Справа № 809/1245/16
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2017-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2017 року Справа № 876/8885/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.,

суддів Довгополова О.М., Гудима Л.Я.,

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

представника відповідача Карпаш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства ,,Дятьківці" на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства ,,Дятьківці" до Управління Держпраці в Івано-Франківській області про скасування припису та постанов,-

В С Т А Н О В И В :

22 вересня 2016 року Приватне акціонерне товариство (ПрАТ) ,,Дятьківці" звернулось до суду з адміністративним позовом, в якому просило скасувати постанови Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 01.09.2016 року за № 09-04-105/196, № 09-04-105/197 та № 09-04-105/198. Також позивач просив скасувати пункти 1, 3, 4, 7, 8, 13, 15 припису №09-04-0050/402-348 від 15.08.2016 року.

Постановою від 19 жовтня 2016 року Івано-Франківський окружний адміністративний суд позовні вимоги задовольнив частково. Скасував пункти 7, 8, 15 припису Управління Держпраці в Івано-Франківській області за №09-04-0050/402-348 від 15.08.2016 року. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ПрАТ ,,Дятьківці" подало апеляційну скаргу оскільки вважає, що суд першої інстанції неналежно дослідив докази, допустив порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на ті обставини, що згідно цивільно-правової угоди ОСОБА_2 здійснює передрейсові медичні огляди водіїв транспортних засобів підприємства. ОСОБА_2 є лікарем, а тому основне її місце роботи в поліклініці. Надання нею послуг підтверджується актами прийому-здачі виконаних робіт, на підставі яких здійснювалась оплата виконаної роботи з відрахуванням та сплатою відповідних податків та зборів. Тому, на думку позивача жодних порушень не було допущено.

Позивач визнає порушення щодо не нарахування працівнику ОСОБА_3 індексації в сумі 42,43 грн.. Однак, визнає непропорційним застосування за таке порушення штрафних санкцій в розмірі 14500,00 грн..

Також позивач визнає порушення щодо незастосування коефіцієнту коригування середньої заробітної плати мобілізованим працівникам ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6. Однак, просить врахувати, що вказані особи були мобілізовані у лютому 2015 року, підвищення заробітної плати відбулось у квітні 2015 року, а зміни в законодавство щодо застосування такого коефіцієнта мобілізованим працівникам були внесені у листопаді 2015 року.

Крім того, після проведення перевірки усі нарахування та виплати були проведені.

Не погоджується позивач і пунктами 1,3,4 та 13 припису, оскілки вважає, що при звільненні експедитора ОСОБА_7 не було допущено жодної норми законодавства про працю.

За таких обставин позивач просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник позивача в судове засідання апеляційного суду гне з'явився. Однак, в судовому засіданні, яке відбулось 24 січня 2017 року, представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити в повному обсязі з наведених у скарзі підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив вимоги апеляційної скарги та просить залишити скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга належить до задоволення частково з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що посадові особи Управління Держпраці в Івано-Франківській області провели позапланову перевірку додержання ПрАТ ,,Дятьківці" вимог законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування, за наслідками якої оформили акт перевірки за № 09-04-0050/402 від 15.08.2016 року (а.с. 14-27).

Також за наслідками перевірки відповідач видав припис за № 09-04-0050/402-348 від 15.08.2016 року, яким зобов'язав позивача до 15.09.2016 року усунути виявлені порушення вимог законодавства, зокрема: 1) порушення вимог ст. 24 Кодексу законів про працю (КЗпП) України; 3) порушення вимог ч.1 ст. 47, ст. 116 КЗпП України; 4) порушення вимог ст. 117 КЗпП України; 7) порушення вимог ч.1 ст. 50 КЗпП України; 8) порушення вимог ч.2 ст. 65 КЗпП України; 13) порушення вимог ст. 149 КЗпП України; 15) порушення вимог ст. 106 КЗпП України, ст.12 Закону України ,,Про оплату праці" (а.с. 31).

