Справа № 752/19978/16-а
Суддя: Кузьменко В. В.
Дата ухвалення: 2017-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2017 року м. Київ

Колегія Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Кузьменка В. В.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А. Г.,

за участю секретаря Видмеденко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправним, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Києві на постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 12.12.2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом не погоджуючись із розпорядженням відповідача в частині нарахування меншого розміру щомісячного довічного грошового утримання, ніж має право, на його думку, отримувати.

Просив визнати протиправним рішення Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Києві щодо неврахування ОСОБА_2 при визначенні розміру довічного грошового утримання до стажу роботи на посаді судді періодів служби в морських частинах прикордонних військ СРСР (з 02.05.1974 року по 21.05.1977 рік), навчання в Харківському юридичному інституті (з 01.09.1977 року по 23.06.1981 рік), роботи слідчим прокуратури Генічеського району Херсонської області (з 30.04.1982 року по 21.11.1989 рік), роботи старшим помічником прокуратури Генічеського району Херсонської області (з 22.11.1989 року по 26.06.1994 рік), роботи прокурором відділу нагляду за дотриманням законів спеціальними підрозділами по боротьбі з організованою злочинністю прокуратури Херсонської області (з 27.06.1994 року по 26.02.1997 рік), роботи слідчим прокуратури Херсонської області (27.02.1997 року) та зобов'язати відповідача зарахувати вищевказані періоди в стаж роботи позивача на посаді судді, скасувавши розпорядження відповідача № 834621 від 18.10.2016 року, а також визначити йому щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90 відсотків від заробітної плати діючого судді суду касаційної інстанції, починаючи з 12.10.2016 року.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 12.12.2016 року позов задоволено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального права, та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Позивач надіслав клопотання про розгляд справи у його відсутність.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини, наданим доказам дав вірну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, так як порушено права позивача на належне матеріальне забезпечення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 № 1515-VIII ОСОБА_2 звільнено з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови Вищого адміністративного суду України № 681-к від 10.10.2016 року, суддю Вищого адміністративного суду України, ОСОБА_2, 10 жовтня 2016 року відраховано зі штату суду у зв'язку із звільненням його у відставку відповідно до Постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 № 1515-VIII.

11.10.2016 року ОСОБА_2 звернувся до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про переведення з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Як встановлено з розпорядження Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 834621 від 18.10.2016 року, ОСОБА_2 було переведено на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з 11.10.2016 року, з розрахунку стажу судді 19 років 5 місяців 1 день.

23.11.2016 року ОСОБА_2 звернувся до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою, в якій просив надати йому роз'яснення щодо призначеного йому довічного грошового утримання судді у відставці, а саме щодо не взяття до розрахунку стажу судді в період роботи в органах прокуратури України.

Листом Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 1291/03/М-1114 від 23.11.2016 року, роз'яснено, що, з урахуванням положень ст. 135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», та, відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_2, до стажу його роботи на посаді судді зараховано періоди з 12.05.1997 р. по 06.02.2002 р., з 07.02.2002 р. по 28.01.2003 р., з 29.01.2003 р. по 04.06.2007 р., з 05.06.2007 р. по 19.07.2010 р., з 20.07.2010 р. по 10.10.2016 р., що складає 19 років 5 місяців 1 день.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У відповідності до ч.1 ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В силу вимог ст.126 Конституції України незалежність і недоторканність суддів гарантується Конституцією і законами України.

Проголосивши незалежність і недоторканість суддів, Конституція України передбачила однією з гарантій цієї незалежності право судді на відставку (п.9 ч.5 ст.126 Конституції України).

З системного аналізу законодавства зміст поняття «право на відставку» слід розуміти як одну із позитивних підстав припинення суддею своїх повноважень з одночасним гарантуванням отримання належного матеріального забезпечення після відставки, а тому право судді на відставку, передбачене у п.9 ч.5 ст.126 Конституції України, передбачає припинення повноважень судді, а також призначення належного матеріального забезпечення. При цьому, пенсія за віком, призначена на загальних підставах, не є таким матеріальним забезпеченням.

Крім того, за своєю правовою природою щомісячне довічне грошове утримання, на відміну від пенсії на загальних підставах, є гарантованою державою щомісячною грошовою виплатою, що служить забезпеченням належного матеріального утримання судді, яка призначається і нараховується державою за результатом багаторічної праці особи саме на суддівській посаді, виплачується лише за умови наявності встановленого законом стажу роботи на посаді судді та є складовою правового статусу судді, як фінансова гарантія незалежності суддів.

Такий висновок ґрунтується на аналізі чинного законодавства, а також рішень Конституційного Суду України та Європейського Суду з прав людини.

У відповідності до п.14 ч.1 ст.92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України.

Пунктами 7, 8, 11 ч.4 ст.48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України від 05.10.2016 року) передбачено, що незалежність судді забезпечується, зокрема, окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням, а також правом судді на відставку.

