Справа № 732/47/17
Суддя: Березовський О. Д.
Дата ухвалення: 2017-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

справа № 732/47/17
провадження № 2-а/732/18/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2017 року місто Городня

Городнянський районний суд Чернігівської області у складі :

головуючого судді - Березовського О.Д.,

секретаря - Швачко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Городня в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ріпкинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про зобов'язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Ріпкинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України та просить визнати протиправним порушення з боку Ріпкинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України відносно нього вимог статей 22 та 46 Конституції України щодо виплати пенсії та зобов'язати відповідача негайно поновити його права щодо отримання ним державної пенсії як інваліду - ліквідатору ЧАЕС 3 групи у розмірі 6,5 мінімальних пенсій за віком, здійснивши відповідний перерахунок та забезпечити своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату цієї пенсії за рахунок державного бюджету України, а також допустити негайне виконання судового рішення в цілому і розглянути позов в скороченому провадженні.

З позовної заяви виходить, що позивач приймав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1986 року, внаслідок чого отримав радіаційне переопромінювання, втратив працездатність, можливість заробляти собі та своїй родині на життя. Починаючи з перших хвилин аварії на 4 енергоблоці Чорнобильської АЕС 26.04.1986 року, українська держава прийняла на себе зобов'язання не тільки сплачувати заробітну плату підвищену до 16 кратного розміру, в залежності від реального рівня переопромінювання в місці проведення робіт ( пункти 1, 4, 13 постанови Ради Міністрів Української РСР від 10.06.1986 року № 207-7 ), але й надала безпрецедентні гарантії - в разі каліцтва або захворювання, викликаного аварією на Чорнобильській АЕС, пенсії призначалися в порядку, передбаченому чинним законодавством у випадку трудового каліцтва або професійного захворювання, відповідно до Правил, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 03.07.1984 року № 690 ( підпункту 10 1 постанови Ради Міністрів Української РСР від 08.05.1986 року № 168-5, пункту 1 постанови Ради Міністрів Української РСР від 10.06.1986 року № 207-7 ). Ці Правила регулювали щомісячні виплати компенсацій втрати заробітної плати понад розмір соціальної державної пенсії, встановленої для всіх громадян Української РСР на випадок втрати працездатності, виключно для працюючих службовців, які отримали травми, професійні захворювання внаслідок порушень норм безпеки, відсутності контролю за обов'язковими вимогами санітарного законодавства, таке інше, з боку держави. Виключно для інвалідів - ліквідаторів наслідків на АЕС українська держава встановила, що працівники та службовці, які отримали професійну хворобу, пенсії повинні враховуватись відповідно до Списку № 1, затвердженому постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 року № 1173, без обмежень, незалежно від тривалості праці в шкідливих умовах ( п.п. 6) п. 8 постанови Ради Міністрів Української РСР від 10.06.1986 року № 207-7 ). Все це дозволило б позивачу отримувати до листопада 2011 року державну пенсію як інваліду - ліквідатору на ЧАЕС 3-ої групи в розмірі 6,5 мінімальних пенсій за віком. Саме в такому розмірі на той час пенсію позивача визначали статті 49-54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-XII. З 01.01.2012 року була надумана постанова Кабінету Міністрів України №

1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якою була штучно виведена формула нового Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, який фактично фальсифікував всі правовідносини, які встановилися між позивачем та державою внаслідок втрати ним працездатності від каліцтва, отриманого під час ліквідації аварії на ЧАЕС. Посилаючись на положення ст. 22 Конституції України та численні рішення Конституційного Суду України у справах про соціальні гарантії громадян, а також на внесені від 30.09.2016 року до Конституції України зміни за якими рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов'язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені, 18.11.2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою щодо приведення нарахування та виплати належної йому державної пенсії як інваліду - ліквідатору ЧАЕС у відповідність до Конституції України. 09.12.2016 року позивач отримав відмову, яка, на його думку, є свідомим порушенням з боку відповідача у відношенні нього вимог статей 22, 46 Конституції України, а тому просить суд задовольнити заявлені ним вимоги.

