Справа № 809/1813/16
Суддя: Лучко О.О.
Дата ухвалення: 2017-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" лютого 2017 р. Справа № 809/1813/16
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Лучко О.О.,
за участю секретаря Волочій Л.І.
представника позивача: Атаманюка В.М.
представника відповідача: Гашука Б.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу
до відповідача: Військової частини - польова пошта НОМЕР_1
про визнання дій незаконними та зобов"язання до їх вчинення,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини - польова пошта НОМЕР_1 про визнання незаконними дії відповідача щодо відмови у звільненні із військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту та зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту.
Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з мотивів, викладених у письмовому запереченні. Суду пояснив, що 26.10.2016 року командуванням частини на адресу позивача направлена відповідь № НОМЕР_2 про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту. Пояснив, що відповідно до п.2 ч.9 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абз.2 ч.3 цієї статті та ч.8 ст.26 цього Закону. Також відповідно до п.2 ст.252 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року, у разі оголошення мобілізації і настання особливого періоду військовослужбовці Збройних Сил України звільненню не підлягають та продовжують проходити військову службу понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Зазначив, що позивач може бути звільнений з військової служби у зв`язку з закінченням строку дії контракту лише після закінчення особливого періоду. Крім того, прийняття рішення про демобілізацію автоматично не припиняє дію особливого періоду. Вказав, що відповідно до положень ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543-ХІІ особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій. Отже, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. Пояснив, що аналіз вказаних норм та загальновідомих обставин іноземної агресії щодо України дає підстави стверджувати, що у проміжок між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся. Такий висновок зроблений і Вищим адміністративним судом України у справі №800/582/14 за позовом військовослужбовця до Президента України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії. Відтак, на даний час в Україні введений і функціонує особливий період, а тому відсутні підстави для звільнення ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту. На підставі наведеного в задоволенні позову просив відмовити.
Розглянувши позовну заяву, заперечення проти позову, заслухавши думку представників сторін, дослідивши та оцінивши подані докази, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.
Судом встановлено, що 29.11.2013 року між позивачем та Міністерством оборони України в особі Командира військової частини НОМЕР_3 полковника ОСОБА_2 укладено контракт про проходження громадянином України ОСОБА_1 військової служби у Збройних силах України (а.с. 10).
Відповідно до п.3 даного контракту, він є строковим та укладений відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на три роки.
Відповідно до довідки №9861 від 18.12.2014 року позивач перебував у складі військової частини НОМЕР_1 та безпосередньо брав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей (а.с. 21).
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_4 від 03.08.2015 року ОСОБА_1 є учасником бойових дій.
Як вбачається із матеріалів адміністративної справи під час проходження військової служби позивач отримував поранення та протягом тривалого часу перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні (а.с.12-20).
05.09.2016 року позивач звернувся з рапортом до командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 про звільнення його з Збройних Сил України у зв`язку із закінченням строку дії контракту.
Судом встановлено, що згідно витягу із наказу командира військової частини-польова пошта НОМЕР_1 від 28.11.2016 року №285 відповідно до п.8 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (зі змінами), Закону України «Про затвердження Указу Президента України від 06.05.2014 року «Про часткову мобілізацію» з солдатом ОСОБА_1 , стрільцем-помічником гранатометником 2 механізованого відділення 1 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону продовжено з 29.11.2016 року військову службу за контрактом понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, а також на строк, необхідний для визначення придатності до проходження військової служби за станом здоров`я та прийняття рішення щодо укладання нового контракту (а.с. 68).
При вирішенні даного спору суд виходив з наступного нормативного регулювання спірних правовідносин.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон №2232-XII).
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (ч. ст.2 Закону №2232-XII).
В ч.6 ст.2 Закону №2232-XII визначено такі види військової служби: військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Згідно із ч.2 ст.19 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, у разі закінчення строку контракту можуть укласти новий контракт на проходження військової служби.
Форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом (ч.4 ст.19 Закону №2232-XII).
Відповідно до абз.2 ч.1 ст.20 Закону №2232-XII на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби, зокрема, особи рядового складу, які проходять строкову військову службу або військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту, військовозобов`язані, резервісти, які не мають військових звань сержантського, старшинського і офіцерського складу, та жінки з відповідною освітою віком від 18 до 40 років - на військову службу за контрактом осіб рядового складу.
Строки військової служби визначаються у ст.23 Закону №2232-XII. Так, відповідно до ч.2 ст.23 Закону, для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні для осіб рядового складу встановлено у 3 роки.
Згідно із п.2 ч.9 ст.23 Закону № 2232-XII у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.
Так, відповідно до абз.2 ч.3 ст.23 Закону № 2232-XII для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.
Положеннями ч.8 ст.26 Закону №2232-XII встановлено обставини звільнення військовослужбовців під час особливого періоду: з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного п.2 або 3 цієї частини (п.1), під час воєнного стану (п.2) та після прийняття рішення про демобілізацію (п.3).
В п. «а» ч.6 ст.23 Закону №2232-XII передбачено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.
