Справа № 569/15508/16-а
Суддя: Бердій М.А.
Дата ухвалення: 2017-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2017 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області,

в складі судді - Бердія М.А.,

при секретарі - Абашиній О.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Рибалка Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про зобов'язання вчинити певні дії, суд -

В С Т А Н О В И В:

До Рівненського міського суду Рівненської області звернувся ОСОБА_3 з позовом до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області зобов'язання Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області розпочати нарахування та виплату пенсії з вислуги років, розрахованої у відповідності до чинного законодавства з 06 листопада 2015 року.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_3 підтримав, пояснив суду, що позивачу призначена пенсія відповідно до Закону України «Про прокуратуру» з 06.11.2015 року, однак на даний момент вона не виплачується. Вважає дії відповідача щодо невиплати ОСОБА_3 пенсії - протиправними та просить суд зобов'язати Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області розпочати виплату пенсії.

Представник відповідача Рибалко Н.О. проти позову заперечив, зазначив, що пенсія, належна ОСОБА_3, не виплачується на підставі частини 15 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, із змінами, внесеними Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VII. Тому, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими доказами, приходить до наступного:

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 03.04.1998 року працює в органах прокуратури, а з 13.01.2016 року займає посаду начальника відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Рівненської області.

Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 24.11.2015 року по справі № 569/15699/15-а, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28.12.2015 року задоволено адміністративний позов ОСОБА_3 до управління Пенсійного фонду України в місті Рівне Рівненської області (правонаступником якого є Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області) та визнано протиправними дії управління щодо відмови у призначенні пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», зобов'язано управління провести обчислення пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 06 листопада 2015 року, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми заробітної плати.

За результатом касаційного оскарження ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.02.2016 касаційна скарга Управління Пенсійного фонду України в м. Рівне Рівненської області на ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28 грудня 2015 року у справі № 569/15699/15-а повернута скаржнику.

На виконання рішення Рівненським міським судом Рівненської області 14.06.2016 року виданий виконавчий лист № 569/15699/15-а, на підставі якого Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області відкрито виконавче провадження ВП № 51539990.

В межах виконавчого провадження рішення суду було виконано боржником в повному обсязі, а саме: здійснено обчислення пенсії позивача за вислугою років згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 06.11.2015 року, виходячи з розрахунку 90 відсотків від суми заробітної плати.

Так, розмір пенсії ОСОБА_3, обчислений Рівненським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Рівненської області із заробітку 11 751, 97 грн. - з 06.11.2015 року становить 10 576,77 грн.

29.06.2016 року позивач звернувся із заявою до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо нарахування та виплати належної йому пенсії.

Відповідно до листа Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області № 595/10 від 28.07.2016 року суб'єкт владних повноважень - відповідач по справі зазначив, що з 06.11.2015 року пенсія, належна ОСОБА_3, не виплачується на підставі частини 15 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, із змінами, внесеними Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VII.

Так, згідно з частиною 15 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, із змінами, внесеними Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VII, тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, Законами України «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VІІІ в частині 15 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ в абзаці першому слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінені словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року». Тобто, виплата пенсії працюючим прокурорам припинена до 31.12.2017 року.

Однак, позивач вважає, що невиплата належної йому пенсії обмежує його конституційні права та суперечить усталеній практиці Європейського Суду з прав людини, тому він звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного:

Згідно ч. 1 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції Закону України № 2663-ІІІ від 12.07.2001 року Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру»), за нормами якої позивачу було призначено пенсію за вислугою років, передбачено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року №213-VIII, який набрав чинності з 01.04.2015 року, внесено зміни до статті 50-1 Закону України Про прокуратуру" 5 листопада 1991 року №1789-XII, а саме встановлено, що: тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України Про статус народного депутата України", "Про державну службу", Про судоустрій і статус суддів», пенсія, призначена відповідно до цієї статті, не виплачується. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 року № 911-VІІІ, який набрав чинності 01 січня 2016 року, внесено зміни до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» 14.10.2014 р. №1697-VII зокрема, абзац перший частини п'ятнадцятої вказаної статті викладено в такій редакції: «тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, законами України Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються».

