Справа № 805/3743/16-а
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2017-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2017 р. Справа №805/3743/16-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови: 13-15

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Волгіної Н.П., при секретарі судового засідання - Маковецькій О.О.,

за участю:

прокурора - Буяновського В.В.,

представника відповідача - Сабліної Є.В. (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу

за позовом керівника Маріупольської місцевої прокуратури № 2

в інтересах держави в особі Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя Донецької області

до Публічного акціонерного товариства "Маріупольський графітний комбінат"

про стягнення заборгованості з відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій, -

В С Т А Н О В И В:

Керівник Маріупольської місцевої прокуратури № 2 звернувся до суду із позовом в інтересах держави в особі Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя, в якому просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства "Маріупольський графітний комбінат" заборгованість з відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій за списком № 2 за період березень-червень 2016 року в загальній сумі 130 821,99 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Позивачем призначена та сплачена пільгова пенсія особам, що працювали у підприємстві відповідача, зайнятим на роботах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до п. "б"-"з" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Управлінням направлялись відповідачу розрахунки фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій за списком № 2 на загальну суму 130 821,99 грн. Станом на час звернення до суду зазначена заборгованість відповідачем управлінню не відшкодована (а.с. 4-9 том 1, а.с. 9-13 том 5).

Прокурор до суду з'явився, наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник позивача до суду не з'явився, 29 грудня 2016 року судом отримано клопотання від Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя про розгляд справи за відсутності його представника (а.с. 25-26 том 5).

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, зазначила, що цілком підтримує письмові заперечення, направлені до суду іншим представником товариства.

В матеріалах справи наявні письмові заперечення представника відповідача Олійника О.С., (а.с. 91-104, 176-189 том 2, а.с. 40-41, 58-62, 64-68 том 5), в яких зазначено наступне.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV підприємство має відшкодовувати фактично понесені витрати, тобто, витрати позивача, понесені останнім у зв'язку із фактичною виплатою пенсіонерам відповідних коштів.

Надані УПФУ розрахунки є одностороннім документом, складеним позивачем; не містять підписів отримувачів коштів (пенсіонерів), а також не містять посилань на банківські документи, які б беззаперечно свідчили про фактичну виплату цим пенсіонерам призначених пенсій. Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року № 996-XIV встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після їх закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати певні обов'язкові реквізити.

Порядком виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банках, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року № 1596, передбачена можливість виплати пенсій громадянам через їх поточні рахунки в установах банків.

Пунктом 3 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги з Пенсійного фонду України, затвердженого спільним наказом Пенсійного фонду України, Міністерства фінансів України, Міністерства зв'язку України, Міністерства соціального захисту населення України від 20 травня 1994 року № 6/42/62/81, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 7 червня 1994 року за № 124/333, передбачено оформлення факту вручення пенсій під час їх доставки установами поштового зв'язку реєстрами форми П-3 та заявками.

Так як позивачем зазначені документи на підтвердження фактичної виплати пенсіонерам відповідної пенсії не надані, є підстави вважати, що належні та допустимі докази на підтвердження факту виплати пенсії особам, вказаним в розрахунках, впродовж спірного періоду - відсутні.

Крім цього представниками відповідача (у письмових запереченнях та під час надання пояснень у судовому засіданні) зауважено, що працівники, які оформили пенсію до набрання чинності цим Законом (тобто, до 1 січня 2014 року), мають отримувати її в порядку, який існував до прийняття Закону (тобто, за рахунок Пенсійного фонду України); Законом встановлено постійне джерело виплат пенсій зазначених категорій осіб - "згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди"; також Законом встановлено тимчасове джерело виплати пенсій зазначеній категорії осіб - за рахунок коштів підприємств та організацій.

З 1 січня 2004 року набув чинності Закон України "Про недержавне пенсійне забезпечення" від 9 липня 2003 року № 1057-IV. На виконання цього закону Національною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України запроваджено у відкритому доступі "Електронну систему оприлюднення інформації про діяльність недержавних пенсійних фондів", згідно з даними якої в Україні з 2004 по 2008 роки створено та здійснюють діяльність 5 професійних та 7 корпоративних пенсійних фондів.

Отже, за висновком відповідача, на теперішній час не має підстав для відшкодування позивачу платежів за рахунок ПАТ "Маркограф", оскільки згідно п. 2 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" цей обов'язок існував до запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди. Недержавне пенсійне забезпечення запроваджене з 2008 року, відтак пенсійне забезпечення відповідних осіб не може здійснюватися за рахунок підприємств.

Також представники відповідача зазначали, що працівники ПАТ "Маркограф" були зайняті на роботах, передбачених списком № 2.

Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачають обов'язок підприємства відшкодовувати витрати лише щодо списку № 1.

Натомість в Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України йдеться про відшкодування витрат на виплату та доставку пільгових пенсій, призначених за списками № 1 та № 2.

Оскільки в цій частині Інструкція про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України суперечить Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", на підставі ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України вона не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Крім цього представники відповідача наголошували, що вказаний спір є приватноправовим, оскільки містить вимогу про стягнення об'єкту цивільного права (грошових коштів), що є власністю відповідача.

Зауважили, що відповідно до контррозрахунку відповідача сума заборгованості (навіть за умови припущення наявності обов'язку відповідача відшкодовувати її позивачу) є меншою за заявлену у позові.

З урахуванням наведеного представники відповідача просили суд відмовити у задоволенні адміністративного позову керівника Маріупольської місцевої прокуратури № 2, поданого останнім в інтересах держави в особі Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя Донецької області (а.с. 91-104, 176-189 том 2, а.с. 40-41, 58-62, 64-68 том 5).

При прийнятті рішення по справі суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з абз. 1, 3 ч. 2 ст. 60 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) з метою представництва інтересів громадянина або держави в адміністративному суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з адміністративним позовом (поданням), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження в якій відкрито за адміністративним позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами для представництва інтересів громадянина або держави.

Прокурор, який звертається до адміністративного суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в адміністративному суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру". Для представництва інтересів громадянина в адміністративному суді прокурор також повинен надати документи, що підтверджують недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність відповідного громадянина, а також письмову згоду законного представника або органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси відповідної особи, на здійснення ним представництва. Невиконання прокурором вимог щодо надання адміністративному суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в адміністративному суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 108 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Абзацами 1-3 п. 4 вказаної статті визначено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до керівника Маріупольської місцевої прокуратури № 2 із листами від 21 червня 2016 року № 14182/11 та від 22 серпня 2016 року № 21978/11, у яких просив звернутися до суду в інтересах держави в особі управління із позовом про стягнення з відповідача заборгованості (а.с. 42, 43 том 1).

Листом від 29 вересня 2016 року № 70-3420 вих. 16 Маріупольською місцевою прокуратурою № 2 повідомлено позивача про намір звернутись до суду із відповідним позовом (а.с. 44 том 1).

Тобто, звернення прокуратури до суду із даним позовом узгоджено із позивачем у відповідності до вимог ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Враховуючи наведене вище, суд вважає доведеним факт наявності підстав, передбачених частинами 2 та 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", для здійснення керівником Маріупольської місцевої прокуратури № 2 представництва у суді інтересів Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя Донецької області у даній справі.

Згідно п. 1 ч. 6 цієї статті під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, звертатися до суду з позовом (заявою, поданням).

Відповідно до ч. 1 ст. 24 зазначеного Закону, право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам.

Таким чином, керівник Маріупольської місцевої прокуратури № 2 має право на звернення до суду із даним позовом.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Публічне акціонерне товариство "Маріупольський графітний комбінат" зареєстровано в якості юридичної особи за кодом , місцезнаходження: 87500, Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Станіславського, будинок 9, (а.с. 16-19 том 1), перебуває на обліку в позивача (а.с. 14-15 том 1).

Позивачем правомірно призначені та виплачені пенсії на пільгових умовах пенсіонерам, які працювали в підприємстві відповідача та були зайняті на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці відповідно до п.п. "б-з" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (Список № 2), що підтверджується пільговими довідками, протоколами та розпорядженнями про призначення пенсій, довідками про розмір виплаченої пенсії, банківським виписками, платіжними дорученнями (а.с. 56-244 том 1, 1-48 том 2, а.с. 42-138, 208-250 том 3, а.с. 1-250 том 4, а.с. 1-8 том 5).

На адресу відповідача Управлінням Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя Донецької області направлялись розрахунки фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій пенсіонерам, що працювали на підприємстві відповідача, понесених управлінням за період березень-червень 2016 року в загальній сумі - 130 821,99 грн (а.с. 20-36 том 1, 29-42, 167-170, 202-207 том 3).

Суд зазначає, що вказані розрахунки відповідачем не оскаржені.

Відповідно до картки особового рахунку відповідача станом на час розгляду справи витрати Управління по виплаті та доставці пільгових пенсій за спірний період на загальну суму 130 821,99 грн товариством не відшкодовані (а.с. 188-189).

