Справа № 2а-7029/11/2670
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2017-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" січня 2017 р. м. Київ К/9991/38489/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Бившевої Л.І. (головуючого), Олендера І.Я., Шипуліної Т.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційні скарги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 та Державної податкової інспекції у Святошинському районі міста Києва Державної податкової служби

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 липня 2011 року

та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2012 року

у справі № 2а-7029/11/2670

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у Святошинському районі міста Києва

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2011 року Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4, позивач) звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі міста Києва (далі - ДПІ, відповідач) про визнання нечинними податкових повідомлень - рішень ДПІ форми "Р" від 25 листопада 2010 року № /0 та № /0, якими підприємцю визначено суму податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем на 109868,71 грн. та з податку на додану вартість (далі - ПДВ) (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) на 223147,50 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 липня 2011 року позов ФОП ОСОБА_4 задоволено частково: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення ДПІ форми "Р" від 25 листопада 2010 року № /0 в частині визначення основного податкового зобов'язання з ПДВ у сумі 2857,00 грн. та в частині застосування штрафних (фінансових) санкцій - 1428,50 грн.; в іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2012 року постанову суду першої інстанції скасовано, позов задоволено частково: податкове повідомлення - рішення ДПІ форми "Р" від 25 листопада 2010 року № /0 визнано протиправним та скасовано повністю.

У касаційній скарзі ФОП ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Державна податкова інспекція у Святошинському районі міста Києва Державної податкової служби також, не погодившись із судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, звернулась до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, де з посиланням на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення в частині задоволення позовних вимог та постановити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши доводи касаційних скарг щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі перегляду справи судом касаційної інстанції, визначені у ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Суди попередніх інстанцій встановили, що фактичною підставою для визначення позивачу податкового зобов`язання з податку з доходів фізичних осіб, ПДВ та застосування штрафних (фінансових) санкцій згідно з податковими повідомленнями-рішеннями, з приводу правомірності яких виник спір, стали висновки контролюючого органу, викладені в акті документальної планової виїзної перевірки від 29 жовтня 2010 року № 863/17-40/НОМЕР_1, про порушення позивачем норм пп. 7.4.5 п. 7.4, пп. 7.5.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР (втратив чинність з 01 січня 2011 року у зв'язку з набранням чинності Податкового кодексу України; далі - Закон № 168/97-ВР) та ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" від 26 грудня 1992 року № 13-92 (далі - Декрет № 13-92) внаслідок безпідставного збільшення суми податкового кредиту у період з липня 2007 року по червень 2010 року на 148765,00 грн. за податковими накладними, виписаними ПП "ВКФ" "Валтекс" (145908,00 грн.) та ВАТ "Укртелеком" (2857,00 грн.), та суми витрат у період з 2008 року по І, ІІ квартали 2010 року на 732458,06 грн., що відповідає витратам з придбання послуг (витрати без ПДВ) у ПП "ВКФ" "Валтекс". Такий висновок обґрунтований нікчемністю правочинів із ПП "ВКФ" "Валтекс, оскільки відповідно до інформації (лист ГВПМ ДПІ в Оболонському районі міста Києва від 20 липня 2010 року № 7861/7/26-05), отриманої під час здійснення заходів податкового контролю, ОСОБА_5, особа, яка була директором ПП "ВКФ" "Валтекс" та наділена виключним правом на складання та підписання документів вказаного підприємства, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року у реанімаційному відділенні Вишгородської центральної клінічної лікарні, відтак податкові накладні та інші первинні документи, підписані від імені цього підприємства ОСОБА_5 після ІНФОРМАЦІЯ_1 року не можна вважати належно оформленими та підписаними повноважними особами; віднесенням позивачем до податкового кредиту сум ПДВ в ціні придбаних послуг ВАТ "Укртелеком" до звітного періоду по податкових накладних, які були виписані у минулих податкових періодах.

Висновок суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог вмотивований тим, що платник податку не втрачає право на податковий кредит у випадку, якщо він буде сформований на підставі податкової накладної, виписаної у минулому податковому періоді.

Відмовляючи в іншій частині адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що суми сформованого податкового кредиту та валових витрат за операціями із придбання субпідрядних робіт на підставі договорів із ПП "ВКФ" "Валтекс", укладених ФОП ОСОБА_4 на виконання договірних зобов'язань із ПАТ "Київтрансекспедиція", ТОВ "Фінансово - будівельна компанія "Пагода", БУ-16 ВАТ "Трест Міськбуд-4", не підтверджені належним чином, оскільки первинні документи ПП "ВКФ" "Валтекс" підписані невстановленою особою. Крім того, у ході розгляду справи суд першої інстанції встановив, що операції між позивачем та ПП "ВКФ" "Валтекс" є безтоварними.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та постановляючи нове судове рішення про часткове задоволення позу ФОП ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції виходив з того, що виокремити правомірно обраховані податкові зобов'язання з ПДВ та штрафні санкції неможливо. При цьому апеляційний суд погодився з мотивами, які були покладені в основу судового рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пп. 7.5.1 п. 7.5 № 168/97-ВР датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пп. 7.2.6 цього пункту).

Дана норма закону містить імперативну норму, тобто у тому разі якщо у платника податку списані грошові кошти у якості оплати товару (робіт, послуг) та/або йому відвантажено товари (послуги), однак даний факт не підтверджується податковою накладною, платник податку не має права на декларування податкового кредиту.

Факт наявності належно оформлених податкових накладних, на підставі яких позивачем було сформовано податковий кредит по взаємовідносинам із ВАТ "Укртелеком", відповідачем не оспорюється.

Аналіз наведених правових норм свідчить, що Закон № 168/97-ВР не обмежує право платника на включення до податкового кредиту, сум податку, що підтверджуються податковими накладними, які отримані після закінчення податкових періодів, в яких відбулися оплата та отримання товарів (послуг), а суми податку, вказані в таких податкових накладних, можуть бути включені до складу податкового кредиту в податковому періоді, в якому такі податкові накладні отримані з урахуванням строків давності, визначених ст. 15 Закону України від 21 грудня 2000 року № 2181-ІІІ "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" (далі - № 2181-ІІІ).

Отже, враховуючи пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР, згідно якого підставою для відповідальності платника податку є непідтвердження сум податку, включеного до податкового кредиту, на момент перевірки платника податку, податковими накладними чи митними деклараціями, факт включення позивачем до податкового кредиту звітного періоду суми ПДВ за податковими накладними, отриманими із запізненням, а також аналізуючи пп. 7.2.6 зазначеного Закону, згідно якого подання заяви зі скаргою на постачальника є виключним правом, а не обов'язком покупця, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність податкового повідомлення - рішення ДПІ форми "Р" від 25 листопада 2010 року № /0 в частині визначення основного податкового зобов'язання з ПДВ у сумі 2857,00 грн. та в частині застосованих штрафних санкцій, встановлених п. 17.1 ст. 17 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" від 21 грудня 2000 року № 2181-ІІІ, у сумі 1428,50 грн. (п'ятдесят відсотків від суми нарахованого податкового зобов'язання).

Відповідно до положень пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97ВР покупець має право відобразити сплачені суми податку у податковому кредиті за умови використання отриманих товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності.

Суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг) не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями не підлягають включенню до складу податкового кредиту (пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР).

Підпунктом 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 зазначеного Закону встановлено, що податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Відповідно до пп. 7.2.1 п. 7.2. цієї статті Закону № 168/97-ВР платник податку зобов'язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити зазначені окремими рядками: порядковий номер податкової накладної; дату виписування податкової накладної; повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм); повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах отримувача; ціну поставки без врахування податку; ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

За змістом п. 2 Порядку податкову накладну складає особа, яка зареєстрована як платник податку в податковому органі і якій присвоєно індивідуальний податковий номер платника ПДВ.

Пунктом 5 цього Порядку визначено, що податкова накладна вважається недійсною у разі її заповнення іншою особою, ніж вказаною у п. 2 Порядку.

За правилами заповнення податкової накладної, встановленими у п. 18 Порядку, усі складені примірники податкової накладної підписуються особою, уповноваженою платником податку здійснювати поставку товарів (послуг), та скріплюються печаткою такого платника податку - продавця.

У ході розгляду справи суди попередніх інстанцій встановили, що податкові накладні та інші первинні документи ПП "ВКФ" "Валтекс", які стали підставою для формування ФОП ОСОБА_4 податкового кредиту та валових витрат з серпня 2008 року від імені ОСОБА_5 (директора вказаної юридичної особи) підписані невстановленою особою, оскільки ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Відповідно до ст. 13 Декрету № 13-92 до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України "Про оподаткування прибутку підприємств" від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР (втратив чинність з 01 квітня 2011 року, за винятком деяких статей у зв'язку з набранням чинності Податковим кодексом України; далі - Закон № 334/94-ВР).

Пунктом 5.1 ст. 5 Закону № 334/94-ВР встановлено, що валові витрати виробництва та обігу - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

До складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті (пп. 5.2.1 п. 5.1 ст. 5 вказаного Закону).

Відповідно до пп. 5.2.1 п. 5.2 цієї ж статті до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці з врахуванням обмежень, встановлених пунктами 5.3 - 5.8 цієї статті.

Валові витрати мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку (пп. 5.3.9 п. 5.3 цієї ж статті).

Підпунктом 5.3.9 п. 5.3 вказаної статті визначено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

За змістом наведених норм витрати платника податків, які мають значення для податкового обліку, повинні мати зв'язок з його господарською діяльністю та підтверджені відповідними первинними документами, обов'язок ведення яких встановлений правовими нормами.

Водночас, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності та не можуть бути підставою для збільшення в податковому обліку сум валових витрат та (чи) податкового кредиту.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В разі надання податковим органом доказів, що документи, на підставі яких платник податків, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.. 72 цього Кодексу.

Відсутність відповідних доказів може бути підставою для відмови в задоволенні позову платника податків щодо протиправності податкового повідомлення-рішення.

Суд першої інстанції, з мотивами якого фактично погодився апеляційний суд, оцінивши у сукупності первинні документи, фінансові показники яких позивач відтворив у податковому обліку, наданих податковим органом та зібраних судом на підставі ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України доказів (договори із ПАТ "Київтрансекспедиція", ТОВ "Фінансово - будівельна компанія "Пагода", БУ-16 ВАТ "Трест Міськбуд-4" щодо виконання позивачем ремонтно - будівельних робіт та надання послуг з обслуговування і утримання території, акти виконаних робіт за вказаними договорами, акти форми КБ-2в, довідки форми КБ-3 не містять інформації щодо залучення у якості субпідрядника ПП "ВКФ" "Валтекс"; угоди з придбання позивачем робіт у ПП "ВКФ" "Валтекс" та угоди з продажу позивачем цих робіт третім особам укладені одночасно; у відповідь на судовий запит ПАТ "Київтрансекспедиція" повідомило, що будь - яких взаємовідносин із ПП "ВКФ" "Валтекс" не мало; ПП "ВКФ" "Валтекс" не має дозвільних документів (ліцензія); первинні документи ПП "ВКФ" "Валтекс" від імені директора ОСОБА_5 підписані невстановленою особою, оскільки ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, тоді як станом на 20 липня 2010 року на адресу позивача продовжували надходити складені від імені ОСОБА_5 первинні документи), що спростовують достовірність даних податкового обліку платника податків, зокрема, через недостовірність первинних документів, виписаних ПП "ВКФ" "Валтекс", за відсутності з боку позивача доказів, які б спростовували зазначені обставини, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність формування позивачем податкового кредиту та валових витрат за операціями із ПП "ВКФ" "Валтекс". Оцінка судом доказів у справі відповідає нормам ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України. Згідно з положеннями норм цієї статті суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, рішення суду першої інстанції відповідає вимогам чинного законодавства і фактичним обставинам справи, у зв'язку з чим підстав для його скасування у апеляційного суду не було.

Відповідно до ст. 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

У Х В А Л И Л А :

Касаційні скарги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 та Державної податкової інспекції у Святошинському районі міста Києва Державної податкової служби задовольнити частково, постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2012 року у справі № 2а-7029/11/2670 скасувати, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 липня 2011 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними статтями 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: ____________ Л.І. Бившева

Судді: ____________ І.Я. Олендер

____________ Т.М. Шипуліна