Справа № 461/9433/15а
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2017-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року Справа № 876/3345/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання Федчук М.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна група «Прайм» на постанову Галицького районного суду м. Львова від 27.04.2016р. по справі № 461/9433/15а за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Львівської міської ради, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна група «Прайм» про скасування ухвали,-

В С Т А Н О В И В:

З адміністративним позовом до Львівської міської ради звернулись фізичні особи, за участю третьої особи - TзOB «Будівельно - інвестиційна група «Прайм» про скасування ухвали Львівської міської ради № 4300 від 29.01.2015р. «Про затвердження TзOB «Будівельно - інвестиційна група «Прайм» проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки по вул. Зеленій, 115 В».

Серед підстав звернення з адміністративним позовом позивачі вказують про наявність перешкод у користуванні дворовою та прибудинковою територією через будівництво багатоквартирного житлового будинку по вул. Зеленій,115в силами ТзоВ «Будівельно - інвестиційна група «Прайм».

Постановою Галицького районного суду м.Львова позовні вимоги задоволено. Визнано протиправною та скасовано ухвалу Львівської міської ради №4300 від 29.01.2015 року « Про затвердження ТзОВ «Будівельно-інвестиційна група «Прайм» проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки по вул. Зеленій, 115в».

З висновками суду першої інстанції не погодилось ТзОВ «Будівельно - інвестиційна група «Прайм» - третя особа, процесуальний статус якого не визначений судом першої інстанції.

Апелянт вважає висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, що не відповідають обставинам прийняття міською радою спірної ухвали. Апелянт просить задовольнити апеляційну скаргу та скасувати постанову суду першої інстанції, прийняти судом апеляційної інстанції рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Фізичні особи - позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_4 у запереченнях на апеляційну скаргу зазначають про відсутність офіційної інформації щодо присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси : м. Львів, вул. Зелена, 115в, проведення процедури затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з порушеннями вимог Земельного кодексу України, Законі України «Про землеустрій», «Про Державний земельний кадастр», «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об'єктів», Постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.1997 року №209 «Про затвердження правил охорони електричних мереж».

Заслухавши думку судді головуючого, перевіривши відповідність висновків суду першої інстанції змісту заперечень, що містяться в апеляційній скарзі та додатково з'ясувавши обставини справи, колегія суддів вважає, що наявні підстави для задоволення апеляційної скарги, а висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи.

Судом першої інстанції з'ясовано, що ухвалою Львівської міської ради №4300 від 29.01.2015 року ТзОВ «Будівельно-інвестиційна група «Прайм» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано в користування земельну ділянку по вул. Зеленій,115в.

Суд першої інстанції визнав, що при передачі спірної земельної ділянки не було враховано інтересів мешканців сусідніх будинків, що знаходяться по вул. Керченській,у м. Львові, в матеріалах справи відсутня інформація щодо присвоєння поштової адреси об'єкту нерухомого майна, що знаходиться на орендованій земельній ділянці, а відсутність плану територій забороняє передачу земельних ділянок із земель державної чи комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам.

Колегія суддів заперечує висновки суду першої інстанції наступним.

Відповідно до частин першої, третьої статті 124 Земельного кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам із зміною їх цільового призначення та із земель запасу під забудову здійснюється за проектами відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу.

Частинами першою-п'ятою статті 123 Земельного кодексу України встановлено, що надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок.

Умови і строки розроблення проектів відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору. Форма типового договору, нормативи та строки розробки проектів відведення земельних ділянок визначаються Кабінетом Міністрів України.

Юридична особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у постійне користування із земель державної або комунальної власності, звертається з відповідним клопотанням до районної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій або сільської, селищної, міської ради.

До клопотання про відведення земельної ділянки додаються матеріали, передбачені частиною п'ятнадцятою статті 151 цього Кодексу, документи, що обґрунтовують її розмір, призначення та місце розташування.