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VІІІ, який набрав чинності 01.01.2017, в частині п'ятнадцятій статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ в абзаці першому слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінені словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року». Тобто, на даний час, вказана норма регламентує, що тимчасово, по 31 грудня 2017 року особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», а також працюють на посадах та на умовах, передбачених Законом України, «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Однак, суд вважає, що позивач внаслідок порушення норм Конституції України, позбавлений законного права на отримання належної йому пенсії.

Так, відповідно до ст. 1 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Основного Закону, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Статтею 8 Конституції України визнається принцип верховенства права в нашій Державі. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

У відповідності до ст. 22 Основного Закону, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Стаття 46 Конституції України гарантує громадянам право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Приписами статті 124 Конституції України закріплено конституційний принцип обов'язковості судового рішення, згідно якому судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

В пункті 19 Постанови Пленуму від 13.06.2007 р. № 8 «Про незалежність судової влади» Верховного Суду України роз'яснив, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод.

У пункті 3.4. Рішення від 18.06.2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів) Конституційний Суд України звернув увагу на проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами.

Конституційний Суд України в п. 3.2. свого Рішення від 09.07.2007 р. № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) зазначив, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою в Конституції України виокремлюються певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави; до них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі, у тому числі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, органах, що забезпечують суверенітет і територіальну цілісність, її економічну та інформаційну безпеку, міліції, прокуратури,

охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (Рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N 8-рп/99 ( v008p710-99 ) у справі щодо права на пільги, рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004).

Організаційно-правові та економічні заходи, спрямовані на забезпечення належного соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей пов'язані не з втратою працездатності, безробіттям або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а особливістю виконуваних ними обов'язків щодо забезпечення однієї з найважливіших функцій держави - захисту суверенітету, територіальної цілісності України (частина перша статті 17 Основного Закону України).

Конституційний Суд України зазначав у своїх рішеннях, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена, зокрема, тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави, зокрема прокуратури, пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004).

Крім цього, до працівників прокуратури у випадках, передбачених Конституцією України, у законодавчому порядку запроваджено певні обмеження окремих конституційних прав і свобод.

Так, вони можуть бути обмежені у свободі пересування, вільному виборі місця проживання та праві вільно залишати територію України. Згідно з положеннями Закону України «Про прокуратуру» прокурори не можуть бути членами політичних партій та громадських організацій, які мають політичну мету. Також вони обмежені у встановлених Конституцією України правах на підприємницьку діяльність та інших, пов'язаних із забезпеченням собі і своїй родині максимально досяжного (відповідно до своїх здібностей) рівня життя, та на захист своїх економічних і соціальних інтересів. Зокрема, на підставі положень частини другої статті 42, частини четвертої статті 44 Конституції України, Законом України «Про прокуратуру» заборонено сумісництво служби в органах прокуратури з роботою на підприємствах, в установах чи організаціях, а також з будь-яким підприємництвом.

Таким чином, Конституційний Суд України прийшов до висновку, що визначений законами України відповідно до положень статті 17 Конституції України комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту військовослужбовців та працівників правоохоронних органів, зумовлений не їх непрацездатністю або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, певним обмеженням конституційних прав і свобод, у тому числі права заробляти матеріальні блага для забезпечення собі і своїй сім'ї рівня життя, вищого за прожитковий мінімум.

Отже, призупинення виплати призначеної пенсії особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене законом, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, характер виконуваних обов'язків яких є особливим. Конституційний Суд України підкреслив, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до рішення Конституційного суду України від 20.12.2016 року № 7-рп/2016 визнано неконституційними положення Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ, а саме першого речення частини першої статті 54, відповідно до якого тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених Законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне утримання не виплачуються.