Ухвалою Городнянського районного суду Чернігівської області від 10.01.2017 року відкрито скорочене провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Ріпкинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про зобов'язання вчинення певних дій.

23.01.2017 року ухвалою суду дану справу призначено до судового розгляду, у зв'язку з неможливістю ухвалення законного судового рішення без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду справи останній повідомлявся належним чином, надав до суду письмову заяву від 06.02.2017 з проханням розглядати справу у його відсутність, підтверджує обставини, викладені в позовній заяві, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити ( а.с. 25-26 ).

Відповідач по справі - Ріпкинське об'єднане управління Пенсійного фонду України про дату, час та місце судового розгляду справи було повідомлене належними чином, представник відповідача в судове засідання не з'явився. Начальник Ріпкинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тужик А.В. надав до суду письмове клопотання від 31.01.2017 року за вих. № 444/11-12 з проханням розглянути справу без участі представника управління за наявними в матеріалах справи документами, позовні вимоги відповідач не визнає з підстав викладених у письмових запереченнях на адміністративний позов, в задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі ( а.с. 22-23 ).

Відповідно до положень ч. 4 ст. 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи те, що по даній справі сторони заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд здійснює судовий розгляд справи в порядку письмового провадження.

У письмових запереченнях Ріпкинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України від 18.01.2017 року за вих. № 259/11-12, які надійшли до суду, відповідач також просив суд відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі. Посилаючись на внесені Законом України від 28.12.2014 року № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» зміни до ст.ст. 50, 54 Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», які набрали чинності з 01.01.2015 року, а також на рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 року № 20-рп/2011, від 25.01.2012 року № 3-рп/2012, рішення Європейського суду з прав людини у справах «Сорінг проти Сполученого королівства» від 07.07.1989 року, «Ріс проти Сполученого королівства» від 17.10.1986 року, «Ейрі проти Ірландії» від 09.10.1979 року, «Кйартан Асмудсон проти Ісландії» від 12.10.2004 року, постанову Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якою затверджено Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС, та з огляду на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 17.02.2016 року ( справа № 21-3696а15 ), відсутність наведених позивачем в позовній заяві законодавчо підкріплених доводів стосовно

заявлених позовних вимог, відповідач вважає вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими ( а.с. 15-17 ).

З'ясувавши позицію сторін по суті заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали адміністративної справи, виходячи з меж заявлених вимог та системного аналізу положень чинного законодавства України, суд вважає, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи ( 1 категорія ) та являється інвалідом 3 групи довічно в зв'язку з захворюванням, пов'язаним з впливом аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 с та довідки Сер. АВ № 0111265 від 05.06.2013 року ( а.с. 6, 8 ).

Позивач звернувся до Ріпкинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України з відповідною заявою про проведення нарахування та виплати належних йому державних пенсій як інваліду-ліквідатору ЧАЕС у відповідність до Конституції України, але 29 листопада 2016 року отримав письмову відмову ( а.с. 9 ) та вважає, що зазначена відмова відповідача являється грубим порушенням вимог ст.ст. 22, 46 Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 46 Конституції України, пенсії та інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно статті 62 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» роз'яснення порядку застосування цього Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є обов'язковими для виконання міністерствами та іншими центральними та місцевими органами виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання незалежно від їх відомчої підпорядкованості та форм власності.

Відповідно до ст. 63 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного і місцевого бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством.

Законами України «Про внесення змін до Закону України «Про Державна бюджет України на 2011 рік», «Про Державний бюджет України на 2012 рік», «Про Державний бюджет України на 2013 рік», «Про Державний бюджет на 2014 рік», «Про Державний бюджет України на 2015 рік», встановлено, зокрема, що у 2011, 2012, 2013, 2014 та 2015 роках статті 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на рік. З прийняттям цих Законів, Верховна Рада України визначила Кабінет Міністрів України державним органом, який забезпечує реалізацію встановлених Законами України соціальних прав громадян, в тому числі порядок та розміри їхніх соціальних виплат.

Зважаючи на це, Кабінетом Міністрів України було прийнято ряд постанов, зокрема : «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» від 06.07.2011 року № 745, яка набрала чинності з 23.07.2011 року, «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 23.11.2011 року № 1210 та «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету міністрів України з питань пенсійного забезпечення» від 25.03.2014 року № 112.

