затвердженого Положенням про Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Вінниці, обслуговування громадян структурним підрозділами Територіального центру припиняється у разі: поліпшення стану здоров'я; виходу із складних життєвих обставин, в результаті чого громадянин втрачає потребу в соціальному обслуговуванні (наданні соціальних послуг); виявлення у громадянина, якого безоплатно обслуговує Територіальний центр, працездатних рідних (батьків, дітей, чоловіка, дружин) або осіб, які відповідно до законодавства повинні забезпечити йому догляд і допомогу, або осіб, з якими укладено договір довічного утримання (догляду).

Таким чином, Територіальним центром, було здійснено усі дії, передбачені ч. 2 ст. 13 Закону України «Про соціальні послуги», в межах та спосіб встановлений законодавством.

16 липня 2012 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_4 праці та соціальної політики Вінницької міської ради з заявою про надання їй послуг соціально-побутового патронажу та соціально-медичні послуги (а.с. 58 Т.1).

Також, 31.07.2012 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_4 праці Вінницької міської ради з скаргою на дії посадової особи ОСОБА_4 та надання їй державних патронатних соціальних послуг (а.с. 56 Т.1). Так, листом виконавчого комітету ВМР від 31.08.2012 року (а.с. 59-62 Т.1) ОСОБА_1 було повідомлено, що територіальний центр соціального обслуговування має зв'язок по забезпеченню безоплатного в обсягах, визначених державними стандартами, соціального обслуговування інвалідів, які не здатні до самообслуговування і не мають рідних, які повинні забезпечувати їм догляд і допомогу. ОСОБА_11 має повнолітню доньку ОСОБА_3, яка зобовязана піклуватися про неї. Разом з тим, ОСОБА_1 належить до числа осіб, яким згідно п. 7 Переліку територіальний центр соціального обслуговування м. Вінниці може надавати платні соціальні послуги, однак на сьогоднішній день територіальний центр не надає даних послуг, в звязку з відсутністю наявних можливостей, тому ОСОБА_1 правомірно було відмовлено в наданні даних послуг.

З матеріалів справи вбачається, що 5 жовтня 2012 року позивачами на електронну адресу ОСОБА_4 праці та соціальної політики Вінницької міської ради було направлено заяву з проханням надати їм соціально-побутові та соціально-медичні послуги на час хвороби ОСОБА_12, так як ОСОБА_3 отримала травму колінного суглоба, в звязку з чим 02.10.2012 року їй була накладена гіпсова пов'язка та заборонено ходити протягом часу лікування, приблизно 5-7 тижнів. (а.с. 50 Т.1).

З Витягу з протоколу № 1 ОСОБА_4 праці і соціального захисту населення міської ради від 9 жовтня 2012 року, суд вбачає, що враховуючи медичні висновки про здатність до самообслуговування ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3, було прийнято на соціальне обслуговування сім'ю на період до 31.12.2012 року за умовами укладення договорів про соціальне обслуговування (надання соціальних послуг) відповідно до Переліку соціальних послуг, затверджених рішенням міської ради від 27.12.2011 року № 580 (а.с. 48 Т.1). Також, позивачів було попереджено про те, що в разі грубого, принизливого ставлення сім'ї до соціальних робітників, соціальне обслуговування буде припинено без подальшого поновлення, відповідно пункту 20.6 загальних положень Переліку соціальних послуг, умови та порядок їх надання структурними підрозділами Територіального центру соціального обслуговування м. Вінниці, затвердженого рішенням міської ради від 27.12.2011 року №580.

Матеріалами справи встановлено, що між територіальним центром соціального обслуговування м. Вінниці в особі директора ОСОБА_13 та ОСОБА_2 було укладено договір про соціальне обслуговування (надання соціальних послуг) одинокого громадянина з 4 групою рухової активності, на період з 18.10.2012 року по 17.10.2013 року (а.с. 68-71 Т. 1). Зі змісту даного договору вбачається, що територіальний центр зобовязаний здійснювати: приготування їжі - 8-9 раз на місяць; прасування білизни та одягу - 2 рази на місяць; миття посуду 8-9 разів на місяць; прибирання житла повне 8-9 разів на місяць; вологе прибирання пилу на меблях, техніці 8-9 разів на місяць; миття підлоги 8-9 разів на місяць; миття сантехніки та побутової техніки 8-9- разів на місяць. Даний договір було укладено терміном на один рік, тобто з 18.10.2012 і є чинним до 17.10.2013 року.

Пунктом 5.1.8. вищевказаного договору визначено, що дія даного договору припиняється у разі систематичного грубого, неетичного ставлення до працівника відділення або територіального центру.