Крім того, на підставі висновків акту перевірки відповідач виніс ряд постанов про застосування до ПрАТ ,,Дятьківці" штрафних санкцій, а саме: постанову за № 09-04-105/196 від 01.09.2016 року, якою за порушення вимог ст.119 Кодексу законів про працю України та п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 за № 100 наклав на позивача штраф в розмірі 43500 грн.; постанову за № 09-04-105/197 від 01.09.2016 року, якою за порушення вимог частин 1 та 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України (пункт 1 припису) наклав штраф у розмірі 43500 грн. ; постанову за № 09-04-105/198 від 01.09.2016 року, якою за порушення вимог ч. 6 ст. 95 Кодексу законів про працю України, ст. 33 Закону України "Про оплату праці", п. 10-2 Постанови Кабінету міністрів України "Про затвердження порядку проведення індексації грошових доходів населення" наклав на позивача штраф в розмірі 14500 грн. (а.с. 28,29,30).

Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги в частині скасування пунктів 7, 8 та 15 припису Управління Держпраці в Івано-Франківській області №09-04-0050/402-348 від 15.08.2016 року.

Рішення суду першої інстанції в цій частині вирішення позовних вимог сторонами не оскаржене, а тому в силу приписів ч.1 ст. 195 КАС України, якою визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів не проводить аналізу правомірності зазначених пунктів припису.

Надаючи правову оцінку решті оскаржених пунктів припису (1,3,4 та 13), колегія суддів виходить з наступного.

Висновки про порушення позивачем вимог ст. 24 КЗпП України (пункт 1 припису) базуються на тому, що у 2016 році ПрАТ ,,Дятьківці" належним чином не оформило трудові відносини з ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10. Зазначені особи виконували певні види робіт за цивільно-правовими договорами, хоча на думку відповідача, позивач зобов'язаний був укласти з ними трудові договори.

Зокрема, ОСОБА_2 згідно цивільно-правової угоди № 3/01/16 від 02.01.2016 року здійснювала щоденні передрейсові медичні огляди водіїв транспортних засобів ПрАТ ,,Дятьківці". Надання даних послуг оформлялось актами прийому-здачі виконаних робіт: від 31.01.2016 року; від 29.02.2016 року; від 31.03.2016 року; від 30.04.2016 року; від 31.05.2016 року; від 30.06.2016 року; від 30.07.2016 року.

Стаття 21 КЗпП України визначає, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу (ЦК) України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Виходячи з наведених нормативно-правових актів, колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до чинного законодавства України виконання робіт, надання послуг особою може здійснюватися як на підставі трудового договору (стаття 21 КЗпП України) так і, зокрема, на підставі цивільно-правових договорів, які передбачені ЦК України.

Оскільки законодавство не містить обов'язкових приписів у яких випадках сторони зобов'язані укладати трудові договори, а в яких цивільно-правові договори (угоди) на виконання певних робіт, колегія суддів дійшла переконання, що сторони договору (працедавець та працівник) вільні у своєму виборі щодо форми оформлення трудових відносин, а тому на свій розсуд вправі визначати вид такого договору. При цьому сторони дотримались обов'язкової вимоги щодо письмової форми договору.

Крім того, відповідач, на якого в силу приписів ч. 2 ст. 71 КАС України покладено тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності, не надав суду жодного доказу на підтвердження такого обов'язку позивача у визначених законодавством випадках укладати трудові договори у відповідності до приписів трудового, а не цивільного законодавства.

Таким чином, висновки відповідача про порушення позивачем вимог ст. 24 КЗпП України базуються виключно на припущеннях, а тому пункт 1 припису є протиправним та належить до скасування.

За порушення вимог частин 1 та 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України (пункт 1 припису) постановою за № 09-04-105/197 від 01.09.2016 року відповідач на підставі приписів абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України наклав на позивача штраф у розмірі 43500 грн..

Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі:фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Таким чином, висновки Управління Держпраці в Івано-Франківській області про порушення ПрАТ ,,Дятьківці" вимог частин 1 та 3 ст. 24 КЗпП України є помилковими, а тому прийнята на підстави цих висновків постанова за № 09-04-105/197 від 01.09.2016 року є протиправною.

Порушення вимог ч.1 ст. 47, ст. 116 КЗпП України (пункти 3, 4 припису), на думку відповідача, були допущені позивачем при звільненні експедитора ОСОБА_7, який був звільнений за прогули без поважних причин з 20.05. 2016 року на підставі наказу від 31.05.2016 року № 76-К , а виплата всіх належних йому при звільненні сум була проведена лише 08.06.2016 року. При цьому, середній заробіток з дня звільнення до часу фактичного розрахунку, на порушення вимог ст. 117 КЗпП України проведений не був.