Відповідна районна державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає згоду на розроблення проекту відведення земельної ділянки.

Наявність порушень на кожному з визначених етапів дає можливість уповноваженому органу в подальшому відмовити у затвердженні проекту землеустрою.

Судом першої інстанції не було здійснено оцінки щодо підтвердження чи спростування вказаних обставин. В суді першої інстанції не було досліджено документів, які стали наслідком винесення спірної ухвали про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Разом з тим, в порядку статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Львівська міська рада, не зважаючи на те, що визнала позовні вимоги у суді першої інстанції, не була позбавлена обов'язку представити відповідні документи на підтвердження цієї обставини. У суді першої інстанції та у суді апеляційної інстанції таких письмових документів не було представлено. Разом з тим, позивачі - фізичні особи представили у суді апеляційної інстанції документи, що розроблялись ТзОВ «Будівельно-інвестиційна група «Прайм» на виконання чинної ухвали Львівської міської ради від 23.10.2014 року № 3988 «Про надання ТзОВ «Будівельно-інвестиційна група «Прайм дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Зеленій,115 в». Джерело отримання вказаних документів відсутнє, оскільки не представлено відповідних звернень щодо отримання документів такого виду за відповідні періоди.

Колегія суддів, здійснюючи оцінку вказаних документів, вважає, що вони додатково підтверджують відсутність підстав щодо скасування спірної ухвали, з огляду на наступне.

Основним твердженням позивачів, яке було підтримано уповноваженим представником Львівської міської ради, сформовано у факті заперечення законного набуття у власність об'єкту нежитлової споруди - приміщення, що знаходиться у м. Львові по вул. Зеленій,115 в, загальною площею 203,4 кв.м та приналежність його територіальній громаді м. Львова, згідно долученого до матеріалів справи свідоцтва про право власності від 10.09.2008 року № ЛР 0932. Вказані обставини, на думку позивачів та Львівської міської ради, є прямою ознакою перебування такої споруди ( в попередніх періодах - пункт прийому склотари) у комунальній власності.

Колегія суддів критично оцінює вказані твердження, оскільки надання у 2015 році земельної ділянки в оренду для обслуговування вказаної будівлі, позбавляло Львівську міську раду від вчинення відповідної дії. Оскільки, одна й та ж споруда не може одночасно перебувати у приватній та комунальній власності. Далі, на момент завершення апеляційного розгляду, позивачами та Львівською міською радою не доведено факту протиправного набуття у власність нерухомої споруди по вул. Зелена, 115 в у м. Львові, а відсутність реєстраційних дій періоду 1996 року та 1997 років не відноситься до предмету адміністративного позову. Крім того, матеріали справи з приводу вказаних обставин, містять відповідні неточності, на що звертає увагу суд апеляційної інстанції.

Свідоцтво про право власності № 24535795 від 22.07.2014 року засвідчує, що будівля під літ. В-1 загальною площею 203,4 кв.м розташована у м. Львові , вул. Зелена, 115 в та належить ТзОВ «Будівельно-інвестиційна група «Прайм» (Т.2, а.с. 98).

Матеріали справи (Т.2 а.с. 130-152) містять копії інвентаризаційної справи об'єкту, загальною площею 642 кв.м під літерою А-1, розташованого у м. Львові по вул. Зеленій, 115-а. Вказаний об'єкт належить територіальній громаді м. Львова на підставі розпорядження Личаківської районної адміністрації від 28.03.2006 року за № 504, про що засвідчує свідоцтво про право власності на будову № ЛР 0535 від 28.03.2006 року.