Аналогічні договори також було укладено і з ОСОБА_1 (а.с. 72-75 Т.1) та ОСОБА_3 на період з 18.10.2012 року по 31.12.2012 року (а.с. 76-79 Т.1), однак з дещо різними умовами та періодичністю надання соціальних послуг.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що 31.01.2014 року ОСОБА_2 була складена Вінницькою міською МСЕК №1 ЦПМСД №2 Індивідуальна програма реабілітації інвалідів № 255/268 (а.с. 80-83 Т. 2), в якій вказані реабілітаційні заходи та період їх проведення. Слід зазначити, що 30 травня 2014 року Індивідуальна програма також була складена для ОСОБА_1 (а.с. 174-175 Т.4), та 10 червня 2014 року для ОСОБА_3 (а.с. 172-173 Т.4). З даними програми позивачі погодилися, що підтверджується їх підписами.

6 лютого 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Вінницької міської ради з заявою в якій просить надати йому постійний сторонній догляд (патронаж) та усі інші соціальні послуги, відповідно до вимог закону (а.с. 104-105 Т.4). Аналогічні заяви також були надіслані 06 лютого 2014 року керівнику ОСОБА_4 соціальної політики Вінницької міської ради п. Поповій А.В. (а.с. 106-107 Т.4) та керівнику територіального центру соціального обслуговування м. Вінниці п. Бачинській Г.С. (а.с. 108-109 Т.4).

7 лютого 2014 року ОСОБА_3 також звернулася до керівника ОСОБА_4 соціальної політики Вінницької міської ради ОСОБА_14 та керівника територіального центру соціального обслуговування міста Вінниці ОСОБА_13 з заявами про надання їй всіх соціальних послуг відповідно до вимог закону (а.с. 122, 130 Т. 4). Слід зазначити, що 7 лютого 2014 року ОСОБА_1 звернулася з аналогічними вимогами до Вінницької міської ради (а.с. 125 Т.4).

З матеріалів справи вбачається, що 07 лютого 2014 року ОСОБА_1 звернулася до керівника територіального центру соціального обслуговування м. Вінниці ОСОБА_13 та керівника ОСОБА_4 соціальної політики Вінницької міської ради ОСОБА_14 з заявами про надання їй постійного стороннього догляду (патронажу) та усі інші соціальні послуги, відповідно до вимог закону та її потреб (а.с. 101, 132 Т.4).

Відповідно до листа територіального центру соціального обслуговування м. Вінниці від 11 березня 2014 року, суд вбачає, що згідно з наказом комісії від 27.12.2011 року, рішенням ВМР департаментом праці і соціального захисту населення ОСОБА_3 знято з соціального обслуговування територіальним центром, у звязку з протоколом № 4 від 12.12.2011 року. Також зазначено, що відповідно до наказу № 90 від 23.12.2011р. та наказу № 91 від 27.12.2011 р. Територіального центру соціального обслуговування м. Вінниці №1 ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було знято з соціального обслуговування Територіальним центром (а.с. 118-119 Т.4).

Також, 28 листопада 2014 року ОСОБА_2 звернувся до керівника ОСОБА_4 соціальної політики ВМР ОСОБА_14, ОСОБА_4 соціальної політики ВМР з третьою завою про надання соціальних послуг (а.с. 102-103 Т.4). Зі змісту даної заяви вбачається, що він просить прийняти його на обслуговування підвідомчим територіальним центром соціального обслуговування, як одинокого лежачого інваліда 1А групи, що потребує постійної сторонньої допомоги, який не має працездатних родичів та надати йому реабілітаційні соціальні послуги у вигляді постійного стороннього догляду (патронажу) та усі інші соціальні реабілітаційні послуги. З аналогічними заявами 28 листопада 2014 року також зверталася ОСОБА_3 (а.с. 120-121 Т.4) та ОСОБА_1 (а.с. 123-124 Т.4).

Матеріали справи також містять заяви ОСОБА_1 від 17.07.2015р. (а.с. 122 Т. 8), від 17.07.2015 року (а.с. 125 Т.8), адресовані ОСОБА_4 соціальної політики ВМР, керівнику ОСОБА_4 соціальної політики ВМР ОСОБА_7, Вінницькій міській раді, виконкому ВМР, заступнику Вінницького міського голови ОСОБА_6, про призначення та виплату їй грошової компенсації за ненадані послуги соціальної реабілітації у вигляді соціально-побутового патронажу. Крім того, заяви з аналогічними вимогами була також надіслані ОСОБА_3 (а.с. 127, 133 Т.8) та ОСОБА_2 (а.с. 140, 144 Т.8).

