Справа № 812/139/16
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2017-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Чиркін С.М
Суддя-доповідач - Міронова Г.М.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 лютого 2017 року справа №812/139/16

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2016 року у справі № 812/139/16 за позовом ОСОБА_1 до військової частини польової пошти НОМЕР_1 , військової частини польової пошти НОМЕР_2 , третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 17.02.2016 року (відповідно до поштового штемпелю на конверті) звернувся до суду з адміністративним позовом (який було неодноразово уточнено та збільшено), в якому просив суд: визнати неправомірною бездіяльність керівництва військової частини ПП НОМЕР_3 (В 2950) з не зарахування його до списку військовослужбовців військової частини у період з 15.05.2014 року по 06.08.2015 року; зобов`язати військову частину польова пошта НОМЕР_2 зарахувати його до штату військової частини польова пошта НОМЕР_1 у період з 15.05.2014 року по 06.08.2015 року в якості військовослужбовця на посаді солдата в званні рядовий; зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати і виплатити йому грошове забезпечення з 15.05.2014 року по 06.08.2015 року (том 1 а.с. 128-134).

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2016 року у справі № 812/139/16 у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та постановити нову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що постанова суду першої інстанції винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

Апелянт на обґрунтування своїх вимог зазначив, що судом було підтверджено, що він виконував накази командирів військової частини, отримував зброю, військову форму, іншу амуніцію, разом зі свідками ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та іншими бійцями батальйону «Айдар» приймав участь у бойових завданнях у складі військового формування створеного відповідно до законів України.

Апелянт зазначає, що відповідачами не спростовано того факту, що він перебував на військово-польових зборах та з травня 2014 року до липня 2015 року залишався в м. Старобільськ при штабі військової частини, коли саму військову частину було передислоковано.

На думку апелянта, суд проігнорував те, що під час судового розгляду було встановлено наявність правовідносин з приводу проходження військової служби між ним та військової частиною ПП 0624 (2950) і військовою частиною ПП НОМЕР_2 в період з 15.05.2014 року по 06.08.2015 року. Вказане давало суду підстави для висновків щодо порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод через незарахування до списку військовослужбовців військової частини ПП НОМЕР_3 (В 2950) у період з 15.05.2014 року по 06.08.2015 року, не зарахування як військовослужбовця на посаді солдата в званні рядовий до штату військової частини НОМЕР_2 у період з 15.05.2014 року по 06.08.2015 року та зобов`язання військової частини НОМЕР_2 нарахувати і виплатити грошове забезпечення з 15.05.2014 року по 06.08.2015 року.

Сторони у судове засідання не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

За нормами пункту другого частини першої статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено.

Позивач є громадянином України, народився в м. Старобільськ Старобільського району Луганської області, зареєстрований в АДРЕСА_1 . У військовому квитку серії НОМЕР_4 є запис, з якого вбачається, що 06.08.2014 року позивача призвано на військову службу на підставі Указу Президента України від 21.07.2014 № 607 «Про часткову мобілізацію» (том 1 а.с. 2, 9).

Відповідно до довідки від 01.02.2016 року № 171 ОСОБА_1 призваний Сватівським районним військовим комісаріатом Луганської області у Збройні сили України за мобілізацією в в/ч пп НОМЕР_3 (том 1 а.с. 15).

24.12.2014 року позивач звернувся з рапортом до командира військової частини НОМЕР_3 , який було повернуто, як невірно оформлений, згідно резолюцій (том 1 а.с.11).

22.07.2015 року ОСОБА_1 звернувся з рапортом до командира в/ч НОМЕР_5 , в якому просив провести службове розслідування і внести його до штату батальйону військової частини з 06.08.2014 року (том 1 а.с. 12).

До рапорту були додані рапорти від прапорщика ОСОБА_4 та мол. лейтенанта ОСОБА_5 від 22.07.2015 року, які підтверджували, що 15.05.2014 року позивач прийшов добровольцем до батальйону «Айдар», де займався будівництвом блокпостів, їх благоустроєм та несення бойового чергування. Також приймав участь в заходах по несенню караульної служби, забезпечуючи охорону м. Старобільськ (том 1 а.с. 13-14).

Згідно із інформацією, зазначеною в листі Міністерства оборони України, відповідно до вимог спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 31.08.2015 №Д-322/1/26 дск, на даний час військова частина-польової пошти НОМЕР_1 підпорядкована військовій частині-польова пошта НОМЕР_2 , яка є юридичної особою та має юридичну адресу. Військова частина-польової пошти НОМЕР_1 не є юридичною особою та не має своєї юридичної адреси. Щодо проходження військової служби ОСОБА_1 зазначено, що останній на військову службу під час мобілізації на особливий період у військову частину-польова пошта НОМЕР_1 ( НОМЕР_3 ) не призивався та в списках особового складу не значиться (том 1 а.с. 80).