Отже, свідоцтво про право власності № 24535795 від 22.07.2014 року засвідчує, що будівля під літ.В-1 загальною площею 203,4 кв.м та розташована у м. Львові по вул. Зелена, 115в перебуває у приватній власності. Свідоцтво про право власності № ЛР 0535 від 28.03.2006 року засвідчує, що нежитлова будівля в цілому, загальною площею 642кв.м розташована у м. Львові, вул. Зелена, 115- а перебувала у комунальній власності до моменту укладення договору купівлі-продажу. Вказана обставина засвідчується листом від Управління комунального майна, що був адресований начальнику ЛОКБТІ та ЕО до моменту офіційного оформлення права власності на нежитлову будівлю загальною площею 642 кв.м та розташована у м. Львові, вул. Зелена, 115 - а. Долучене до матеріалів справи свідоцтво по право власності за № ЛР 0932 від 10.09.2008 року засвідчує про приналежність територіальній громаді м. Львова будівлі під літерою Б-1 в цілому, що знаходиться за адресою : м. Львів, вул. Зелена, 115 -а .

Акт приймання - передачі майна №1525 від 11.05.2006 року засвідчує про передачу у власність об'єкта продажу, розташованого за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 115-а , нежитлові приміщення загальною площею 642,5 кв.м. ( Т.2 а.с. 149).

Оформленню свідоцтва про право власності на будівлю від 10.09.2008 року передувало рішення виконавчого комітету Львівської міської ради за № 904 від 02.09.2008 року «Про оформлення права комунальної власності на будівлю по вул. Зеленій ,115 а». Разом з тим, копія технічного паспорту на будівлю ( Т.1 а.с.215) засвідчує про здійснення реєстраційної дії у періоді, що передувало прийняттю відповідного рішення виконавчого комітету Львівської міської ради за № 904 від 02.09.2008 року.

Наявність вказаних документів дає підстави стверджувати, що права позивачів - фізичних осіб не були порушені на момент прийняття спірної ухвали. Вказана обставина узгоджується з позицією Верховного Суду України, що висвітлена у справі № 21-34а15 від 24.02.2015 року.

За змістом статті 6 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Водночас суб'єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб'єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Так, відповідно до частини другої статті 171 КАС право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Зі змісту регулювання, яке міститься у КАС, також убачається, що і право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Таким чином, відсутність у будь-кого (крім власника об'єкту нерухомості), в тому числі і позивачів, прав чи обов'язків у зв'язку із прийняттям спірної ухвали, не породжує для останніх і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Посилання позивачів на порушення їх прав є безпідставними, оскільки оскаржувана ухвала не стосуються їх безпосередньо.

ТзОВ «Будівельно - інвестиційна група «Прайм» являється власником нежитлового приміщення, що розташоване по вул. Зеленій, 115 в у м. Львові, та є орендарем земельної ділянки площею 0,1079 га, розташованої за вказаною адресою, на підставі договору оренди землі від 10.03.2015р., укладеного між TзOB «Будівельно - інвестиційна група «Прайм» та Львівською міською радою.

Що стосується того, що позивачі у своєму запереченні ставлять під сумнів чинність договору купівлі - продажу нерухомого майна - будівлі по вул. Зеленій, 115 в у м. Львові, колегія суддів таке твердження відхиляє за безпідставністю.

Предметом позову є доведення факту порушення законодавства при прийнятті спірної ухвали Львівською міською радою, твердження щодо факту протиправних дій при укладенні договорів купівлі-продажу нерухомого майна може бути предметом іншого судового спору, за умови доведення факту порушення прав та законних інтересів позивачів та Львівської міської ради.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 даної статті, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Що стосується тверджень позивачів про те, що Товариству надано в оренду земельну ділянки в охоронній зоні трансформаторної підстанції, то слід зазначити, що відповідно до ст. 24 Закон України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об'єктів» від 9 липня 2010 року № 2480Л/І, розміри охоронних та санітарно-захисних зон об'єктів енергетики залежно від їх конструкції та напруги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 28 даного Закону, підприємства енергетики в межах земель охоронних зон об'єктів енергетики у випадках аварій або загрози їх виникнення (аварійної ситуації) для негайної їх локалізації, ліквідації можливих наслідків або відвернення їх загрози без погодження з власниками або користувачами земельних ділянок мають право:

- безперешкодного проїзду до місця аварії (аварійної ситуації) та виконання ремонтних і аварійно-відновлювальних робіт;

- здійснювати рубку та обрізування гілок дерев у разі аварій (аварійних ситуацій) у межах охоронних зон об'єктів енергетики, які проходять через земельні лісові ділянки, сади і парки, без наступного відшкодування вартості цих дерев і насаджень.