Разом з тим, відповідно до листа ОСОБА_4 соціальної політики ВМР від 31.07.2015 року ОСОБА_1 розяснено, що станом на 29.07.2015 року до Територіального центру соціального обслуговування міста Вінниці заява та висновок про здатність до самообслуговування та потреби в сторонній допомозі, від ОСОБА_1 не надходили, тому підстави для надання соціальних послуг відсутні. Також зазначено, що компенсація за ненадані послуги соціальної реабілітації, наразі законодавством не передбачена (а.с. 123 Т.8). Слід зазначити, що аналогічні листи з відповідним змістом також був надіслані ОСОБА_3 (а.с. 135 Т.8) та ОСОБА_2 (а.с. 143 Т.8).

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_3 було запропоновано ОСОБА_4 соціальної політики ВМР, санаторно-курортну путівку на лікування (а.с. 173 Т. 9). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем надавалися позивачу соціальні послуги.

Суд з матеріалів справи вбачає, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги в управлінні соціального захисту населення (Правобережне) ОСОБА_4 соціальної політики ВМР, як учасник війни, дитина війни, ветеран праці, інвалід І групи загального захворювання та користується пільгами згідно чинного законодавства. Також з 19 вересня 2008 року він перебуває на обліку для отримання компенсаційних виплат на транспортне обслуговування, яка виплачується рівними частками двічі на рік. Рішень щодо призначення та виплати одноразової допомоги та компенсації не приймалися (а.с. 228 Т.9).

Також матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги ОСОБА_4 соціальної політики ВМР, як дитина війни, ветеран праці, інвалід І групи загального захворювання. З 12 січня 2006 року ОСОБА_1 перебуває на обліку для забезпечення санаторно-курортним лікуванням по профілю органів травлення. В серпні 2012 року їй була виплачена компенсація замість санаторно-курортної путівки. Після отримання компенсації, з повторною заявою на санаторно-курортне лікування до управління соціального захисту населення (Правобережне) ОСОБА_4 соціальної політики ВМР не зверталася, тому станом на 21.07.2015 року ОСОБА_1 на обліку не перебуває. Разом з тим, з 14.06.2010 року остання перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення (Правобережне) ОСОБА_4 соціальної політики ВМР для отримання компенсаційних виплат на транспортне обслуговування автомобілів. Також, з березня 2009 року ОСОБА_1 перебуває на обліку для забезпечення протезними ортопедичними та технічними засобами реабілітації. Була забезпечена вуличним інвалідним візком, кімнатним інвалідним візком, столиком при ліжковим, кріслом-стільцем з санітарним оснащенням (а.с. 234 Т.9).

Відповідно до листа виконавчого комітету Вінницької міської ради від 24.07.2015 року, судом встановлено, що ОСОБА_3 перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги ОСОБА_4 соціальної політики ВМР, як інвалід 2 групи загального захворювання. З 12.07.2012р. перебуває на обліку для забезпечення санаторно-курортною путівкою в управлінні соціального захисту населення (Правобережне) департаменту соціальної політики ВМР по профілю захворювань порушення обміну речовин та ендокринної системи. З 12.01.2009 року ОСОБА_3 перебуває на обліку для забезпечення протезно-ортопедичними та технічними засобами реабілітації. Позивач була забезпечена безкоштовним корсетом (а.с. 12 Т.10).

Слід зазначити, що 03.06.2016 року була заповнена індивідуальна програма реабілітації інваліда для ОСОБА_1 (а.с. 75-76 Т.10), отже соціальні послуги їй надаються.

Проаналізувавши вищевказані матеріали справи, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надавались соціальні послуги відповідачами, зокрема, вони перебували на обліку осіб, які мають право на пільги, поки їх не було знято, в звязку з грубим, принизливим ставлення до соціального робітника, отримували послуги щодо постійного стороннього догляду (патронажу), неодноразово розроблялись Індивідуальні програми реабілітації інвалідів, ОСОБА_1 була забезпечена вуличним інвалідним візком, кімнатним інвалідним візком, столиком при ліжковим, кріслом-стільцем з санітарним оснащенням, ОСОБА_3 забезпечена безкоштовним корсетом та інше. Таким чином, на думку суду, відповідачами не було порушено права позивачів на надання соціальних послуг.

Рішенням Вінницької міської ради від 29.04.2016 року № 225 (а.с. 129-130 Т.10) визнано такими, що втратило чинність рішення ВМР від 27.11.2011р. № 580 (а.с. 121 Т.10) та затверджено в новій редакції Положення про Територіальний центр соціального обслуговування (надання) соціальних послуг) міста Вінниці (а.с. 131-135 Т.10) та Перелік соціальних послуг, умови та порядок їх надання структурними підрозділами Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Вінниці (а.с. 136-146 Т. 10).