З поіменного списку військовозобов`язаних, які призвані і відправлені Сватівським районним військовим комісаріатом у команду № НОМЕР_3 надано інформацію, що ОСОБА_1 є рядовим, номер ВОС 837702 (том 1 а.с. 39).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів проходження військової служби.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до ч. 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»

(далі - Закон № 2232) передбачає види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Указом Президента України від 21 липня 2014 року № 607 «Про часткову мобілізацію», затверджений Законом № 1595-VII від 22.07.2014 року, у зв`язку з поширенням проявів тероризму на території України, що призводять до загибелі мирного населення, військовослужбовців і працівників військових формувань та правоохоронних органів України у східних регіонах держави, концентрацією угруповань військ (сил) зі значним наступальним потенціалом на території Російської Федерації поблизу державного кордону України, загрозою нападу, небезпекою державній незалежності України, з метою забезпечення оборони держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Статтею 3 Закону України «Про оборону України» (далі - Закон № 1932), визначено, що до виконання завдань територіальної оборони в межах їх повноважень залучаються Збройні Сили України, інші військові формування, утворені відповідно до законів України.

Згідно із визначеннями закріпленими в статті 1 Закону № 1932 військове формування це створена відповідно до законодавства України сукупність військових з`єднань і частин та органів управління ними, які комплектуються військовослужбовцями і призначені для оборони України, захисту її суверенітету, державної незалежності і національних інтересів, територіальної цілісності і недоторканності у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій.

Згідно із статтею 12 Закону № 1932 завданням інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів є участь в обороні держави разом із Збройними Силами України беруть у межах своїх повноважень інші військові формування, утворені відповідно до законів України, Державна спеціальна служба транспорту, Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України, а також відповідні правоохоронні органи.

Статтею 17 Закону № 1932 визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Громадяни проходять військову службу, службу у військовому резерві та виконують військовий обов`язок у запасі відповідно до законодавства.

Громадяни, які проходять державну військову службу та службу у військовому резерві у Збройних Силах України, при виконанні обов`язків служби носять військову форму одягу, їм довічно встановлюються законом військові звання. Порядок позбавлення військового звання визначається законом.

Громадяни України в установленому законом порядку можуть створювати громадські організації для сприяння зміцненню оборони держави.

Відповідно до статті 18 Закону № 1932 територіальна оборона України є системою загальнодержавних воєнних і спеціальних заходів, що здійснюються в особливий період із завданнями: охорони та захисту державного кордону; забезпечення умов для надійного функціонування органів державної влади, органів військового управління, стратегічного (оперативного) розгортання військ (сил); охорони та оборони важливих об`єктів і комунікацій; боротьби з диверсійно-розвідувальними силами, іншими озброєними формуваннями агресора та антидержавними незаконно утвореними озброєними формуваннями; підтримання правового режиму воєнного стану.

Територіальну оборону на всій території України організовує Генеральний штаб Збройних Сил України, на території Автономної Республіки Крим, областей, у містах Києві та Севастополі - відповідно Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації в межах своїх повноважень.

Безпосереднє керівництво територіальною обороною держави здійснює начальник Генерального штабу - Головнокомандувач Збройних Сил України.

До виконання завдань територіальної оборони в межах їх повноважень залучаються Збройні Сили України, інші військові формування, утворені відповідно до законів України, органи Національної поліції, підрозділи Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та відповідні правоохоронні органи.

Основні завдання, заходи щодо підготовки та ведення територіальної оборони, повноваження Кабінету Міністрів України, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, військових формувань та основи їх взаємодії визначаються Положенням про територіальну оборону України, яке затверджує Президент України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про збройні сили України» (далі Закон № 1934) збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і її недоторканності.

Абзацом 2 пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджених указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання підполковника (капітана 2 рангу) і вище.

Відповідно до підпункту 1.3.4 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260, грошове забезпечення згідно з цією Інструкцією виплачується: військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні відповідних командирів (начальників), а також які звільнені від посад без зарахування у розпорядження, у тому числі у зв`язку зі скороченням штатних посад.

В своєму рішенні суд першої інстанції зазначив, що свідки, допитані за ініціативою позивача не лише не підтвердили обставини, на які він посилається, а фактично їх спростували, зазначивши, що останній не отримував грошового та майнового забезпечення на рівні з особами, зарахованими до штату військової частини.

Крім того, як зазначалося вище, в листі Міністерства оборони України щодо проходження військової служби ОСОБА_1 зазначено, що останній на військову службу під час мобілізації на особливий період у військову частину-польова пошта НОМЕР_1 ( НОМЕР_3 ) не призивався та в списках особового складу не значиться (том 1 а.с. 80).

Суд першої інстанції ретельно дослідив всі доводи позивача, проаналізував їх в сукупності з наданими документами та поясненнями свідків, дав належну оцінку письмовим доказам (зокрема, військовому квітку), і зробив висновки на підставі вимог законодавчих актів, що регламентують спірні правовідносини.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в матеріалах справи відсутні докази, що позивач в період з 15.05.2014 року по 06.08.2015 року проходив військову службу.

Відповідно до ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

На переконання колегії суддів, позивач не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції були правильно встановлені обставини справи та постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду не вбачається.

З огляду на вищезазначене та керуючись ст.ст. 195, 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2016 року у справі № 812/139/16 без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду в порядку письмового провадження набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Г.М.Міронова

Судді Т.Г. Арабей

І.В. Геращенко