У відповідності до ч.6 ст.48 вищезазначеного Закону при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Відповідно до ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, що діяла до внесення змін Законом України від 08 липня 2011 року №3668-VI) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» внесено зміни до вказаної норми, згідно з якими щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 % грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування судді, який працює на відповідній посаді.

Рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3-рп/2013 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» у зв'язку з тим, що вона не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів, а тому суперечить ст.126 Основного Закону України та вказано, що підлягає застосуванню ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції до змін, внесених Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».

У вказаному рішенні Конституційний суд України зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації, як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Таким чином, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсії) чи внаслідок припинення повноважень чи набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання).

При цьому, у зазначеному рішенні Конституційний Суд України наголосив, що неодноразово висловлював та враховує попередні правові позиції стосовно гарантій незалежності суддів, зокрема і суддів у відставці, що були викладені ним у рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008.

Згідно ч.2 ст.70 Закону України «Про Конституційний Суд України» у разі необхідності Конституційний Суд України може визначити у своєму рішенні, висновку порядок і строки їх виконання, а також покласти на відповідні державні органи обов'язки щодо забезпечення виконання рішення, додержання висновку.

З метою реалізації зазначених повноважень (ч.2 ст.70 Закону України «Про Конституційний Суд України»), Конституційний Суд України, у п.8 мотивувальної частини вказаного Рішення від 03 червня 2013 року зазначив, що підлягає застосуванню ч.3 ст.138 Закону №2453 в редакції до змін, внесених Законом №3668, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання».

Рішення Конституційного Суду України має преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними та є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Таким чином, з моменту ухвалення Рішення Конституційного Суду України №3-рп/2013 від 03 червня 2013 року підлягає застосуванню ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції до змін, внесених Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 р. №4-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: частини третьої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року N 2453-VI у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року N 213-VIII; абзаців першого, другого, третього, четвертого та першого, другого речень абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року N 2453-VI у редакціях Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року N 213-VIII, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року N 911-VIII; пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року N 213-VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Так, у п. 3 мотивувальної частини цього рішення Конституційний Суд України дійшов висновку, що при зменшенні розміру щомісячного довічного грошового утримання судді з 80 до 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, а також при виключенні положення, згідно з яким за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання судді збільшується на два відсотки від розміру його заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, відбулося зниження рівня матеріального забезпечення судді у відставці і як наслідок - гарантій незалежності такого судді, що може впливати на здійснення справедливого правосуддя та реалізацію права кожного на захист судом. Виключення положення щодо можливості перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у зв'язку зі збільшенням грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, також знижує гарантії незалежності суддів.

Таку ж правову позицію Конституційний Суд України висловив у рішенні від 03.06.2013 р. № 3-рп/2013 (пункти 5, 7 мотивувальної частини) при розгляді питання щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень Закону N2453.

Таким чином, положення частини третьої статті 141 Закону N 2453 у редакції Закону N 213 звужує зміст та обсяг гарантій незалежності судді, а тому суперечить частині першій статті 55, частині першій статті 126 Основного Закону України.

Здійснюючи аналіз положень першого, другого речень абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону N 2453 в редакціях Закону N 213, Закону N 911 на предмет їх відповідності Основному Закону України, Конституційний Суд України виходив з того, що він уже розглядав питання про недопустимість визначення в законі максимального розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, зокрема у рішеннях від 18 червня 2007 року N 4-рп/2007, від 3 червня 2013 року N 3-рп/2013. У цих рішеннях Конституційний Суд України наголошував, що закріплення в законі максимального розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів обмежує гарантії їх незалежності.

Крім того, Конституційний Суд України в п.6 мотивувальної частини вищезазначеного рішення констатував, що передбачене у пункті 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону N 213 скасування щомісячного довічного грошового утримання нівелює сутнісний зміст права судді на відставку та суперечить пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

Згідно розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виданого ОСОБА_2, за підписом голови Вищого адміністративного суду України, станом на 10.10.2016 року стаж позивача, як судді складає 39 років 2 місяці 14 днів, з них зокрема 3 роки 20 днів (з 02.05.1974 року по 21.05.1977 рік) - служба в морських частинах прикордонних військ СРСР; 1 рік 10 місяців 26 днів (з 01.09.1977 року по 23.06.1981 рік) - навчання в Харківському юридичному інституті; 7 років 6 місяців 23 днів (з 30.04.1982 року по 21.11.1989 рік) - слідчий прокуратури Генічеського району Херсонської області; 4 роки 7 місяців 5 днів (з 22.11.1989 року по 26.06.1994 рік) - старший помічник прокуратури Генічеського району Херсонської області; 2 роки 8 місяців (з 27.06.1994 року по 26.02.1997 рік) - прокурор відділу нагляду за дотриманням законів спеціальними підрозділами по боротьбі з організованою злочинністю прокуратури Херсонської області; 1 день (27.02.1997 року) - слідчий прокуратури Херсонської області (а.с. 28).