Так, зі змісту Положення про Територіальний центр соціального обслуговування (надання) соціальних послуг) міста Вінниці вбачається, що Територіальний центр утворено для надання соціальних послуг громадянам, які перебувають у складних життєвих обставинах і потребують сторонньої допомоги, за місцем проживання або в умовах денного перебування.

Відповідно до Переліку соціальних послуг, умови та порядок їх надання структурними підрозділами Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Вінниці, судом встановлено, що Територіальний центр надає соціальні послуги наступним особам:

- громадян похилого віку, інвалідів, хворим (з числа осіб працездатного віку на період до встановлення їм групи інвалідності, але не більш як чотири місяці), які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги, визнані такими в порядку, затвердженому МОЗ;

- громадян, які перебувають у складній життєвій ситуації у зв'язку з безробіттям і зареєстровані в державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, стихійним лихом, катастрофою (і мають на своєму утриманні неповнолітніх дітей, дітей-інвалідів, осіб похилого віку, інвалідів), якщо середньомісячний сукупний дохід їх сімей нижчий ніж прожитковий мінімум для сім'ї.

Пунктом 2.2. вищевказаного Переліку визначено, що відділення не здійснює надання соціальних послуг громадянам, які потребують цілодобового стороннього догляду.

Суд не приймає до уваги твердження позивачів про те, що Територіальний центр не надавав потрібних їм соціальних послуг в період з 13.07.2004 року, оскільки, відповідно до досліджених матеріалів справи вбачається, що Територіальним центром надавались соціальні послуги позивачам з 05.01.2010 року по 27.12.2011 рік. Також, суд звертає увагу на те, що надання соціальних послуг було припинено через грубе, принизливе ставлення позивачів до соціального працівника. Даний факт підтверджено постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.10.2016 року по справі № 212/9271/2012 року.

Разом з тим, підпунктом 6 п. 11 Переліку соціальних послуг, умов та порядку їх надання структурними підрозділами територіального центру соціального обслуговування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2011 року № 1417, передбачено, що обслуговування громадян структурними підрозділами територіального центру припиняється за письмовим повідомленням громадян у разі грубого, принизливого ставлення громадянина до обслуговуючого персоналу, соціальних працівників, соціальних робітників та інших працівників територіального центру і його структурних підрозділів.

Суд критично ставиться до твердження позивачів відносно того, що Територіальний центр вчинив правопорушення прийнявши протокольне рішення від 09.10.2012 року, оскільки комісію для розгляду заяв ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було утворено наказом директора департаменту праці і соціального захисту населення міської ради.

З досліджених в матеріалах справ заяв, суд вбачає, що позивачі неодноразово зверталися до ОСОБА_4 соціальної політики міської ради, його керівника та Територіального центру з заявами щодо надання їм постійного стороннього догляду (патронажу). Однак, слід зазначити, що Переліком соціальних послуг, умов та порядку їх надання структурними підрозділами Територіального центру визначено, що для надання соціальних послуг громадяни подають письмову заяву за місцем проживання/перебування до ОСОБА_4 соціальної політики міської ради. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачами безпідставно направлялись заяви до інших відповідачів, крім ОСОБА_4 соціальної політики міської ради, з проханням надання їм постійного стороннього догляду (патронажу).

З огляду на вищевказане, суд вважає, що Територіальним центром соціального обслуговування міста Вінниці не було порушено жодних прав позивачів під час здійснення своєї діяльності.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Вінницької міської ради, виконавчого комітету Вінницької міської ради та ОСОБА_4 соціальної політики Вінницької міської ради про порушення права на надання соціальних послуг, дискримінацію, жорстоке поводження, відшкодування шкоди, то судом встановлено наступні обставини.

Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Так, відповідно до п.п. 2 п. б ч. 1 ст. 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, забезпечення здійснення передбачених законодавством заходів щодо поліпшення житлових і матеріально-побутових умов інвалідів, ветеранів війни та праці, громадян, реабілітованих як жертви політичних репресій, військовослужбовців, а також військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, сімей, які втратили годувальника, багатодітних сімей, громадян похилого віку, які потребують обслуговування вдома, до влаштування в будинки інвалідів і громадян похилого віку, які мають потребу в цьому, дітей, що залишилися без піклування батьків, на виховання в сім'ї громадян.

Стаття 5 Закону України «Про соціальні послуги» визначає, що основними формами надання соціальних послуг є матеріальна допомога та соціальне обслуговування. Матеріальна допомога надається особам, що знаходяться у складній життєвій ситуації, у вигляді грошової або натуральної допомоги: продуктів харчування, засобів санітарії і особистої гігієни, засобів догляду за дітьми, одягу, взуття та інших предметів першої необхідності, палива, а також технічних і допоміжних засобів реабілітації. Соціальне обслуговування здійснюється, зокрема, за місцем проживання особи (вдома).