Відповідно до частини 7 статті 9 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Керуючись принципом законності та застосовуючи аналогію закону, суд приходить до висновку, що визнання Конституційним судом України (рішення №7-рп/2016 від 20.12.2016 року) неконституційними положення Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», які регулюють такі ж правовідносини щодо невиплати пенсії певним категоріям працюючих осіб, дає підстави стверджувати про суперечність норм Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VII, які встановлюють тимчасові обмеження щодо виплати пенсії особам, що працюють на посадах та на умовах, передбачених Законом України «Про прокуратуру», Конституції України.

У відповідності до роз'яснень, наведених у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в її ст.8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Крім того, статтею 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» закріплено основоположні принципи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування серед яких є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування. Зупинення виплати пенсії у зв'язку з перебуванням позивача на посаді прокурора є прямим порушенням цієї норми, оскільки колишні прокурорські працівники, які на даний час не працюють в органах прокуратури, продовжують отримувати пенсію у повному розмірі.

Судом встановлено, що позивачу призначена пенсія за вислугою років згідно статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 06 листопада 2015 року, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми заробітної плати.

Таким чином, невиплата позивачу належної йому пенсії є звуженням його існуючих прав, а саме, права на пенсію, визначеного статтею 46 Конституції України.

Суд визнає, що позивача позбавлено пенсії і у порушення вимог та положень статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим. 4.ХІ.1950 (Європейська конвенція про захист прав і основних свобод людини) (далі - Конвенція) в поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу, з огляду на наступне.

Відповідно до Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожній людині, яка знаходиться під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі 1 цієї Конвенції.

Стаття 14 Конвенції передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності до національних меншин майнового стану, народження або інших обставин.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - рішення, дії або бездіяльність, спрямовані на обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, сімейного та майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (далі - певні ознаки), якщо вони унеможливлюють визнання і реалізацію на рівних підставах прав і свобод людини та громадянина; непряма дискримінація - рішення, дії або бездіяльність, правові норми або критерії оцінки, умови чи практика, які формально є однаковими, але під час здійснення чи застосування яких виникають чи можуть виникнути обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за їх певними ознаками, крім випадків, якщо такі дії або бездіяльність, правові норми або критерії оцінки, умови чи практика об'єктивно виправдані метою забезпечення рівних можливостей для окремих осіб чи груп осіб реалізовувати рівні права і свободи, надані їм Конституцією і законами України.

Дискримінація - це порушення прав людини, заборонене цілою низкою обов'язкових для виконання документів в області прав людини. Термін «дискримінація» має точне визначення і стале значення в міжнародному праві. Комітет ООН з прав людини - незалежний експертний орган, що спостерігає за виконанням Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права, роз'яснив, що в пакті цей термін включає: «будь-яку відмінність, виключення, обмеження або перевагу, за ознакою раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних або інших поглядів, національного або соціального походження, майнового положення, народження або іншої обставини, і яка має на меті або як наслідок, знищення або применшення визнання, використання або здійснення всіма особами, на рівних можливостях, всіх прав і свобод».

Водночас, всупереч статті 14 Конвенції, яка гарантує рівність у здійсненні основних свобод, позивачу з огляду на його рід занять припинено виплату пенсії в той час як без будь-якого об'єктивного і розумного обґрунтування виплата такої ж пенсії проводиться іншим особам, які перебувають в однаковому із позивачем положенні, однак мають інший рід занять. Виплата такої пенсії не зупинена іншим особам, які працюють в інших сферах та секторах державного впливу та економіки.

Таким чином, має місце вочевидь наявне запровадження дискримінації відносно позивача при здійсненні останнім права на мирне володіння майном та отримання призначеної пенсії.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Пічкур проти України» від 07 листопада 2013 року, яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, зазначається, що статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Конвенція), користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 40 вказаного рішення Європейського Суду з прав людини встановлено, що заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати (див.ухвалу щодо прийнятності у справі «Стек та інші проти Сполученого Королівства» (Steс and Others v. The United Kingdom, заяви № № 65731/01 та 65900/01, п. 40, ECHR 2005-Х).