При прийнятті рішення по справі суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 8 липня 2010 року № 2464-VIП Пенсійний фонд України - орган, уповноважений відповідно до цього Закону вести облік платників єдиного внеску, забезпечувати збір та ведення обліку страхових коштів, контролювати повноту та своєчасність їх сплати, вести Державний реєстр загальнообов'язкового державного соціального страхування та виконувати інші функції, передбачені законом.

Таким чином, позивач у справі - орган владних повноважень, який виконує у спірних правовідносинах владні управлінські функції, надані йому чинним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Вказаним вище спростовуються доводи відповідача щодо непідсудності даної справи адміністративному суду у зв'язку із тим, що за твердженням представників товариства, це спір є приватноправовим.

Як встановлено судом під час розгляду справи, працівникам відповідача правомірно призначена та виплачена пенсія відповідно до п. "б-з" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Наявними в матеріалах справи доказами фактичного понесення позивач витрат на їх виплату та доставку спростовуються заперечення відповідача стосовно нібито відсутності таких доказів у управління та в матеріалах справи (а.с. 56-244 том 1, 1-48 том 2, а.с. 227-250 том 3, а.с. 1-192 том 4).

Пунктом 2 розділу XV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди, особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України "Про пенсійне забезпечення". У цьому випадку розміри пенсій визначаються відповідно до ст. 27 та з урахуванням норм ст. 28 цього Закону. При цьому зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку цих пенсій, що діяв до набрання чинності цим Законом.

На момент набрання чинності Закону № 1058-IV, питання щодо відшкодування витрат на виплату та доставку пенсій, призначених відповідно до пункту "б" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" було врегульовано Законом України № 400/97-ВР від 26 червня 1997 року "Про збір на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 400/97-ВР).

Згідно абз. 4 п.1 ст. 2 Закону № 400/97-ВР для платників збору, визначених п.п. 1 та 2 ст. 1 цього Закону, крім тих, які є платниками фіксованого сільськогосподарського податку, об'єктом оподаткування є також фактичні витрати на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до пунктів "б"-"з" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до досягнення працівниками пенсійного віку, передбаченого ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно абз. 3 п.1 ч. 1 ст. 4 Закону № 400/97-ВР встановлена ставка збору у розмірі 100 відсотків від об'єкта оподаткування, визначеного абз. 4 п. 1 ст. 2 цього Закону. Оскільки судом встановлено, що спір стосується стягнення заборгованості з відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених відповідно до пункту "б"-"з" ч. 1 ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", суд вважає, що на відповідача у справі покладений обов'язок щодо покриття витрат на виплату та доставку пенсій таким особам.

Відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та Закону № 400/97-ВР розроблена Інструкція про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, яка затверджена Постановою правління Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року № 21-1.

Згідно п. 6.4 вказаної Інструкції розмір сум до відшкодування на поточний рік визначається відділами доходів органів Пенсійного фонду України щорічно у повідомленнях про розрахунок сум фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій, призначених відповідно до ч. 2 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", які надсилаються підприємствами до 20-го січня поточного року протягом десяти днів з новопризначених пенсій. Підприємства щомісяця до 25-го числа вносять до Пенсійного фонду зазначену в повідомленні місячну суму фактичних витрат на виплату і доставку пенсій, призначених на пільгових умовах, що визначено п. 6.8 Інструкції.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи відповідні розрахунки за спірний період управлінням направлялись відповідачу.

Відповідно до матеріалів справи станом на час розгляду справи відповідачем спірні розрахунки оскаржені не були, сума заборгованості у розмірі 130 821,99 грн товариством не відшкодована, що підтверджується карткою особового рахунку відповідача, наданою у судовому засіданні прокурором (а.с. 91-92 том 5).

Враховуючи наведене вище, беручи до уваги доведеність позивачем заявлених позовних вимог, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 4 ст. 94 КАС у справах, в яких позивачем є суб'єкт владних повноважень, а відповідачем - фізична чи юридична особа, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.

Керуючись ст. 2, ст. 69-71, ст. 86, ст. 94, ст. 158-163, ст. 167, ст. 185, ст. 186, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Позовну заяву керівника Маріупольської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя Донецької області до Публічного акціонерного товариства "Маріупольський графітний комбінат" про стягнення заборгованості з відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій - задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Маріупольський графітний комбінат" () на користь Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя Донецької області () заборгованість з відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій за списком № 2 за березень-червень 2016 року в сумі 130 821 (сто тридцять тисяч вісімсот двадцять одна) гривня 99 копійок.

Постанова складена у нарадчій кімнаті, її вступна та резолютивна частини проголошені у судовому засіданні в присутності прокурора та представника відповідача.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд в порядку, визначеному ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, складеної в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складений та підписаний у відповідності із ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Волгіна Н.П.