Відповідно до цього Закону можуть надаватися такі види соціальних послуг:

- соціально-побутові послуги - забезпечення продуктами харчування, м'яким та твердим інвентарем, гарячим харчуванням, транспортними послугами, засобами малої механізації, здійснення соціально-побутового патронажу, соціально-побутової адаптації, виклик лікаря, придбання та доставка медикаментів тощо;

- психологічні послуги - надання консультацій з питань психічного здоров'я та поліпшення взаємин з оточуючим соціальним середовищем, застосування психодіагностики, спрямованої на вивчення соціально-психологічних характеристик особистості, з метою її психологічної корекції або психологічної реабілітації, надання методичних порад;

- соціально-педагогічні послуги - виявлення та сприяння розвитку різнобічних інтересів і потреб осіб, які перебувають у складних життєвих обставинах, організація індивідуального навчального, виховного та корекційного процесів, дозвілля, спортивно-оздоровчої, технічної та художньої діяльності тощо, а також залучення до роботи різноманітних закладів, громадських організацій, заінтересованих осіб;

- соціально-медичні послуги - консультації щодо запобігання виникненню та розвитку можливих органічних розладів особи, збереження, підтримка та охорона її здоров'я,здійснення профілактичних, лікувально-оздоровчих заходів, працетерапія;

- соціально-економічні послуги - задоволення матеріальних інтересів і потреб осіб, які перебувають у складних життєвих обставинах, що реалізуються у формі надання натуральної чи грошової допомоги, а також допомоги у вигляді одноразових компенсацій;

- юридичні послуги - надання консультацій з питань чинного законодавства, здійснення захисту прав та інтересів осіб, які перебувають у складних життєвих обставинах, сприяння застосуванню державного примусу і реалізації юридичної відповідальності осіб, що вдаються до протиправних дій щодо цієї особи (оформлення правових документів, захист прав та інтересів особи, інша правова допомога тощо);

- послуги з працевлаштування - пошук підходящої роботи, сприяння у працевлаштуванні та соціальне супроводження працевлаштованої особи;

- інформаційні послуги - надання інформації, необхідної для вирішення складної життєвої ситуації (довідкові послуги); розповсюдження просвітницьких та культурно-освітніх знань (просвітницькі послуги); поширення об'єктивної інформації про споживчі властивості та види соціальних послуг, формування певних уявлень і ставлення суспільства до соціальних проблем (рекламно-пропагандистські послуги);

- інші соціальні послуги.

Суб'єкти, що надають соціальні послуги, можуть їх надавати в інших формах, не передбачених цією статтею, але визначених Кабінетом Міністрів України в переліку платних соціальних послуг.

Згідно ст. 7 Закону України «Про соціальні послуги» суб'єкти, що надають соціальні послуги, здійснюють свою діяльність відповідно до статутних документів, цивільно-правових договорів (для фізичних осіб - підприємців), в яких визначено перелік соціальних послуг, категорії осіб, яким вони надаються, за наявності відповідної підготовки їх працівників, з дотриманням державних стандартів соціальних послуг, етичних, правових норм і принципів надання соціальних послуг. Критерії діяльності суб'єктів, що надають соціальні послуги, встановлюються Кабінетом Міністрів України. Перелік соціальних послуг затверджується центральним органом виконавчої влади у сфері соціальної політики. Соціальні послуги можуть надаватися як за плату, так і безоплатно.

Частиною пятою статті 7 вищевказаного Закону визначено, що соціальні послуги державними та комунальними суб'єктами, а також іншими суб'єктами, що надають соціальні послуги із залученням бюджетних коштів, в обсягах, визначених державними стандартами соціальних послуг, безоплатно надаються:

- громадянам, які не здатні до самообслуговування у зв'язку з похилим віком, хворобою, інвалідністю і не мають рідних, які повинні забезпечити їм догляд і допомогу;

- громадянам, які перебувають у складних життєвих обставинах у зв'язку з безробіттям і зареєстровані в державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, бездомністю, стихійним лихом, катастрофами, особам, яких визнано біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, якщо середньомісячний дохід цих осіб нижчий, ніж встановлений прожитковий мінімум;

- дітям та молоді, які знаходяться у складній життєвій ситуації у зв'язку з інвалідністю, хворобою, сирітством, безпритульністю, малозабезпеченістю, конфліктами і жорстоким ставленням у сім'ї.

Соціальні послуги понад обсяги, визначені державними стандартами, надаються за плату. Порядок регулювання тарифів на соціальні послуги встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Фізичним особам, які надають соціальні послуги, призначаються і виплачуються компенсаційні виплати в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Для виконання вказаних вище норм чинного законодавства рішенням Вінницької міської ради від 27.10.2011 року № 506 «Про оптимізацію структури територіальних центрів соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Вінниці» було утворено з 03.02.2012 року територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Вінниці.