Відповідно до п. «б» ч.2 ст.26 Закону № 2232-XII звільнення зі служби проводиться: військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - на підставах, передбачених частиною шостою з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.
Крім того, згідно із п.2 ст.252 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року, у разі оголошення мобілізації і настання особливого періоду військовослужбовці Збройних Сил України звільненню не підлягають та продовжують проходити військову службу понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Аналіз вищенаведених норм права дозволяє зробити висновок про те, що закінчення дії строку контракту є підставою для його розірвання у тому випадку, якщо не було виявлено бажання військовослужбовця укласти новий контракт, при цьому в односторонньому порядку продовження дії строку контракту на проходження військової служби понад встановлений контрактом строк можливо лише виключно у разі настання особливого періоду.
Визначення особливого періоду надано в ст.1 Законів України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" №3543-ХІІ від 21.10.1993 року та «Про оборону України» №1932-ХІІ від 06.12.1991 року.
Так відповідно до ст.1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно із ст.1 Закону України "Про оборону України" особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Отже, з наведених норм вбачається, що особливий період настає з моменту оголошення мобілізації.
Протягом 2014-2015 років Президентом України неодноразово приймались рішення про часткову мобілізацію, а саме: Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 (затверджено Законом України від 17 березня 2014 року № 1126 VII), Указ Президента України від 6 травня 2014 року № 454 (затверджено Законом України від 6 травня 2014 року № 1240 VII), Указ Президента України від 21 липня 2014 року № 607 (затверджено Законом України від 22 липня 2014 року № 1595 VII), Указ Президента України від 14 січня 2015 року № 15 (затверджено Законом України від 15 січня 2015 року № 113 VIII).
Хоча Законом №3543-XII не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду, водночас, ним передбачено такий захід як демобілізація, що визначається як комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативнорятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Тобто, особливий період настає, зокрема, з моменту оголошення мобілізації і охоплює час мобілізації, який закінчується з виданням Президентом України відповідного Указу та здійснення дій, заходів, спрямованих на повернення життєдіяльності країни до режиму роботи і функціонування в умовах мирного часу.
Згідно зі статтею 11 Закону № 3543-XII, рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною Радою України приймає Президент України, однак станом на момент звернення позивача із рапортом про звільнення з військової служби таке рішення Президентом України не приймалось.
Отже, особливий період тривав на час виникнення спірних у цій справі правовідносин і не закінчився на момент відмови відповідача про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за контрактом понад встановлені строки.
За приписами ч.9 ст.23 Закону № 2232-XII у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба, а для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону.
Таким чином, законодавець пов`язує продовження дії контракту понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації не з часом дії та закінчення особливого періоду, а вказує, що з моменту його настання діє особливий порядок продовження контракту військовослужбовців.
Враховуючи, що особливий період настав під час дії контракту позивача, суд зазначає, що до спірних правовідносин застосовуються вимоги згаданої вище правової норми Закону №2232-XII, тобто дія контракту позивача підлягає продовженню понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації.
З урахуванням наведеного відповідач правомірно відмовив позивачу у звільненні з військової служби у зв`язку із закінченням контракту. А тому в задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити.
Стосовно позовної вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби у зв`язку із закінченням дії контракту, то дана вимога не підлягає задоволенню, оскільки наказом відповідача №285 від 28.11.2016 року із солдатом ОСОБА_1 продовжено з 29.11.2016 року військову службу за контрактом понад встановлені строки, на період до оголошення демобілізації, а також на строк, необхідний для визначення придатності до проходження військової служби за станом здоров`я та прийняття рішення щодо укладання нового контракту (а.с. 68).
Відтак, позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки в такому разі необхідно оскаржувати даний наказ, яким продовжено строк дії контракту.
Також, суд звертає увагу на те, що призупинення реалізації конституційних прав позивача шляхом продовження строку проходження ним військової служби в умовах часткової мобілізації зумовлено необхідністю захисту національної безпеки та територіальної цілісності держави, а відтак відповідає наведеним критеріям пропорційності, оскільки є співрозмірним з цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України. Зазначене втручання у реалізацію прав осіб зі статусом військовослужбовців має місце у період дії особливого режиму, є обмеженим у часі та застосовується лише на підставі зазначеного нормативного акта, в даному випадку Указу Президента України "Про часткову мобілізацію".
Згідно з вимогами ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Проаналізувавши вищевикладені обставини, приймаючи до уваги те, що суб`єктом владних повноважень, який є відповідачем в даній адміністративній справі, доведено належними та допустимими доказами факт правомірності продовження строку дії контракту позивача, враховуючи відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби за контрактом, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Згідно із ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.
Відповідно до ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Стосовно судових витрат, то відповідно до ч.2 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб`єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, повязані із залученням свідків та проведення судових експертиз.
На підставі ст.124 Конституції України, керуючись ст.ст. 2, 8-14, 86, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
В задовленні позову відмовити повністю.
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 КАС України, апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення встановлених строків подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Лучко О.О.
Постанова складена в повному обсязі 07.02.2017.