Однак, відповідачем при розрахунку розміру щомісячного довічного розміру грошового утримання позивача взято до уваги виключно стаж роботи на посаді судді Генічеського районного суду Херсонської області (з 12.05.1997 р. по 06.02.2002 р.), судді місцевого Генічеського районного суду Херсонської області (з 07.02.2002 р. по 28.01.2003 р.), судді Печерського районного суду м. Києва (з 29.01.2003 р. по 04.06.2007 р.), судді, заступника голови судової палати № 2, виконуючого обов'язки голови судової палати № 2, заступника голови судової палати № 2 Київського апеляційного адміністративного суду (з 05.06.2007 р. по 19.07.2010 р.), судді Вищого адміністративного суду України (з 20.07.2010 р. по 10.10.2016 р.), що складає 19 років 5 місяців 1 день.

Так, відповідно до статті 111 Закону №2453 (в редакції чинні на час звернення до відповідача із заявою про призначення щомісячного грошового утримання судді) суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Згідно із статтею 120 цього Закону суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Стаття 135 Закону №2453 передбачає, що до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України;

2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону №2453 (в первісній редакції) судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судці відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Отже право на відставку у судді за положеннями Закону №2453 (в чинній редакції) може виникати лише за умови наявності стажу роботи на посаді судді, або прирівняного до нього згідно вимог статті 135 цього Закону. Однак, таке право не підлягає обмеженню, якщо воно вже набуте, ще до набрання чинності всього Закону №2453.

Тобто, при визначенні ОСОБА_2 розміру довічного грошового утримання, відповідачем не враховано, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми законодавства, які діяли на зазначений період часу.

До набрання чинності Законом №2453 зазначені правовідносини регулювались Законом України від 15 грудня 1992 року №2862-ХІІ «Про статус суддів» (далі - Закон №2862).

Так, відповідно до ч.1, 4 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку з закінченням строку повноважень.

До стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Згідно з пунктом 3.1 постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» (чинної в період чинності Закону №2862 далі - Постанова №865) до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Надаючи аналіз вказаних положень, судді які були призначені чи обрані на посаду до набрання чинності Закону №2453 зберігають порядок визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим законом.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2016 року, справа № 800/463/15, який у відповідності до ч. 1 ст. 244-2 КАС України має бути врахований судом при застосуванні наведених норм права.

Тобто на спірні правовідносини, в частині визначення стажу роботи позивача на посаді судді для обрахування належного розміру щомісячного довічного грошового утримання (90 відсотків від заробітної плати судді), поширюється дія Закону №2453 (в первісній редакції) з урахуванням Закону №2862 та Постанови №865, так як право на відставку було встановлено центральним органом державної виконавчої влади України (Держана судова адміністрація України) 12 травня 2007 року, ще 16 червня 2007 року та реалізовано наказами в.о. Голови Київського апеляційного адміністративного суду № 123 від 14 серпня 2007 року і Голови Вищого адміністративного суду України №230-К 20 квітня 2010 року .

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем при визначенні розміру щомісячного грошового утримання позивача, протиправно не прийнято до уваги наступні періоди: 3 роки 20 днів (з 02.05.1974 року по 21.05.1977 рік) - служба в морських частинах прикордонних військ СРСР; 1 рік 10 місяців 26 днів (з 01.09.1977 року по 23.06.1981 рік) - навчання в Харківському юридичному інституті; 7 років 6 місяців 23 днів (з 30.04.1982 року по 21.11.1989 рік) - слідчий прокуратури Генічеського району Херсонської області; 4 роки 7 місяців 5 днів (з 22.11.1989 року по 26.06.1994 рік) - старший помічник прокуратури Генічеського району Херсонської області; 2 роки 8 місяців (з 27.06.1994 року по 26.02.1997 рік) - прокурор відділу нагляду за дотриманням законів спеціальними підрозділами по боротьбі з організованою злочинністю прокуратури Херсонської області; 1 день (27.02.1997 року) - слідчий прокуратури Херсонської області, що зараховуються стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, а тому наявні підстави для зобов'язання відповідача врахувати вищевказані періоди до стажу роботи ОСОБА_2 на посаді судді.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню щодо зобов'язання відповідача визначити та виплатити позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90 відсотків від заробітної плати діючого судді суду касаційної інстанції, починаючи з 12.10.2016 року.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Доводи, наведені відповідачем у апеляційній скарзі, викладеного не спростовують, а тому колегією суддів відхиляються.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 8 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо задоволення позовних вимог, через що постанову суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 8, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, п. 2, 3, 4, 5, 6, 9 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 року № 7 колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Києві на постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 12.12.2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправним, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 12.12.2016 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів, з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

А. Г. Степанюк

Повний текст ухвали виготовлено 10.02.2017 року.

Головуючий суддя Кузьменко В. В.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.