Судом встановлено, що з 2006 року до січня 2010 року соціальні послуги ОСОБА_1, як інваліду І групи, надавав її чоловік ОСОБА_2, за що щомісячно отримував в управлінні праці і соціального захисту населення в Ленінському районі №1 (Центр) м. Вінниці компенсацію відповідно до постанови КМУ № 558 «Про порядок призначення та виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги».

Також, згідно звернення позивачів від 25.12.2009 року їх було взято на обслуговування територіальним центром соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян в Ленінському районі (Центр) з 05.01.2010 року, однак наказом територіального центру від 27.12.2011 року їх було знято з соціального обслуговування.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_1 та ОСОБА_2. В звязку з цим, та на підставі п.п. 2 п. 11 Переліку соціальних послуг, умов та порядок їх надання структурними підрозділами територіального центру соціального обслуговування, затвердженого Постановою КМУ № 1417 від 29.12.2011 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не можуть перебувати на безоплатному соціальному обслуговуванні.

Аналогічна позиція викладена і в ст. 51 Конституції України та в ст.ст. 202, 203 СК України, в яких зазначено, що обовязок щодо догляду за батьками покладено на їх дітей. З огляду на вищевикладене, суд критично ставить до твердження позивача ОСОБА_3 щодо порушення її прав.

Також відповідачами не порушено права позивачів відповідно до ст.ст. 15, 16 Конвенції про права осіб з інвалідністю, а саме: ніхто не повинен піддаватися катуванням або жорстоким, нелюдським чи таким, що принижують його гідність, поводженню або покаранню. Зокрема, жодна особа не повинна без власної вільної згоди піддаватися медичним чи науковим дослідам; держави-учасниці вживають усіх належних законодавчих, адміністративних, соціальних, просвітних та інших заходів для захисту осіб з інвалідністю як удома, так і поза ним від усіх форм експлуатації, насилля та наруги, зокрема від тих їхніх аспектів, які мають ґендерне підґрунтя.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оплата праці дітей по догляду за власними батьками органами місцевого самоврядування не здійснюється так, це не входить до кола їх повноважень. Таким чином, позовні вимоги до органів місцевого самоврядування відносно рабської примусової праці ОСОБА_3 є безпідставними, оскільки це є її прямим обовязком визначеним чинним законодавством України.

Пунктом 6 Рішення Вінницької міської ради від 27.12.2011 року №580, затверджено Положення про Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Вінниці, Територіальний центр складає картку індивідуальних потреб громадянина у соціальному обслуговуванні (наданні соціальних послуг), визначає їх зміст, уточнює обсяг, складає план його здійснення (їх надання), укладає договір про соціальне обслуговування (надання соціальних послуг) відділенням соціальної допомоги вдома одинокого (проживаючого самотньо) непрацездатного громадянина та приймає рішення про необхідність соціального обслуговування (надання соціальних послуг), про що видається наказ.

Згідно із п. 38 вказаного Рішення, на кожного громадянина, якого обслуговує відділення соціальної допомоги вдома, ведеться особова справа, в якій міститься: письмова заява громадянина; письмовий висновок про нездатність до самообслуговування, потребу в постійній сторонній допомозі та догляді в домашніх умовах; картка індивідуальних потреб у соціальному обслуговуванні (наданні соціальних послуг); один примірник договору, укладеного громадянином і Територіальним центром про соціальне обслуговування (надання соціальних послуг); довідка про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб; витяг з Реєстру правочинів про відсутність укладеного договору довічного утримання (догляду), виданий нотаріусом; копія довідки про встановлення групи інвалідності (за наявності); копія рішення комісії про звільнення громадян від плати за соціальне обслуговування (надання соціальних послуг) утвореної виконавчим комітетом Вінницької міської ради; копія наказу про здійснення (припинення) соціального обслуговування (надання соціальних послуг).

Протоколом засідання комісії №1 від 09.11.2012 року було прийнято на соціальне обслуговування сім'ю позивачів на період до 31.12.2012 року за умови укладення договорів про соціальне обслуговування, однак 14.11.2012 року завідувач та заступник завідувача відділення соціальної допомоги здійснили службовий вихід до сім'ї позивачів з бланками договорів та інших документів для оформлення надання соціальних послуг. Однак, позивачами такі документи не були підписані, тому соціальні послуги територіальним центром їм надано не було. Таким чином, позовні вимоги щодо зобовязання надання відповідачів ОСОБА_4 соціальної політики Вінницької міської ради, Територіального центру соціального обслуговування м. Вінниці, соціальних послуг у вигляді соціально-медичного патронажу задоволенню не підлягають.

