Справа № 638/11298/16-а
Суддя: Наумова С. М.
Дата ухвалення: 2017-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2017 року Дзержинський районний суд міста Харкова

у складі: головуючого судді - Наумової С.М.

секретаря - Токарєвій М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дзержинського районного суду міста Харкова справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Дзержинському районі м. Харкова про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень та про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з адміністративним позовом (який доповнила в ході розгляду позову) до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському (Дзержинському) районі м. Харкова про зобов'язання вчинити певні дії, а саме: визнати неправомірними дії відповідача щодо відмовив перерахунку їй розміру пенсії у зв'язку з підвищенням зарплати державних службовців згідно з постановою Кабінету міністрів України від 09.12.2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів»; зобов'язати відповідача здійснити позивачу перерахунок призначеної з червня 2014 року пенсії державного службовця з 1 грудня 2015 року в зв'язку з підвищенням посадових окладів державних службовців на підставі Довідки про заробітну плату державним службовцям, які на момент перерахунку працюють на посадах, з яких призначено (перераховано) пенсію №11 від 09.06.2016 року, виданої Харківською обласною радою, відповідно до статті 37-1 Закону України «Про державну службу», в редакції, що діяла на момент призначення мені пенсії, зі збереженням проценту нарахування пенсії на момент її часткового призначення в червні 2014 року в розмірі 70% від середнього заробітку з урахуванням розмірів виплат, включених до розміру середньої заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, індексації заробітної плати, заміщення, премії до державних свят та ювілейних дат); зобов'язати відповідача відновити виплату раніше призначеної відповідно до Закону України «Про державну службу» пенсії з 01 червня 2015 року.

03 лютого 2017 року представник позивача звернулась до суду з клопотанням про часткове відкликання позовних вимог, а саме: позовні вимоги в частині визнання неправомірними дії відповідача щодо відмовив перерахунку їй розміру пенсії у зв'язку з підвищенням зарплати державних службовців згідно з постановою Кабінету міністрів України від 09.12.2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів»; та зобов'язання відповідача здійснити позивачу перерахунок призначеної з червня 2014 року пенсії державного службовця з 1 грудня 2015 року в зв'язку з підвищенням посадових окладів державних службовців на підставі Довідки про заробітну плату державним службовцям, які на момент перерахунку працюють на посадах, з яких призначено (перераховано) пенсію №11 від 09.06.2016 року, виданої Харківською обласною радою, відповідно до статті 37-1 Закону України «Про державну службу», в редакції, що діяла на момент призначення їй пенсії, зі збереженням проценту нарахування пенсії на момент її часткового призначення в червні 2014 року в розмірі 70% від середнього заробітку з урахуванням розмірів виплат, включених до розміру середньої заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, індексації заробітної плати, заміщення, премії до державних свят та ювілейних дат) - відкликає та просить залишити без розгляду. Позовні вимоги про зобов'язання відповідача відновити виплату раніше призначеної відповідно до Закону України «Про державну службу» пенсії з 01 червня 2015 року - залишає без змін та підтримує.

Відповідно до вимог п.п. 5 ч. 1 ст. 155 КАС України, суд залишає позовну заяву без розгляду, якщо надійшло клопотання позивача про відкликання позовної заяви. В зв'язку з чим таке клопотання представника позивача підлягає задоволенню, а позовні вимоги у відкликаній їх частині - залишенню без розгляду.

Представник відповідача в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій проти позову заперечувала, просила суд справу розглядати у відсутність представника відповідача.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Харкова та з червня 2014 року отримує пенсію державного службовця згідно Закону України «Про державну службу» із розрахунку 70% від заробітної плати.

Позивачка після призначення пенсії та по теперішній час продовжує працювати в Харківській обласній раді на посаді головного спеціаліста відділу з організаційних питань та взаємодії з органами місцевого самоврядування управління організаційного забезпечення діяльності ради, з якої призначено пенсію.

Позивачка 20 липня 2016 року звернулась до відповідача із заявою, в якій просила поновити з 01.04.2015 року виплату призначеної пенсії.

Листом Управління Пенсійного фонду України в Дзержинському районі м. Харкова від 02.08.2016 року позивачку повідомлено про відмову в поновленні виплати призначеної пенсії державного службовця. Відмова мотивована тим, що «п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ від 02.03.2015 року визначає наступне: у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про державну службу», закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування». Вказане положення стосується саме призначення пенсії, а не її виплати. Натомість, п. 2 Прикінцевих положень цього ж закону передбачає, що порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам, встановлений вказаним законом, поширюється на пенсіонерів незалежно від часу призначення пенсії.»

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII було внесено зміни до статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». З урахуванням внесених змін вказана стаття Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачає, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ст.22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.09.2005 року №5-рп/2005 роз'яснив своє розуміння словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в ч. 3 ст. 22 Конституції України. Так, Конституційний Суд України вважає, що «конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя ). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». При цьому Конституційний Суд України зазначив, що «загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена». Конституційний Суд України вважає, що визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно закріплених в них прав і свобод людини і громадянина є скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Пенсійне забезпечення державних службовців регулюється статтею 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року.

З 01 квітня 2014 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, яким внесено зміни до ряду законів, зокрема до Закону України «Про державну службу» та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Згідно з п. 5 Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» у статті 37 Закону України «Про державну службу» частину четверту замінено частиною такого змісту, зокрема: «Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цієї статті, не виплачуються.

Як встановлено судом, станом на 01 квітня 2015 року посада, на якій працює позивачка, дійсно, передбачала право на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», у зв'язку з чим відповідачем обгрунтовано було припинено виплату пенсії позивачу з 01.04.2015 року.