Законність повноважень Кабінету Міністрів України щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, була

підтверджена Рішеннями Конституційного суду України від 26.12.2011 року № 20-рп2011 та від 25.01.2012 року №3-рп 2012.

Відповідно ч. 1 ст. 117 Конституції України, Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Таким чином, Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, а Пенсійний фонд України є органом, який реалізує таку політику, в тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України, тобто Кабінету Міністрів України надано право визначати порядок та розміри соціальних виплат виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України, що узгоджується з функціями Уряду України, визначеними в п.п. 2, 3 ст. 116 Конституції України.

Рішення Конституційного Суду України мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів, є обов'язковими для виконання на всій території України для органів державної влади при виконанні ними своїх функцій, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Окрім того, з 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України № 76- VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», яким, з-поміж іншого, статті 50 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХII викладено в новій редакції.

Відповідно до статті 50 Закону № 796-ХІІ особам, віднесеним до категорії 1 призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 54 Закону № 796-ХІІ пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством.

В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії зі роботу у зоні відчуження у 1986-1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців.

Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

Згідно з частиною 1 статті 67 Закону № 796-ХІІ конкретні розміри всіх доплат, пенсій і компенсацій підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати.

Таким чином, Кабінет Міністрів України має всі достатні правові підстави врегулювати питання здійснення соціальних виплат та допомоги в межах фінансових ресурсів, передбачене чинним законодавством України.

Згідно з частиною сьомою статті 20 Бюджетного кодексу України за бюджетними програмами, здійснення заходів за якими потребує нормативно-правового визначення механізму використання бюджетних коштів, головні розпорядники коштів державного бюджету розробляють проекти порядків використання коштів державного бюджету та забезпечують їх затвердження у терміни, визначені Кабінетом Міністрів України. За рішенням Кабінету Міністрів України порядки використання коштів державного бюджету затверджуються Кабінетом Міністрів України або головним розпорядником коштів державного бюджету за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної бюджетної політики.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

При розв'язанні спірних правовідносин судом також враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 р., в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Конституційний Суд України у п. 2.1 рішення № 20-рп/2011 від 26.12.2011 року зазначив, що зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У 2.2. вказаного рішення зазначено, що Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту ( пункти 2, 3 статті 116 Конституції України ). У рішенні від 2 березня 1999 року N 2-рп/99 у справі про комунальні послуги Конституційний Суд України вказав, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України; політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, забезпечення її проведення, відповідно до пункту 3 статті 116 Конституції України, здійснюється Кабінетом Міністрів України. Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади наділений конституційними повноваженнями спрямовувати і координувати діяльність міністерств, інших органів виконавчої влади, до яких належить і Пенсійний фонд України. Відповідно до Положення про Пенсійний фонд України бюджет Пенсійного фонду України затверджує Уряд України. Таким чином, Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, а Пенсійний фонд України - органом, який реалізує таку політику, в тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Таким чином, соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії можуть бути визначені як законами України так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема актами Кабінету Міністрів України.

Слід звернути увагу на те, що Конституційний Суд України у своєму рішенні № 3-рп/2012 від 25.01.2012 року виходив з того, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов'язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України.

Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Даним рішенням Конституційного суду дано тлумачення, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України під час вирішення справ про соціальний захист підлягають застосуванню тоді, коли вони видані у межах його компетенції, на основі і виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що у спірних правовідносинах відповідач здійснював свої повноваження в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В даному випадку, суд з урахуванням наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому його позов слід залишити без задоволення.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 19, 46, 116-117 Конституції України, Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-ХІІ, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV, Постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 року № 112 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань пенсійного забезпечення», рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2011 від 26.12.2011 року, рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25.01.2012 року, ст.ст. 2, 6-12, 18, 69-72, 128, 158-163, 167, 1832, 185-186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Ріпкинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про зобов'язання вчинення певних дій.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмову провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Городнянський районний суд Чернігівської області, з одночасним надісланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.Д.Березовський