Пунктом 42 цього рішення Європейського Суду з прав людини встановлено, що у справах, щодо скарги за статтею 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу на те, що заявника частково або повністю позбавили певної матеріальної допомоги на дискримінаційній підставі, що охоплюється статтею 14 Конвенції, відповідним методом перевірки є з'ясування, чи він або вона мали б право на отримання відповідної матеріальної допомоги за національним законодавством за умови існування права, щодо якого скаржиться заявник. Хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 (там же, пункт 55).

Суд звертає увагу на те, що у постанові Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 19 травня 2015 року (справа № 21-168а15) Верховний Суд України вказав, що враховуючи те, що рішення Європейського Суду з прав людини є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику Європейського Суду з прав людини, у тому числі й рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно достатті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раальте проти Нідерландів» (Van Raalte v. the Netherlands), n. 39, Reports 1997-1).

Також Європейський суд з прав людини в даному рішенні зазначив, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу Конвенції (Париж, 20.ІІІ.1952) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 18 Конвенції обмеження, які дозволяються нею щодо згаданих прав та свобод, можуть застосовуватися тільки з тією метою, з якою вони передбачені.

Надбавки, доплати та пенсії є майном в контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини статті 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивач наводить доводи, що він має принаймні законні сподівання (яке ґрунтується на законодавчій нормі) на набуття права володіння. Таке сподівання виникло у позивача з моменту призначення пенсії за вислугу років та на підставі Закону України «Про прокуратуру» та набуття права на її виплату із зазначеного часу.

Оскільки позивач постійно сплачував та на даний час продовжує сплачувати передбачені чинним законодавством внески, тому, суд приходить до висновку, така невиплата належної за законодавством йому пенсії є втручанням у його право на мирне володіння майном - пенсією.

Таким чином, запроваджені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VII та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774- VIIІ тимчасові обмеження щодо виплати пенсії особам, що працюють на посадах та на умовах, передбачених законом України «Про прокуратуру» суперечать:

- статті 14, статті 1 Першого протоколу Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» щодо дискримінації при виплаті пенсії в залежності від роду занять та позбавленні права на належне майно у формі призначених пенсійних виплат;

- статтям 22, 46, 58 Конституції України щодо недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод в тому числі і в сфері соціального захисту та пенсійних виплат;

- основоположним принципам, закріпленим у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо рівноправності застрахованих осіб при отриманні пенсійних виплат.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції»(пункт 1) Україна визнала обов'язковою юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 КАС України одним з принципів здійснення правосуддя в адміністративних судах є верховенство права.

Частинами першою та другою статті 8 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Зокрема, Європейський Суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через принцип юридичної визначеності, згідно якого остаточне рішення суду у справі не може піддаватися сумніву, навіть у разі зміни законодавства (п. 51, 52 рішення у справі «Рябих проти Росії» від 24 липня 2003 pоку). Крім цього, відповідно до роз'яснення Верховного Суду України № 1-5/400 від 14 липня 2006 року, наданого на підставі листа Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини у справі «Качко проти України», реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена в залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як причину невиконання своїх зобов'язань, судами не повинні прийматися до уваги.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про порушення права позивача на соціальний захист, гарантоване статтями 22, 46, 58 Конституції України, обмеження якого неможливе, враховуючи положення норм вище проаналізованого чинного законодавства.

З огляду на вказане, суд вважає, що з 06.11.2015 року виплата пенсії за вислугу років, призначеної ОСОБА_3 відповідно до Закону України «Про прокуратуру», підлягає нарахуванню та виплаті у зв'язку з відсутністю підстав для її невиплати.

Доводи управління Пенсійного фонду України у місті Рівне, наведені у запереченнях на адміністративний позов, спростовуються встановленими судом обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та наведеними судом у даній постанові нормами права. За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають до задоволення.