Відповідно до ст. 30 цього ж Закону, власники і користувачі земельних ділянок у спеціальних зонах об'єктів енергетики мають право:

- самостійно господарювати на земельних ділянках з дотриманням установлених обмежень та обтяжень;

- на відшкодування збитків, завданих внаслідок виконання планових та аварійно-відновлювальних робіт. України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об'єктів» від 9 липня 2010 року № 2480Л/І, розміри охоронних та санітарно-захисних зон об'єктів енергетики залежно від їх конструкції та напруги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 28 даного Закону, підприємства енергетики в межах земель охоронних зон об'єктів енергетики у випадках аварій або загрози їх виникнення (аварійної ситуації) для негайної їх локалізації, ліквідації можливих наслідків або відвернення їх загрози без погодження з власниками або користувачами земельних ділянок мають право:

- безперешкодного проїзду до місця аварії (аварійної ситуації) та виконання ремонтних і аварійно-відновлювальних робіт;

- здійснювати рубку та обрізування гілок дерев у разі аварій (аварійних ситуацій) у межах охоронних зон об'єктів енергетики, які проходять через земельні лісові ділянки, сади і парки, без наступного відшкодування вартості цих дерев і насаджень.

Відповідно до ст. 30 цього ж Закону, власники і користувачі земельних ділянок у спеціальних зонах об'єктів енергетики мають право:

- самостійно господарювати на земельних ділянках з дотриманням установлених обмежень та обтяжень;

- на відшкодування збитків, завданих внаслідок виконання планових та аварійно-відновлювальних робіт.

З врахуванням наведених обставин твердження позивачів щодо порушення вказаних норм товариством «Прайм» є безпідставним. Ця обставина також не може розцінюватись як підстава для скасування ухвали Львівської міської ради.

Більше того, як вбачається із експлікації земельної ділянки, яка виконана в масштабі 1:500, відстань між межею наданої в оренду земельної ділянки та трансформаторною підстанцією становить 7,5 мм., що в перерахунок на метри становить 3,75 метра.

Відповідно до ч. З п. 5 Постанови КМУ від 04.03.1997 року № 209 «Про затвердження Правил охорони електричних мереж», на які посилаються позивачі, охоронні зони електричних мереж встановлюються за периметром трансформаторних підстанцій, розподільних пунктів і пристроїв - на відстані 3 метрів від огорожі або споруди. Тобто, відстань передбачена вимогами згаданих правил є дотриманою.

Щодо тверджень позивачів про те, що в матеріалах справи та в проекті землеустрою відведення земельної ділянки відсутня нотаріальна згода ЛМЕМ ПАТ «ЛОЕ» на вилучення земельної ділянки, то такі не заслуговують на увагу, оскільки, відповідно до п. 5 ч. З ст. 50 Закону України «Про землеустрій» від 22 травня 2003 року № 858-ІУ, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок, серед іншого включають письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що у суміжних землекористувачів, зокрема в ЛМЕМ ПАТ «ЛОЕ» було викуплено або вилучено надану в оренду земельну ділянку, так само і відсутні докази того, що така земельна ділянка була надана в оренду або перебуває у власності ЛМЕМ ПАТ «ЛОЕ».

Зокрема, твердженням того, що земельна ділянка не вилучалась у ЛМЕМ ПАТ «ЛОЕ» є відсутність будь-яких претензій останнього як до Товариства так і до міської ради стосовно вилучення земельної ділянки, або ж надання в оренду земельної ділянки із порушенням правил користування охоронними зонами.

