Справа № 450/2960/16а,2а/450/176/16
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2017-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2017 року Справа № 876/10618/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого-судді Довга О.І.,

судді Каралюс В.М.,

судді Запотічний І.І.,

секретаря судового засідання Гнатик А.З.

за участю

представника відповідача - Щипель Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Пустомитівському районі Львівської області на постанову Пустомитівського районного суду Львівської області від 16.12.2016 року у справі № 450/2960/16-а за позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Пустомитівському районі Львівської області про зобов'язання здійснити нарахування та виплату щомісячної пенсії за віком, -

В С Т А Н О В И В :

24 листопада 2016 року позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив суд зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Пустомитівському районі Львівської області здійснити нарахування та виплату йому щомісячної пенсії за віком за період з 1 квітня 2015 року до 26 вересня 2016 року, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Позов обґрунтовує тим, що відповідно до Указу Президента України «Про призначення суддів» № 509/2007 від 07.06.2007 року він був призначений на посаду судді Львівського окружного адміністративного суду. Рішенням Вищої ради юстиції № 617/0/15-10 від 06.05.2010 року позивача було призначено на посаду голови Львівського окружного адміністративного суду строком на 5 років. У зв'язку з досягненням 60-років з 09.06.2011 року отримував пенсію за віком, призначену відповідну до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та перебуває на обліку в управління Пенсійного Фонду України в Пустомитівському районі Львівської області. Після досягнення пенсійного віку продовжував працювати на посаді голови суду. На підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. позивача було позбавлено пенсійного забезпечення починаючи з квітня 2015 року і до 26.09.2016 року, коли відповідно до постанови Верховної Ради України «Про звільнення суддів» був відрахований зі штату Львівського окружного адміністративного суду у зв'язку із досягненням 65-річного віку. 04 листопада 2016 року, керуючись п.5 розділу ІІІ «Прикінцевих положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату призначеної, але не виплаченої йому пенсії, за період роботи з 01.04.2015 року по 26.09.2016 року включно. Управління Пенсійного фонду України в Пустомитівському районі Львівської області від 08.11.2016 року позивача повідомили про відсутність підстав для виплати вищезазначеної пенсії, оскільки відповідно до внесених змін у ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» тимчасово, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України"Про державну службу","Про прокуратуру","Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Вважає, що вказане рішення УПФУ порушує його конституційні права на отримання пенсії.

Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 16.12.2016 року адміністративний позов задоволено. Зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Пустомитівському районі Львівської області здійснити нарахування та виплату щомісячної пенсії за віком починаючи з 01.04.2015 року по 26.09.2016 року ОСОБА_2, призначеної відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Не погодившись із викладеними у вищевказаній постанові суду першої інстанції висновками, відповідач подав апеляційну скаргу і просить скасувати постанову суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм діючого законодавства, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи. Просить прийняти нову постанову якою відмовити в задоволенні позову.

Відповідач в судовому засіданні підтримує доводи апеляційної скарги в повному обзязі.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом встановлено, що відповідно до Указу Президента України «Про призначення суддів» № 509/2007 від 07.06.2007 року позивач був призначений на посаду судді Львівського окружного адміністративного суду. Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 26.09.2016р. був відрахований зі штату Львівського окружного адміністративного суду у зв'язку із досягненням 65-річного віку. З 09 червня 2011 року ОСОБА_2 отримував пенсію за віком, призначену відповідну до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та перебуває на обліку в управлінні Пенсійного Фонду України в Пустомитівському районі Львівської області та продовжував працювати. З 01.04.2015 року пенсійний фонд припинив виплати пенсії за віком позивачу, та відновив її 26.09.2016 року з моменту звільнення позивача.