В акті перевірки відповідач також зазначив, що позивач допустив порушення порядку застосування дисциплінарного стягнення до працівників (п. 13 припису). Зокрема, експедитор ОСОБА_7 31.05.2016 року звільнений з роботи за прогули без поважних причин (наказ № 76-К від 31.05.2016 року) і від нього до застосування дисциплінарного стягнення не отримано письмового пояснення щодо відсутності на роботі. Також ОСОБА_7 не був ознайомлений з наказом про звільнення з роботи, а в наказі не вказані дні прогулів, за які він звільнений з роботи.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що експедитор ОСОБА_7 був звільнений за прогул згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України; наказ від 31.05.2016 року. 25.05.2016 року ОСОБА_7 було направлено повідомлення № 254/3/-16 від 25.05.2016 року про надання письмового пояснення щодо відсутності на роботі 21 та 24 травня 2016 року. Повідомлення було направлене рекомендованим листом і було вручене ОСОБА_7 30.05.2016 року. Однак, ОСОБА_7 на роботі не з'явився, не надав жодних пояснень та підтверджуючих документів поважності причин відсутності на роботі. Наказ про звільнення був виданий 31.05.2016 року , а останнім днем роботи ОСОБА_7 було 20.05.2016 року.

ОСОБА_7 вперше після прогулів прийшов на підприємство лише 08.06.2016 року, про що складений відповідний акт. В той же день ОСОБА_7 була вручена трудова книжка та проведений повний розрахунок.

Частина 1 ст. 47 КЗпП України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В силу приписів ч. 1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Суд першої інстанції належним чином дослідив надані сторонами докази та встановив, що підставою звільнення експедитора ОСОБА_7 була його відсутність на роботі 21.05.2016 року та 24.05.2016 року, про що складені відповідні акти (а.с. 64, 65). Вказаному працівнику було направлено поштою повідомлення з вимогою надати пояснення щодо відсутності 21.05.2016 року та 24.05.2016 року на робочому місці. Однак відповіді на даний лист ОСОБА_7 не надав та в телефонному режимі повідомив посадову особу підприємства про те, що більше працювати не буде.

08.06.2016 року ОСОБА_7 в нетверезому стані прибув на підприємство, де отримав трудову книжку та повний розрахунок. Підписати наказ про звільнення він відмовився. Вказані події зафіксовані в акті від 08.06.2016 (а.с.66 ).

Вірно встановивши обставини справи, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо порушення позивачем зазначених вище норм КЗпП України.

Позивач вжив необхідні заходи щодо отримання від ОСОБА_7 пояснень з приводу відсутності на робочому місці, однак, останній відмовився надати такі пояснення письмово. При цьому усно заявив, що працювати більше не буде.

Оскільки в день звільнення ОСОБА_7 був відсутній на робочому місці, трудова книжка та всі належні йому виплати були йому видані в перший день, коли він появився на підприємстві,а саме: 08.06.2016 року, що відповідає вимогам ст. 116 КЗпП України.

За таких обставин колегія суддів не вбачає жодних порушень вимог трудового законодавства під час звільнення ОСОБА_7, а тому позовні вимоги в частині скасування пунктів 1, 3, 4 та 13 оскарженого припису підлягають до задоволення.

Статтею 159 КАС України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу приписів п 3 ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, однак дійшов помилкового висновку щодо наявності порушень позивачем вимог частин 1 та 3 ст. 24, 1 ст. 47, ч.1 ст. 116, ч.1 ст. 117, ч. 1 ст. 149 КЗпП України, а тому колегія суддів визнає правильним постанову суду першої інстанції в цій частині вирішення позовних вимог скасувати та прийняти нову постанову про задоволення зазначених позовних вимог, а саме: скасувати постанову відповідача за № 09-04-105/197 від 01.09.2016 року, якою за порушення вимог частин 1 та 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України (пункт 1 припису) накладено на позивача штраф у розмірі 43500 грн., а також пункти 1, 3, 4, 13 припису за №09-04-0050/402-348 від 15.08.2016 року.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо порушення позивачем вимог ст.119 Кодексу законів про працю України та п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 за № 100 та порушення вимог ч. 6 ст. 95 Кодексу законів про працю України, ст. 33 Закону України ,,Про оплату праці", п. 10-2 Постанови Кабінету міністрів України ,,Про затвердження порядку проведення індексації грошових доходів населення".