Відносно вимоги про визначення потреби в комунальних реабілітаційних установах з надання соціально-побутового патронажу та соціальних медичних послуг, включаючи соціально-медичного патронажу, то судом встановлено наступне.

Частиною третьою ст. 14 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» визначено, що потреба в державних реабілітаційних установах визначається відповідно до соціально-економічних і демографічних потреб України та її регіонів центральними органами виконавчої влади в межах своїх повноважень. Рішення про їх створення приймаються Кабінетом Міністрів України, міністерствами, іншими центральними та місцевими органами виконавчої влади.

Потребу в комунальних реабілітаційних установах визначають місцеві органи виконавчої влади. Рішення про їх створення приймаються органами місцевого самоврядування (ч. 4 ст. 14 вищевказаного Закону).

В той же час, Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради (ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування»). В звязку з цим, суд позбавлений права здійснювати повноваження, що належать до компетенції субєкта владних повноважень, зокрема надавати будь-які вказівки для вирішення тих, чи інших питань.

З огляду на вищевикладене, суд звертає увагу на те, що місцевим органом виконавчої влади у місті Вінниці є Вінницька обласна державна адміністрація. Таким чином, вимоги про визначення потреби в комунальних реабілітаційних установах з надання соціально-побутового патронажу та соціальних медичних послуг, включаючи соціально-медичного патронажу, необхідно було предявляти то належного відповідача - Вінницька обласна державна адміністрація. В той же час, відповідачі не мають повноважень щодо затвердження потреб в державних реабілітаційних установах.

Крім того, за зверненнями позивачів, ОСОБА_4 соціальної політики Вінницької міської ради, виконавчим комітетом Вінницької міської ради надсилались листи, в яких розяснювалось, що порядок надання інвалідам та дітям-інвалідам реабілітаційних послуг, зокрема, що реабілітаційні послуги надають центри професійної реабілітації інвалідів на підставі рекомендацій індивідуальної програми реабілітації інваліда та відповідно до постанови КМУ від 31.01.2007 року № 80 «Про затвердження порядку надання інвалідам та дітям-інвалідам реабілітаційних послуг», а також, що чинним законодавством грошової компенсації за ненадані послуги соціальної реабілітації у вигляді соціально-побутового патронажу на даний час не передбачено (а.с. 220, 222, 226 Т.10).

Щодо вимоги ОСОБА_3 про надання їй санаторно-курортної путівки, то слід зазначити, що станом на 14.11.2016 року вона перебуває в черзі на отримання путівки під номером 26. Інваліди загального захворювання та інваліди з дитинства забезпечуються путівками в порядку черговості та в міру їх надходження. Так, в 2016 році по профілю захворювань ендокринної системи було передбачено 6 путівок, які були розподілені департаментом соціальної політики Вінницької міської ради згідно черговості. Так, як ОСОБА_3 перебуває на обліку під №26, то вона не може бути забезпечена даною путівкою в 2016 році.

Статтею 28 Конвенції про права осіб з інвалідністю визначено, що держави-учасниці визнають право осіб з інвалідністю на соціальний захист і на користування цим правом без дискримінації за ознакою інвалідності й вживають належних заходів для забезпечення та заохочення реалізації цього права. Отже, відповідачами було дотримано права позивачів на соціальний захист без дискримінації.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір (ч. 2 ст. 21 КАС України).

Також ст. 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачами було здійснено в межах їх компетенції всі дії передбаченні Законом України «Про соціальні послуги», «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», «Про реабілітацію інвалідів», таким чином права позивачів щодо надання їм соціальних послуг порушені не були, в звязку з чим відсутні підстави для відшкодування майнової шкоди.

Щодо вимог позивачів предявлених до першого заступника директора ОСОБА_4 праці Вінницької міської ради ОСОБА_5, заступника міського голови ОСОБА_6, директора ОСОБА_4 соціальної політики Вінницької міської ради ОСОБА_7, то судом встановлено наступне.

Отже, ОСОБА_4 соціальної політики Вінницької міської ради є правонаступником за всіма правами та зобовязаннями ОСОБА_4 праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради Підтвердженням даного факту є рішення Вінницької міської ради від 28.11.2013 року № 1480 «Про внесення змін в додаток до рішення міської ради від 26.04.2013 року № 1246» (а.с. 227 Т.4).

Позивачі заявляють вимоги до першого заступника директора департаменту соціальної політики міської ради ОСОБА_5, однак з матеріалів справи вбачається, що остання була звільнена із займаної посади 12 листопада 2013 року, у звязку із станом здоров'я, підтвердженням чого є розпорядження міського голови від 05.11.2013 року № 671-о (а.с. 196 Т. 7).