Твердження позивачів щодо статусу прибудинкової території не підтверджено документально, оскільки на момент винесення спірної ухвали межі прибудинкової території визначені не були, доказів створення об'єднання мешканців багатоквартирних будинків на момент прийняття спірної ухвали колегії суддів не представлено.

Що стосується тверджень позивачів про те, що всупереч ст. 50 Закону України «Про землеустрій», в проекті землеустрою відсутні акт перенесення меж охоронних зон, то слід зазначити, що позивачами не надано доказів того, що такі межі переносились. Проект землеустрою містить перелік обмежень щодо використання земельної ділянки, копія якого долучена до матеріалів справи на стадії апеляційного розгляду.

Щодо покликання позивачів на ст. 198 Земельного кодексу України, в частині відсутності встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі, то слід зазначити, що згідно переліку обмежень використання земельної ділянки, та в проекті землеустрою відсутні будь-які частини земельної ділянки, які б вимагали окремих обмежень чи обтяжень щодо використання земельної ділянки при наданні такої в оренду для обслуговування нежитлової будівлі.

Усі обмеження та обтяження можуть мати місце у випадках прямо передбачених чинним законодавством, однак як уже наголошувалось, земельна ділянка була надана в оренду для обслуговування нежитлової будівлі, а відтак законодавством не передбачено будь-яких обмежень та обтяжень щодо частини земельної ділянки.

Саме з тих причин не заслуговують на увагу і посилання позивачів на ст. 34 Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 7 липня 2011 року № 3613Л/І, що стосуються відсутності відображення на кадастровому плані земельної ділянки межі частин земельних ділянок, на які поширюється дія обмежень у використанні земельних ділянок, права суборенди, сервітуту, оскільки як уже зазначалось такі частини земельних ділянок відсутні, та позивачами не надано доказів знаходження таких частин земельної ділянки на наданій в оренду земельній ділянці.

Відповідно до Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 13 березня 2002 року № 318 збереження традиційного характеру середовища історичних ареалів, охорона і раціональне використання розташованих в їх межах нерухомих об'єктів культурної спадщини, збереження її містоформуючої ролі є пріоритетним (п. 7).

Опрацюванню проектної документації на будівництво, реконструкцію будівель і споруд у межах історичних ареалів повинно передувати розроблення історико-містобудівних обґрунтувань (п. 8).

Визначені науково-проектною документацією межі історичних ареалів погоджуються відповідним органом місцевого самоврядування та затверджуються Мінкультури (п. 12).

Згідно п.п. 14,17 ст. 5 Закону України «Про охорону культурної спадщини» до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, належить:

погодження програм та проектів містобудівних, архітектурних та ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт на пам'ятках національного значення, їх територіях, в історико-культурних заповідниках, на історико-культурних заповідних територіях, у зонах охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, а також програм і проектів, реалізація яких може позначитися на об'єктах культурної спадщини;

надання дозволів на проведення робіт на пам'ятках національного значення, їхніх територіях та в зонах охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про охорону культурної спадщини», охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об'єктів культурної спадщини.

Згідно ст.6-1 цього Закону, дозволи, погодження і висновки, передбачені цим Законом, надаються органами охорони культурної спадщини безоплатно. Рішення про надання або про відмову в наданні дозволу, погодження чи висновку приймається органом охорони культурної спадщини протягом одного місяця з дня подання фізичною чи юридичною особою відповідних документів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Однак, зазначеним законом не передбачено надання дозволів чи погоджень у разі прийняття органом місцевого самоврядування рішення про укладення договору оренди земельної ділянки для обслуговування нерухомого майна. Подальша ж господарська діяльність на такій земельній ділянці, може вимагати погодження відповідних державних інституцій.

Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно зі статтею 202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні заявленого позову.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст. ст. 195, 196, 198, 202, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна група «Прайм» задовольнити.

Постанову Галицького районного суду м. Львова від 27.04.2016 року по справі № 461/9433/15-а - скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя Н.М. Судова-Хомюк

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль

Повний текст

виготовлено 06.02.2017 року.