04 листопада 2016 року, керуючись п.5 розділу ІІІ «Прикінцевих положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р., позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату призначеної, але не виплаченої йому пенсії, за період роботи з 01.04.2015 року по 26.09.2016 року включно. Управління Пенсійного фонду України в Пустомитівському районі Львівської області листом від 08.11.2016 року позивача повідомило про відсутність підстав для виплати вищезазначеної пенсії, оскільки відповідно до внесених змін у ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» тимчасово, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України"Про державну службу","Про прокуратуру","Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж. Відповідно до ч. 1 ст. 26 цього закону особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. Частиною першою ст. 47 закону передбачено, що пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Згідно п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року взагалі скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії, щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Закону України"Про державну службу","Про прокуратуру","Про судоустрій і статус суддів","Про статус народного депутата України","Про Кабінет Міністрів України","Про судову експертизу","Про Національний банк України","Про службу в органах місцевого самоврядування","Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

08 червня 2016 року Конституційним судом України (справа 4-рп-2016), було визнано неконституційними положення пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та визначено, що дане положення не підлягає застосуванню. У своєму рішенні Конституційний суд України відзначив, що суддя, який після виходу у відставку використовує конституційне право на працю, встановлене статтею 43 Основного Закону України, не може бути позбавлений гарантій незалежності судді, зокрема належного матеріального забезпечення судді у відставці (щомісячного довічного грошового утримання).

Верховна Рада України, вносячи зміни до частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453 щодо припинення виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, які працюють на певних посадах, порушила конституційні гарантії незалежності суддів. Адже такі законодавчі зміни суперечать меті встановлення конституційної гарантії матеріального забезпечення суддів як елемента їх незалежності, не відповідають принципу єдиного статусу всіх суддів України, оскільки запроваджують різницю між тими суддями у відставці, які працюють, і тими, які не працюють. Крім того, ч. 6 ст. 48 Закону N 2453-VI (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді. Тобто, гарантії незалежності суддів не можуть бути звужені чи скасовані під час прийняття нових законів і внесення змін до чинних, про що неодноразово було наголошено у правових позиціях Конституційного Суду України (зокрема, у рішеннях від 03 червня 2013 року N 3-рп/2013, від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008, від 11 жовтня 2005 року N 8-рп/2005).

Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон "Про статус суддів" від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (п. 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (п. 6.4).

У рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року N 3-рп/2013 зазначено, що Конституційний Суд уже неодноразово висловлював позиції стосовно гарантій незалежності суддів, зокрема суддів у відставці, які викладено ним у рішеннях від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року N 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року N 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008, зазначено, що право судді на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості.

Конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді, як під час здійснення своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання).

Правовий акт або його окремі положення, що визнані неконституційними, не можуть бути прийняті повторно в тій самій редакції. Відхилення від такого підходу свідчить про порушення конституційних приписів щодо обов'язковості виконання рішень Конституційного Суду України. Вказані зміни суперечать Конституції України та рішенням Конституційного суду, оскільки залишивши незмінним зміст права на пенсійне забезпечення, звужено обсяг цього права, встановивши нерівне становище для отримувачів пенсії, які продовжують працювати.

У зв'язку з цим, відмова відповідача у призначенні та виплаті щомісячного довічного грошового утримання, порушує конституційні права позивача та суперечить нормам ст. ст.21,22 Конституції України, оскільки особа не може бути позбавлена набутого на підставі закону права шляхом прийняття нового закону.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 09 червня 2015 року у справі N 21-472а15 та від 17 березня 2015 року у справі N 21-429а14.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог позивача, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з апелянта в користь державного бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі - 606 грн. 32 коп. оскільки, останній не сплачував дану суму при подачі апеляційної скарги.

Керуючись ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Пустомитівському районі Львівської області залишити без задоволення, а постанову Пустомитівського районного суду Львівської області від 16.12.2016 року у справі № 450/2960/16-а без змін.

Стягнути з управління Пенсійного фонду України в Пустомитівському районі Львівської області в користь Державного бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги на постанову Пустомитівського районного суду Львівської області від 16.12.2016 року у справі № 450/2960/16-а в розмірі 606 грн. 32 коп. за реквізитами: отримувач коштів - УДКСУ у Галицькому районі м.Львова, код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 38007573, банк отримувача - ГУДКСУ у Львівській області, код банку отримувача (МФО) - 825014, рахунок отримувача - 1004, код класифікації доходів бюджету - 22030101, призначення платежу - судовий збір за подання апеляційної скарги.

Ухвала набирає законної з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Довга О.І.

Судді Каралюс В.М.

Запотічний І.І.

Повний текст виготовлено 07.02.2017 року