Також, слід зазначити, що відповідач заступник міського голови ОСОБА_6 було звільнено із займаної посади 13 квітня 2016 року, на підставі розпорядження міського голови від 13.04.2016 року № 365-о (а.с. 59 Т. 8).

Таким чином, вказані посадові особи не є належними відповідачами по справі, оскільки заявлені позивачами позовні вимоги не можуть бути вирішені вказаними відповідачами особисто, а підлягають вирішенню компетентними уповноваженими державними органами колегіально.

Позовні вимоги про зобов'язання ОСОБА_4 соціальних послуг Вінницької міської ради надати позивачам інформаційний доступ до їх соціальних прав у вигляді постійного розяснення положень нормативно-правових актів з питань, що належать до його компетенції, не підлягають задоволенню, оскільки департамент забезпечує формування, публікацію та підтримку в актуальному стані матеріалів, які відносяться до його компетенції на зовнішньому сайті міської ради, здійснює розгляд звернень громадян з питань, що відносяться до його компетенції, тим самим забезпечуючи розяснення нормативно-правових актів. Інформація щодо положень нормативно-правових актів є загальнодоступною, так як закони та постанови Кабінету Міністрів України відповідно до Конституції України підлягають обовязковому оприлюдненню. Законодавством та типовим положенням не передбачено розяснення кожному громадянину положень нормативно-правових актів з питань, що належать до компетенції ОСОБА_4.

Що стосується відшкодування моральної шкоди, то в цій частині, на думку суду, позов задоволенню не підлягає за недоведеністю.

Згідно ст.ст. 22, 23 ЦК України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

З правової позиції Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року, висловленій в постанові № 6-322цс15 вбачається, що у разі, якщо події, які породили цивільне право позивача на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, відбулися після 1 січня 2004 року, тобто після набрання чинності Цивільного кодексу України 2003 року, то такі позовні вимоги підлягають розгляду згідно з положеннями статей 1167, 1168 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 даної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди заподіяної рішеннями, діями чи бездіяльністю субєкта владних повноважень безпосередньо залежить від задоволення вимоги про визнання протиправними таких рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень. Тобто, задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди заподіяної рішеннями, діями чи бездіяльністю субєкта владних повноважень можливе лише у разі задоволення вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що дії відповідачів є правомірними.

Суд, звертає увагу на те, що позивачами не було надано суду жодного доказу заподіяння їм моральної шкоди відповідачами, а також з чого вони виходили оцінюючи моральну шкоду в сумі 250 000 євро, що станом на 17.01.2017р. складає 342 050,25 грн.

Так, в поняття моральної шкоди входять - втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Суд критично ставиться до пояснень позивачів про те, що заявлена моральна шкода полягає у постійних фізичних стражданнях та болі, спричинених їх інвалідністю та хворобами, а також специфікою хвороби ОСОБА_1, оскільки кожен рух завдає їй дикого болю, і у звязку з неотриманням потрібної допомоги їй набагато важче долати труднощі самотужки, а також у душевних стражданням з причин протиправної поведінки щодо них, оскільки позивачі є інвалідами, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є людьми похилого віку, мають ряд захворювань, які можуть завдавати їм біль та фізичні страждання.

Також, слід зазначити, що причинного зв'язку між шкодою, заподіяною позивачам, та протиправними діями відповідачів, з матеріалів справи не вбачається.

Крім того, з огляду на вищевикладене, судом встановлено, що відповідачами було дотримано права позивачів на надання їм соціальних послуг.

Отже, позовна вимога про відшкодування позивачам моральної шкоди задоволенню не підлягає, оскільки ними не доведено передбачених ст.ст. 23, 1167 ЦК України обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди, зокрема позивачами не надано обґрунтованих доказів, які б підтверджували факт заподіяння їм матеріальної та моральної шкоди, саме неправомірною бездіяльністю відповідачів.

Згідно ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За змістом ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи вищенаведене та те, що відповідачі довели правомірність своїх рішень, дій, суд вважає, що вимоги позивачів є необґрунтованими, а відтак не підлягають задоволенню.

Разом з тим, слід зазначити, що вимога позивача ОСОБА_3 про зобов'язати відповідачів подати звіт про виконання прийнятого судом рішення в 10-деннрий строк з дня набуття рішенням чинності, в порядку ст. 267 КАС України, не підлягає задоволенню, в звязку з відмовою в задоволенні даного позову.

Частиною 5 ст. 94 КАС України визначено, що у разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 19, 46, 51, 56 Конституції України, ст.ст. 2, 6-11, 14, 17, 21, 69, 71, 94, 158-163, 254 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Вінницький міський суд Вінницької області. У разі, якщо судом було проголошено лише вступну та резолютивну частини, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Вінницького міського суду

Вінницької області ОСОБА_15