Вказані порушення підтверджуються актом перевірки та не спростовуються позивачем.

Так, згідно акту перевірки у зв'язку із призовом на військову службу під час мобілізації працівники підприємства позивача ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у лютому 2015 року були увільнені від роботи із збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку.

У відповідності до п .5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно п. 10 вказаного Порядку у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Законом України ,,Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за порушення встановлених законом гарантій працівникам, призваним на військову службу" № 734-VIII від 03.11.2015 року, який набрав чинності 26.11.2015, частину другу статті 265 Кодексу законів про працю України доповнено новим абзацом такого змісту: ,,недотримання встановлених законом гарантій та пільг працівникам, які залучаються до виконання обов'язків, передбачених законами України ,,Про військовий обов'язок і військову службу", ,,Про альтернативну (невійськову) службу", ,,Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення".

Суд першої інстанції встановив, що на порушення вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати позивачем не коригувалась на коефіцієнт їхнього підвищення, що призвело до заниження виплат мобілізованим працівникам.

Оскільки таке порушення мало місце також і після 26.11.2015 року , тобто після набрання чинності змінами до статті 265 Кодексу законів про працю України, що не заперечувалось представником позивача в судовому засіданні апеляційного суду, колегія суддів визнає правомірним застосування до позивача санкцій, передбачених ч.2 ст. 265 Кодексу законів про працю України.

Вказані санкції застосовані відповідачем в мінімальному розмірі, альтернативної відповідальності ч.2 ст. 265 Кодексу законів про працю України не передбачає, а тому відсутні підстави для скасування постанови відповідача за № 09-04-105/196 від 01.09.2016 року.

Також апеляційний суд не вбачає підстав для скасування постанови відповідача за № 09-04-105/198 від 01.09.2016 року, якою на підприємство позивача накладене стягнення в розмірі 14500,00 грн. за порушення вимог законодавства про індексацію грошових доходів населення.

Під час перевірки встановлено, що у 2016 році індексація заробітної плати в межах прожиткового мінімуму новоприйнятим працівникам не проводилась. Зокрема, не було проведено індексацію заробітної плати 5 працівникам, які були прийняті на роботу в період з січня по березень 2016 року.

Позивач визнав, що підприємство не виплатило працівнику ОСОБА_3 індексацію в сумі 42,43 грн.. При цьому позивач зазначив, що за 2015 рік виплачено 265050, 27 грн. індексації, а за січень - березень 2016 року - 87299,89 грн. індексації. Тому, на думку позивача, застосування 14500,00 грн. штрафу не є пропорційним сумі порушення.

Відповідно до ч. 2 ст 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд дійшов висновку, що формально позивач допустив порушення зазначених вище норм трудового законодавства, яким не передбачено мінімальної суми порушення, за яку настає відповідальність за ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

Таким чином, відповідач правомірно застосував до позивача штрафні санкції в мінімальному розмірі санкції ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність постанови суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права в цій частині вирішення позовних вимог, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги щодо скасування постанов від 01.09.2016 року за № 09-04-105/198 та № 09-04-105/196.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст. 195, ст. 196, п. 3 ч. 1 ст.198, п.3 ч. 1 ст. 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства ,,Дятьківці" задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2016 року у справі № 809/1245/16 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо скасування постанови за № 09-04-105/197 від 01.09.2016 року та пунктів 1, 3, 4, 13 припису №09-04-0050/402-348 від 15.08.2016 року - скасувати.

Прийняти в цій частині позовних вимог нову постанову, якою зазначені позовні задовольнити.

Скасувати постанову Управління Держпраці в Івано-Франківській області за № 09-04-105/197 від 01.09.2016 року та пункти 1, 3, 4, 13 припису Управління Держпраці в Івано-Франківській області за №09-04-0050/402-348 від 15.08.2016 року.

В решті постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів після набрання законної сили рішенням суду апеляційної інстанції шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а в разі складення постанови в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складенні постанови в повному обсязі.

з

Головуючий суддя В.В. Святецький

Судді О.М. Довгополов

Л.Я. Гудим

Постанова в повному обсязі складена 09 лютого 2017 року.