Крім того, що стосується вимоги ОСОБА_3 про поновлення строку звернення до адміністративного суду, слід зазначити наступне.

У відповідності до ч. 2 ст. 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк.

Так, судом встановлено, що постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 24.11.2015 року по справі № 569/15699/15-а, задоволено адміністративний позов ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в місті Рівне Рівненської області (правонаступником якого є Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області): визнано протиправними дії управління щодо відмови у призначенні пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» та зобов'язано управління провести обчислення пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 06 листопада 2015р., виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми заробітної плати.

За результатом касаційного оскарження ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.02.2016 року касаційна скарга Управління Пенсійного фонду України в м. Рівне Рівненської області на ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28 грудня 2015 року у справі №569/15699/15-а повернута скаржнику.

На виконання зазначеного рішення Рівненським міським судом Рівненської області 14.06.2016 виданий відповідний виконавчий лист № 569/15699/15-а, який 29.06.2016 позивачем поданий на примусове виконання до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

02.07.2016 року вказаним органом державної виконавчої служби відкрито виконавче провадження ВП №.08.2016 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС головного територіального управління юстиції у Рівненській області прийнята постанова про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Рівненського міського суду № 569/15699/15-а від 14.06.2016 року щодо зобов'язання УПФУ в м. Рівне провести обчислення пенсії за вислугою років ОСОБА_3 згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 06.11.2015 року, виходячи з розрахунку 90 відсотків від суми заробітної плати.

Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області у відповідь на звернення ОСОБА_3 щодо виплати належної йому пенсії надіслало листа № 595/10 від 28.07.2016 року, в якому зазначило, що пенсія нарахована, однак не підлягає до виплати з огляду на наступне. Відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII (зі змінами внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. № 213-VII та від 24.12.2015р. № 911-VIII) тимчасово на період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус судів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

У серпні 2016 року Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області повторно подало апеляційну скаргу на судове рішення, відповідно до якого призначена пенсія позивачу (постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 24.11.2015р. по справі №569/15699/15-а). Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2016 апеляційна скарга повернута у зв'язку з її відкликанням.

Судом враховано, що норма законодавства, відповідно до якої припинено виплату працюючим пенсіонерам і, як наслідок, згідно з якою позивачу пенсія так і не була виплачена, набрала чинності 01.04.2015 року, і позивач знав і повинен був дізнатися про фактичне порушення його права, однак про призначення пенсії позивач звернувся лише у листопаді 2015 року. З даного моменту по жовтень 2016 року тривав судовий процес щодо оскарження рішення про призначення йому пенсії з 06.11.2015 року. Крім того, нарахування пенсії відповідно до судового рішення відбулося лише у липні 2016 року, про що ОСОБА_3 дізнався з відповіді-листа Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області у липні 2016 року та з постанови про закінчення виконавчого провадження - у серпні 2016 року.

Тобто, причини звернення позивача до суду у даній справі лише 24.11.2016 року, тобто з пропущенням строку звернення, є поважними, оскільки не залежали від волевиявлення позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 102 КАС України, пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, - продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимога ОСОБА_3 про поновлення строку звернення до адміністративного суду підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць. А тому, слід допустити негайне виконання даної постанови в межах суми стягнення за один місяць.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 158-163, 167, 185-186, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Поновити ОСОБА_3 строк звернення до адміністративного суду.

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про зобов'язання вчинити певні дії - задоволити повністю.

Зобов'язати Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області розпочати нарахування та виплату пенсії за вислугу років, розрахованої у відповідності до чинного законодавства з 06 листопада 2015 року.

Допустити до негайного виконання постанову в межах суми стягнення за один місяць.

Стягнути з Рівненського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Рівненської області за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 551,20 грн.

Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі, не були присутні у судовому засіданні під час проголошення постанови суду, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Рівненського

міського суду Бердій М.А.