Пунктом 5 Прикінцевих положень вищевказаного Закону передбачено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України", «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Оскільки до 01 червня 2015 року закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах не прийнято, з указаного дня норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до спеціальних Законів ("Про державну службу", "Про судоустрій і статус суддів" та інші), є скасованими.

Тобто, правові норми, які надавали право особі, яка працює на посаді державного службовця, суддям та інших визначених посадах, на призначення пенсії або щомісячного довічного утримання, припинили дію, починаючи з 01 червня 2015 року.

Таким чином, починаючи з указаної дати на позивача не поширюються встановлені частиною першою статті 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (в редакції Закону від 02 березня 2015 року №213-VIII, від 24 грудня 2015 року №911- VIII) обмеження щодо виплати пенсії, оскільки з 1 червня 2015 року особи, яким пенсії призначалися, зокрема, згідно з Законом «Про державну службу», втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії за віком, призначена відповідно до Закону № 2262-ХІІ.

Тому, з 01 червня 2015 року були відсутні правові підстави для невиплати позивачу пенсії.

Крім того, судом враховується, що з 01 травня 2016 року набрав чинності Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, згідно до п.п. 11 ч. 3 ст. 3 якого дія цього Закону не поширюється на посадових осіб місцевого самоврядування. В зв'язку з чим на позивачку не може поширюватися і наступне законодавче тимчасове припинення пенсії працюючим державним службовцям, встановлені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VІІІ.

Отже, судом встановлено, що відповідачем внаслідок порушення норм чинного законодавства, допущено по відношенню до позивача протиправну бездіяльність, що виявилася у припиненні останній відповідних виплат пенсії з 01.06.2015р.

Крім того, суд при вирішенні справи вважає за необхідне застосувати та врахувати Рішення Європейського суду з прав людини Справа «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви № 68385/10 та 71378/10) 26 червня 2014 року, остаточне) 26/09/2014.

Як зазначено в п. 53 Рішення, Суд повторює, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції», заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Пункт 54. Суд зазначає, що в період з квітня по грудень 2006 року Кабінет Міністрів України мав визначити розмір надбавки до пенсії, яка підлягала виплаті заявникам. Жодного рішення з цього питання не було прийнято.

Пункт 55. У цьому випадку відмова держави здійснити певні дії становила втручання в права заявників, передбачені статтею 1 Першого протоколу. Уряд не надав жодних пояснень цієї бездіяльності, яка тримала заявників у невизначеності. Таким чином, Суд не бачить жодних причин, чому органи влади не вжили заходів для визначення розміру надбавки до пенсії заявників і вважає це втручання невиправданим (див., з відповідними змінами, рішення у справі «Клаус і Юрій Кіладзе проти Грузії», заява № 7975/06, від 2 лютого 2010 року; рішення у справі «Будченко проти України» № 38677/06, від 24 квітня 2014 року).

З огляду на вказане, суд вважає, що поновити права та інтереси позивача іншим шляхом ніж відновлення виплати пенсії неможливо.

Відповідно до ч.1, 2ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно зі ст. 244 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої ст. 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідач не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування правомірності своїх дій щодо відмови позивачу в поновленні виплати пенсії в контексті практики Верховного Суду України щодо недопущення звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

При вирішенні спору щодо наявності права позивача на відновлення виплати йому пенсії суд також враховує правові висновки Верховного Суду України викладені у його постанові від 24.05.2016 року по справі №21-948а16.

При цьому, суд зазначає, що згідно ст. 99 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Таким чином, враховуючи дату звернення позивача до суду 08 липня 2016 року, шестимісячний строк на звернення до суду з позовом та період, за який позивач просить суд захистити його права, позовні вимоги за період з 01 червня 2015 року по 07 січня 2016 року підлягають залишенню без розгляду на підставі ч. 1 ст. 100 КАС України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. У випадках, установлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Правовідносини в даній справі повинні розглядатися, в першу чергу, виходячи з правомірності або неправомірності дій чи бездіяльності органу владних повноважень, на звернення для оскарження яких Кодексом адміністративного судочинства передбачено 6 місяців.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс та інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Отже, враховуючи дату звернення позивача до суду, шестимісячний строк на звернення до суду з позовом та період, за який позивач просить суд захистити його права, суд приходить до висновку, що права позивача підлягають захисту з 08.01.2016 року.

Відповідно до ч.1 ст. 100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений судом за наявності поважних причин його пропуску (ч.1 ст.102 КАС України).

Згідно ч. 1 ст. 11 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

При цьому, в силу приписів ч. 4 ст. 11 КАС України, суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Вирішуючи питання про поважність причин пропущення строку звернення до суду з даним позовом, суд виходить з того, що поважними визнаються лише такі причини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами, тобто, які б об'єктивно та істотно перешкоджали його зверненню до суду та не залежали від його волевиявлення.

В свою чергу, будь-яких доказів наявності об'єктивних причин, що перешкоджали своєчасно звернутися до суду з відповідним позовом про захист свого порушеного права, позивачкою не повідомлено, а судом в ході судового розгляду не встановлено.

Керуючись ст. ст.19,22,46,48 Конституції України, ст. ст. 40, 42,45 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», ст. ст.1,3,8-10, 17, 18, 72, 99, ч. 2,160,163 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

ВСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Зобов'язати Управління Пенсійного Фонду України в Шевченківському районі міста Харкова відновити ОСОБА_1 виплату раніше призначеної пенсії - з 08 січня 2016 року.

В іншій частині позовні вимоги залишити без розгляду.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня її проголошення.

Суддя С.М. Наумова