Справа № 636/4261/16-а
Суддя: Гуменний З. І.
Дата ухвалення: 2017-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 636/4261/16-а
Провадження № 2-а/636/30/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2017 року Чугуївський міський суд Харківської області

у складі: головуючого судді Гуменного З.І.,

за участю секретаря судового засідання Караулової О.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чугуєві адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління праці та соціального захисту населення Чугуївської районної державної адміністрації, третя особа: Чугуївське управління державної казначейської служби України у Харківській області, про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Чугуївської районної державної адміністрації про визнання дій щодо виплати у 2016 році разової грошової допомоги до 5 травня в розмірі меншому ніж передбачено ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» неправомірними та стягнути з відповідача щорічну разову грошову допомогу як інваліду війни 2-ої групи, відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за 2016 рік у розмірі 8-ми мінімальних пенсій за віком, з урахуванням проведеної виплати у розмірі 2600 грн.; і зобовязати подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є інвалідом війни 2-гої групи та перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Чугуївської районної адміністрації Харківської області. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» йому щорічно до 5 травня виплачується щорічна разова грошова допомога. Розмір допомоги має становити вісім мінімальних пенсій за віком, однак у 2016 році йому була виплачена щорічна разова грошова допомога як інваліду 2-гої групи в розмірі, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 141, - 2600,00 грн. Він вважає дії відповідача такими, що суперечать діючому законодавству України, оскільки, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами, при вирішенні питання щодо проведення виплат йому як інваліду 2-гої групи, застосуванню підлягають норми ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а не постанови КМУ «ОСОБА_2 питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» від 2 березня 2016 року № 141, а тому просить визнати дії відповідача неправомірними та стягнути щорічну разову грошову допомогу як інваліду 2 групи у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, з урахуванням проведеної виплати у розмірі 2600 грн.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити на зазначених в ньому підставах.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, підтримавши надані раніше письмові заперечення. В своїх письмових запереченнях відповідач просив у задоволені позову відмовити, посилаючись на те, що Управління ПСЗН при виплаті у 2016 році ОСОБА_3 як інваліду війни 2 групи щорічної разової грошової допомоги керувалося нормами постанови КМУ «ОСОБА_2 питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» від 02.03.2016р. № 141, якою чітко визначені розмірі вказаної допомоги. Виплатити щорічну разову грошову допомогу в більшому розмірі, ніж передбачено постановою КМУ від 02.03.2016 року № 141 Управління ПСЗН не має можливості, так як виплата вказаної допомоги здійснюються виключно в межах бюджетних асигнувань (а.с.24, 25).

Представник третьої особи - Чугуївського управління державної казначейської служби України у Харківській області в судове засідання не зявився, про дату розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_3 є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серії Є № 124572 від 07.02.2014 (а.с. 9) та перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Чугуївської районної адміністрації Харківської області, що підтверджується відповідачем у наданих запереченнях.

У 2016 року ОСОБА_3 Управлінням ПСЗН як інваліду війни 2 групи здійснена виплата щорічної разової грошової допомоги до 5 травня в розмірі 2600,00 грн. Виплата вищевказаної допомоги проведена позивачу у розмірі, передбаченому постановою КМУ «ОСОБА_2 питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» від 02.03.2016 року № 141, що визнається сторонами.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані Конституцією України, Бюджетним кодексом України, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», постановою КМУ «ОСОБА_2 питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» від 02.03.2016 року № 141.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист. Це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що щорічно до 5 травня інвалідам війни 2 групи виплачується разова грошова допомога у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» фінансування витрат, повязаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України, бюджетна система України і Державний бюджет України встановлюються виключно цим Кодексом та законом про Державний бюджет України. Якщо іншим нормативно-правовим актом бюджетні відносини визначаються інакше, ніж у цьому Кодексі, застосовуються відповідні норми цього Кодексу.

Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VIII, який набув чинності 1 січня 2015 року, розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу» України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообовязкового державного соціального страхування.

Таким чином, із набуттям чинності Закону України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленого Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 3 жовтня 1997 року у справі № 18/183-97, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент протікання правовідносин.

Враховуючи, що Закон України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VIII прийнятий пізніше Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», то у даному випадку, підлягають застосуванню норми Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VIII.

Кабінетом Міністрів України на виконання зазначених приписів Бюджетного кодексу України 2 березня 2016 року прийнято постанову № 141 «ОСОБА_2 питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Зазначеною постановою Кабінету Міністрів України встановлено, що у 2016 році виплата разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» інвалідам війни 2 групи проводиться в розмірі 2600 грн.

Таким чином, ОСОБА_3 виплачено разову грошову допомогу до 5 травня в розмірі, визначеному постановою КМУ від 02.03.2016 року № 141.

Згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини, розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 95 Конституції України, виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

В рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України

Рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 надано тлумачення, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Конституційний Суд України зазначив, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування кожного на достатній життєвий рівень. Суд виходив з того, що додержання конституційних принципів соціальної і правової держави, верховенства права обумовлює здійснення законодавчого регулювання суспільних відносин на засадах справедливості та розмірності з урахуванням обовязку держави забезпечувати гідні умови життя кожному громадянину України.

Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість її фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Невідємною складовою здійснення правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обовязок виконання соціальної політики держави.

Одним із таких органів є Кабінет Міністрів України, який згідно з п. 2 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» забезпечує проведення державної соціальної політики, соціальний захист громадян та вживає заходів щодо підвищення реальних доходів населення.

За таких обставин, суд вважає, що щорічна разової грошової допомоги до 5 травня за 2016 рік ОСОБА_3 мала бути виплачена у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням викладеного, судом не встановлено порушення прав позивача з боку Управління ПСЗН при проведенні виплати у 2016 році щорічної разової грошової допомоги до 5 травня в розмірі, передбаченому постановою КМУ постанову № 141 «ОСОБА_2 питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» від 02.03.2016 року № 141.

Таким чином, суд вважає, що адміністративний позов ОСОБА_3 не підлягає задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4-6, 8, 10, 94, 158-163, 184-186 КАС України, суд

п о с т а н о в и в:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до Управління праці та соціального захисту населення Чугуївської районної державної адміністрації, третя особа: Чугуївське управління державної казначейської служби України у Харківській області, про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії відмовити в повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Чугуївський міський суд Харківської області протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя