Справа № 826/12746/14
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2017-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 лютого 2017 року № 826/12746/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю «Ренесанс капітал груп»
додержавної податкової інспекції у Печерському районі головного управління Міністерства доходів і зборів у місті Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ренесанс капітал груп» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до державної податкової інспекції у Печерському районі головного управління Міністерства доходів і зборів у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 14.08.2014 №08 та №08.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09.06.2015 за результатами розгляду касаційної скарги державної податкової інспекції у Печерському районі головного управління Міністерства доходів і зборів у місті Києві у даній адміністративній справі скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.10.2014 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16.12.2014, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. У мотивувальній частині даної ухвали вказано, що в ході розгляду справи, суди попередніх інстанцій не перевірили, чи були обумовлені розумними економічними чи іншими причинами (метою ділового характеру) господарські операції позивача та його контрагента.

Для встановлення правильності відображення у податковому обліку господарських операцій платника податку судам слід: з'ясувати реальність задекларованих господарських операцій; встановити наявність ділової мети у розглядуваних операціях; визначити об'єктивний зміст вчинених операцій у порівнянні із задекларованим; підтвердити або спростувати добросовісність позивача, у зв'язку з тим, що його контрагенти мають дефекти правового статусу; оцінити дотримання учасниками господарської операції норм податкового законодавства щодо змісту та наслідків для податкового обліку відповідної операції.

Розгляд справи здійснено з врахуванням частини п'ятої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, у відповідності до якої висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

Так, позовні вимоги обґрунтовано тим, що висновки контролюючого органу, які покладені в основу оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки фінансово-господарські операції позивача з товариством з обмеженою відповідальністю «Алві Груп» є реальними, що підтверджується, за твердженнями останнього, належним чином оформленою первинною документацією.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши про правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, прийнятих у межах наданих контролюючому органу повноважень, у зв'язку з виявленими під час перевірки порушеннями вимог податкового законодавства з боку позивача.

Розгляд справи здійснено у письмовому провадженні, відповідно до приписів частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Державною податковою інспекцією у Печерському районі головного управління Міністерства доходів і зборів у місті Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку товариства з обмеженою відповідальністю «Ренесанс капітал груп» з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських відносин з товариством з обмеженою відповідальністю «Алві Груп» за період з 01.01.2011 по 31.12.2011.

За результатами вказаної перевірки контролюючим органом зроблено висновок про такі порушення товариством з обмеженою відповідальністю «Ренесанс капітал груп» положень податкового законодавства:

- статті 134, підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України (зі змінами та доповненнями), в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток в сумі 287 445,00 грн., у тому числі по періодам: за ІІ-ІІІ квартали 2011 року на суму 287 445,00 грн.;

- пункту 185.1 статті 185, пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (зі змінами та доповненнями), в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість, який підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет на суму 249 916,00 грн., у тому числі по періодах: червень 2011 року на суму 77 583,00 грн., серпень 2011 року 172 333,00 грн.

На підставі викладеного державною податковою інспекцією у Печерському районі головного управління Міністерства доходів і зборів у місті Києві складено акт від 30.07.2014 №703/26-55-22-08/37192853 та прийнято податкові повідомлення-рішення від 14.08.2014

№08, яким товариству з обмеженою відповідальністю «Ренесанс капітал груп» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 172 333,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 43 083,00 грн.;

№08, яким товариству з обмеженою відповідальністю «Ренесанс капітал груп» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток за основним платежем у розмірі 287 445,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - « 0».

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин), витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

При цьому, витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України).

Приписами абзацу 1 пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. У разі втрати, знищення або зіпсуття зазначених документів платник податку має право письмово заявити про це органу державної податкової служби та здійснити заходи, необхідні для поновлення таких документів. Письмова заява має бути надіслана до/або разом із поданням розрахунку податкових зобов'язань за звітний податковий період. Платник податків зобов'язаний відновити втрачені, знищені або зіпсовані документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження такої заяви до органу державної податкової служби, митного органу. Якщо платник податку поновить зазначені документи в наступних податкових періодах, підтверджені витрати включаються до витрат за податковий період, на який припадає таке поновлення (підпункт 139.1.9 пункт 139.1 статті 139 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин), первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704 (у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин), господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Вказана правова позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 16.02.2016 у справі №К/800/18945/14, від 01.03.2016 у справі №К/800/66709/14, від 24.02.2016 у справі №К/800/5891/15, від 03.03.2016 у справі №К/800/21974/14, а також у постанові Верховного Суду України від 06.12.2016 у справі №21-1440а16.

Як вбачається зі змісту акту державної податкової інспекції у Печерському районі головного управління Міністерства доходів і зборів у місті Києві від 30.07.2014 №703/26-55-22-08/37192853, висновки про заниження товариством з обмеженою відповідальністю «Ренесанс капітал груп» податку на додану вартість та податку на прибуток ґрунтуються на відсутності реальності вчинення господарських операцій між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Алві Груп» за перевіряємий період.

У відповідності до наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що між позивачем (замовник) та товариством з обмеженою відповідальністю «Алві Груп» (виконавець) укладено договір від 27.05.2011 №27/05, згідно з яким виконавець зобов'язується виготовити продукцію, у відповідності до специфікації (додаток №1) (надалі - обладнання) та виконати роботи з налагодження, а замовник зобов'язується оплатити та прийняти обладнання та налагоджувальні роботи на умовах даного договору.

Вартість обладнання зазначається у специфікації (-ях) (додаток №1), яка є невід'ємною частиною даного договору (пункт 1.2 договору).

Специфікації складаються на умовах технічного завдання замовника та невід'ємною частиною договору. На підставі погодженої (-их) специфікації (-ій) виконавець направляє замовнику рахунок-фактуру на оплату обладнання (пункт 1.3 договору).

Виконавець разом з обладнанням передає замовнику такі документи: рахунок-фактуру, видаткову накладну, паспорт на обладнання (пункт 2.8 договору).

При цьому, 10% від загальної суми, зазначеної у специфікації, замовник зобов'язується оплатити протягом 15 банківських дні з моменту підписання «Акту виконаних робіт з налагодження» (пункт 3.1.3 договору).

Позивачем на підтвердження реального виконання робіт за спірним договором надано суду копії таких документів: договору від 27.05.2011 №27/05, технічного завдання (додаток №2 до вказаного договору), видаткової накладної від 29.08.2011 №829/1, податкових накладних від 29.08.2011 №36, 37, 39, розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної від 29.08.2011 №39, довідки публічного акціонерного товариства «БТА Банк» від 22.08.2014 №028-35-01-05-5/711 про перерахування грошових коштів позивачем на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Алві Груп» за 2011 рік.

У той же час, суд звертає увагу, що на підтвердження товарності (реальності) досліджуваної фінансово-господарської операції позивачем не надано копії специфікації (-ій) (додаток №1 до договору від 27.05.2011 №27/05), рахунку-фактури, паспорту на обладнання, а також акту виконаних робіт, складання яких безпосередньо передбачено умовами досліджуваного договору, а також не зазначено причин неможливості їхнього подання до суду.

При цьому, зазначення в акті перевірки факту винесення позивачем наказу №10/6-2011 «Про знищення документів», у відповідності до якого всі первинні документи (в т.ч. прибуткові накладні, податкові накладні, видаткові накладні, акти виконаних робіт, авансові звіти, звіти до ДПІ) товариство з обмеженою відповідальністю «Ренесанс капітал груп» по фінансово-господарським взаємовідносинам з товариством з обмеженою відповідальністю «Алві Груп» за перше півріччя 2011 року знищені, не змінює факту неподання до суду вказаних вище документів, оскільки зі змісту досліджуваної операції вбачається, що остання мала місце у серпні 2011 року, тобто у другому півріччі 2011 року, відтак, доказів знищення таких документів у встановленому законодавством порядку позивачем не надано.

Крім того, в акті перевірки зазначено, що станом на момент виникнення спірних правовідносин директором та головним бухгалтером товариства з обмеженою відповідальністю «Алві Груп» був ОСОБА_1, а засновниками - ОСОБА_2 та ОСОБА_1, - які, згідно з протоколами від 21.10.2013 та від 18.02.2014 (копія яких наявна у матеріалах справи), заперечували свою участь у господарській діяльності товариства з обмеженою відповідальністю «Алві Груп» починаючи з квітня 2011 року.

Так, допитаний у судовому засіданні 09.10.2014 у якості свідка ОСОБА_1, яким у якості директора було підписано договір від 27.05.2011 № 27/05 від імені товариства з обмеженою відповідальністю «Алві Груп» зазначив про те, що відповідного договору з позивачем не підписував та реалізацію пакувальних станків, поставка якого була здійснення відповідної до видаткової накладеної від 29.08.2011 № 829/1 взагалі не здійснював.

У постанові Верховного Суду України від 05.03.2012 у справі № 21-421а11 міститься правовий висновок, відповідно до якого податкові накладні, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані від імені осіб, які заперечують свою участь у створенні та діяльності контрагентів платника податків, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставним.

Отже, оскільки у справі, яка розглядається, містяться відомості, що ОСОБА_1, як засновник та директор товариства з обмеженою відповідальністю «Алві Груп» (контрагента позивача), заперечує свою участь у діяльності вказаного товариства, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, суд дійшов до висновку про безпідставність формування позивачем податкового кредиту та валових витрат за результатами фінансово-господарських операцій з товариством з обмеженою відповідальністю «Алві Груп».

Слід зазначити, що аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.09.2015 у справі №810/5645/14 (ЄДРСР №52418672), від 14.06.2016 у справі №826/14268/14 (ЄДРСР 58789047) та від 04.10.2016 у справі №810/7161/14 (ЄДРСР №62126197).

Також, слід зазначити, що дійсний рух активів, на необхідності дослідження якого наголошено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 09.06.2015 у даній справі, включає в себе також наявність економічної причини (ділової мети).

Так, приписами підпункту 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

У той же час, надана на підтвердження наявності у позивача ділової мети у межах спірних правовідносин копія видаткової накладної від 29.11.2011 №РН-0000173 (товариство з додатковою відповідальністю «ЖЛ») не є твердженням подальшої реалізації позивачем товару (обладнання), придбаного у товариства з обмеженою відповідальністю «Алві Груп» у серпні 2011 року, оскільки наявні у матеріалах справи докази не дають змоги ототожнити товари, вказані у цих двох видаткових накладних, як ідентичні.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що позивачем не спростовано, викладені в акті перевірки висновки про не підтвердження реальності досліджуваних операцій, відтак, податкові повідомлення-рішення, прийняті на їх підставі є такими, що прийняті контролюючим органом правомірно та у межах наданих йому повноважень.

Беручи до уваги зазначене, суд вказує, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.