Справа № 826/12287/16
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

07 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку ч. 1 ст. 41 КАС України апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Генеральної прокуратури України (далі - Відповідач, Генеральна прокуратура) про:

- визнання, що дія Відповідача, щодо вирішення вимоги Позивача « 11)» заяви від 27.01.2016 року щодо права ОСОБА_2 викласти аргументи особі, що перевіряла його заяву, заперечуються відповідачем посиланням на неналежну до цього випадку норму Закону, а тому такі дії протиправні;

- зобов'язання Генеральної прокуратури повторно розглянути вимогу « 11)» заяви Позивача від 27.01.2016 року.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.11.2016 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки під час розгляду звернення Відповідачем безпосередньо досліджено всі події, які фактично відбулися, а необхідності участі скаржника у розгляді скарги та отримання від нього додаткової інформації не було, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. При цьому посилається на помилкове застосування судом до спірних правовідносин приписів ст. 19 Закону України «Про звернення громадян», адже вони не виключають, на думку Апелянта, передбачене ст. 18 вказаного Закону право останнього на особистий виклад аргументів особі, що перевіряла заяву.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у відкритому судовому засіданні без фіксації технічними засобами у відповідності до ч. 1 ст. 41 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, Позивачем подано 29.01.2016 року до Генеральної прокуратури (вх. №17725-16) скаргу («донос») від 27.01.2016 року, в якій ОСОБА_2 просив, зокрема: з'ясувати, чи мав місце факт оголошення суддею зауваження представнику Відповідача у судовому засіданні 20.01.2016 року у справі №826/20859/15, підстави винесення такого зауваження, його правові наслідки для представника; повідомити, якими правами зловживає Позивач та які плутані запитання ставить Генеральній прокуратурі (а.с. 19-27). Крім того, у п. 11 прохальної частини скарги ОСОБА_2 просив дозволити йому особисто викласти аргументи особі, яка перевіряла його заяву.

Листом від 17.02.2016 року №05/3-14050-10 (а.с. 29) Відповідач повідомив Позивача про те, що підстав для ініціювання питання про притягнення до відповідальності представника Генеральної прокуратури не встановлено. Щодо розгляду звернення за особистої участі ОСОБА_2 Відповідачем зазначено, що згідно ст. ст. 18, 19 Закону України «Про звернення громадян» особа може бути запрошеною до вирішення її заяви чи скарги лише у випадку проведення засідання, тобто колегіального розгляду. В інших випадках розгляд звернення проводиться без обов'язкового виклику і присутності заявника.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.06.2016 року у справі №826/5513/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2016 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури про: визнання, що бездіяльність Відповідача, що полягає у не перевірці факту заяви від 27.01.2016 року про зроблене суддею адміністративного суду зауваження представнику Генпрокуратури у справі №826/20859/15, є протиправною; визнання, що бездіяльність Відповідача, що полягає у не вирішенні об'єктивно і всебічно «першої» і «другої» вимог заяви Позивача від 27.01.2016 року, є протиправною; зобов'язання Відповідача об'єктивно і всебічно перевірити факт заяви ОСОБА_2 від 27.01.2016 року щодо зауваження, зробленого представнику Генпрокуратури у справі №826/20859/15; зобов'язання Відповідача надати ОСОБА_2 відповідь на пункти 1) та 2) прохальної частини його заяви від 27.01.2016 року.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. ст. ст. 3, 5, 7, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян», а також затвердженої наказом Генерального прокурора України від 27.12.2014 року №9гн Інструкції про порядок розгляду звернень та особистого прийому в органах прокуратури України, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки необхідності участі скаржника у розгляді звернення та отримання додаткової інформації від нього не було, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Закон України «Про звернення громадян» регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення (далі - Закон).

Згідно ст. 1 Закону громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

При цьому, приписи ст. 18 Закону визначають, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, зокрема, особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу.

У свою чергу, обов'язки органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг визначені статтею 19 Закону, за змістом якої, органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані, крім іншого, на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу.

Отже, право заявника бути присутнім при розгляді заяви чи скарги забезпечується обов'язком на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що право заявника бути присутнім при розгляді заяви чи скарги не є абсолютним та залежить від певних умов та обставин, зокрема, може бути реалізовано особою на власний розсуд у відповідності до його волі та бажання, однак лише у разі, якщо розгляд звернення відбувається на засіданні відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу і якщо такий порядок розгляду передбачено законодавством.

Так, наказом Генерального прокурора України від 27.12.2014 року №9гн затверджено Інструкцію про порядок розгляду звернень та особистого прийому в органах прокуратури України (далі - Інструкція) якою регламентується порядок розгляду в органах прокуратури України звернень, у тому числі депутатів усіх рівнів, а також організація особистого прийому громадян.

Аналіз положень вказаної Інструкції дає підстави для висновку, що ними не передбачено розгляду звернень на засіданнях, колегіально, або в інший спосіб, який би давав можливість заявникові бути присутнім при розгляді заяви чи скарги.

Твердження Апелянта про те, що здійснюючи розгляд звернення Позивача без його особистої участі, Відповідач позбавив останнього на реалізацію права на особистий виклад аргументів особі, яка перевіряла скаргу, передбаченого ст. 18 Закону України «Про звернення громадян», судова колегія оцінює критично з огляду на таке.

Право громадянина особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу можуть бути реалізовані через норми Закону та Інструкції, наприклад шляхом викладення таких аргументів у письмовому вигляді на ім'я особи, що перевіряла заяву чи скаргу, під час особистого прийому або проведення перевірки, викладених у заяві чи скарзі обставин.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 17.02.2015 року у справі №К/9991/43231/12.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що відповідно до ст. 3 Закону під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Тобто, звернення громадян поділяються на види в залежності від обставин та вимог, які покладені в їх основу.

Разом з тим, оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено факт надання повної та всебічної відповіді Позивачу на його звернення від 27.01.2016 року, сама по собі вимога ОСОБА_2 дозволити йому особисто викласти аргументи особі, яка перевіряла його заяву, не можуть бути належним способом захисту прав особи та породжувати жодні юридично значимі наслідки за умови розгляду скарги останнього по суті.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Щодо решти висновків суду першої інстанції судова колегія вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Разом з тим, оскільки таких порушень у ході розгляду справи встановлено не було, а сторони правомірність висновків суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог під сумнів не ставили, розгляд справи здійснювався у межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається в порядку та строки, визначені ст. ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.