Справа № 826/7888/16
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2017-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/7888/16 Головуючий у 1-й інстанції: Добрянська Я.І.
Суддя-доповідач: Мацедонська В.Е.
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 січня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мацедонської В.Е.,

суддів Лічевецького І.О., Мельничука В.П.,

при секретарі Горяіновій Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві справу за апеляційною скаргою громадянки Сомалі ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 21 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом громадянки Сомалі ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у м.Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 21 листопада 2016 року в задоволені адміністративного позову громадянки Сомалі ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у м.Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити. Свої вимоги апелянт обґрунтовує відсутністю такої підстави, як призупинення розгляду справи в іншому територіальному підрозділі, для відмови позивачу в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що громадянка Сомалі ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року в Сомалі, м.Беледуейне, за національністю сомалійка (етнічна група мідган), сповідує іслам, перебуває у релігійному шлюбі, документів, що посвідчує особу не має, 06 червня 2013 року таємно прибула в Україну без документів на в'їзд.

08 липня 2013 року позивач подала до УДМС України в Закарпатській області заяву-анкету №31 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 25 листопада 2013 року №680-13 за результатами розгляду особової справи №2013UZ0031 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наслідками оскарження вказаного рішення у судовому порядку постановою Волинського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2014 року у справі №803/32/14 за позовом громадянки Сомалі ОСОБА_1 до ДМС України визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України від 25 листопада 2013 року №680-13, зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2014 року апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишено без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2014 року у справі №803/32/14 залишено без змін.

Рішенням ДМС України від 31 грудня 2014 року №85-14 зобов'язано ГУ ДМС у Закарпатській області повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС України в Закарпатській області від 22 травня 2015 року №50/5 заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було призупинено у зв'язку з неприбуттям громадянки Сомалі ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Закарпатській області для здійснення процедури, без поважних причин та без повідомлення про причини неприбуття.

02 лютого 2016 року позивач звернулась до ГУ ДМС України в м.Києві із заявою-анкетою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки вона була вимушена тікати з Сомалі через те, що члени клану більшості вбили її батька і вона залишилась сиротою, позивач належить до клану меншин Мідган, який весь час принижують і переслідують, в Сомалі небезпечно, бо там війна і кожен день гинуть люди. Зазначено, що у зв'язку з переїздом до м.Києва нею було направлено заяву про переведення її справи, у відповідь на яку позивачу було повідомлено про необхідність з'явитися до ГУ ДМС України в Закарпатській області для поновлення розгляду її заяви. Громадянка Сомалі ОСОБА_1 повідомила, що є вагітною, погано себе почуває та не має фінансової можливості їхати у м.Ужгород та з'явитися до ГУ ДМС України в Закарпатській області. Також позивачем 02 лютого 2016 року заповнено анкету особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС України в м.Києві від 02 лютого 2016 року №69 відмовлено громадянці Сомалі ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, поданої до ГУ ДМС України в м.Києві 02 лютого 2016 року.

04 лютого 2016 року представником позивача отримано повідомлення ГУ ДМС України в м.Києві від 02 лютого 2016 року №27 про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду скарги позивача від 08 лютого 2016 року на рішення органу міграційної служби про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, головним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту складено висновок від 01 квітня 2016 року, відповідно до якого вважається за доцільне відхилити скаргу позивача на рішення ГУ ДМС України в м.Києві про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 04 квітня 2016 року №14-16 за результатами розгляду матеріалів опрацювання заяви позивача вирішено відхилити скаргу громадянки Сомалі ОСОБА_1 від 08 лютого 2016 року на наказ ГУ ДМС України в м.Києві від 02 лютого 2016 року №69 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що оскільки УДМС у Закарпатській області не прийнято остаточне рішення по попередній заяві громадянки Сомалі ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подана позивачем заява до ГУ ДМС України в м.Києві є повторною, то прийняті відповідачем оскаржувані рішення є обґрунтованими та правомірними.

Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами регулюються Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 наведеного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В силу вимог ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною 1 ст.7 вищезазначеного Закону визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Разом з тим, відповідно до ч.6 ст.5 вказаного Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

З аналізу наведених норм вбачається, що Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено вичерпний перелік підстав для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до яких належить: заявник видає себе за іншу особу; заява подана особою, якій раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю відповідних підстав, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частинами 1, 2 ст.2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06 березня 2008 року №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним в ч.3 ст.2 КАС України вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач повідомляла ГУ ДМС України в Закарпатській області про зміну постійного місця проживання листом від 08 вересня 2015 року та просила перевести її справу до УДМС України у Київській області.

Листом від 09 жовтня 2015 року №5.2/17001 ГУ ДМС України в Закарпатській області через Всеукраїнську Благодійну Фундацію «Право на Захист» повідомило позивача про необхідність з'явитись до ГУ ДМС України в Закарпатській області для поновлення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач направила на адресу ДМС України, а копію до ГУ ДМС України в Закарпатській області, заяву, в якій зазначила, що вона проживає в м.Києві, не має фінансової можливості та не володіє українською мовою для здійснення самостійної подорожі в інше місто України та просила зобов'язати ГУ ДМС України в Закарпатській області направити її справу до ГУ ДМС України в м.Києві, якому доручити провести співбесіду, за результатами якої буде вирішено можливість поновлення розгляду її заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Листом ДМС України від 30 грудня 2015 року №Г-2860/8/2663-15 позивача повідомлено, що питання про переведення її особової справи буде вирішено у разі поновлення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та проведення перевірки територіальним органом ДМС, на обліку якого знаходиться особова справа позивача.

У зв'язку з фактичним проживанням у м.Києві, неможливістю особисто з'явитись до ГУ ДМС України в Закарпатській області та з метою отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач 02 лютого 2016 року звернулась до ГУ ДМС України в м.Києві із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Приймаючи наказ від 02 лютого 2016 року №69 ГУ ДМС України в м.Києві виходило з того, що наказом ГУ ДМС України в Закарпатській області від 22 травня 2015 року №50/5 призупинено заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з неприбуттям громадянки Сомалі ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Закарпатській області для здійснення процедури, без поважних причин та без повідомлення про причини неприбуття, позивач неналежним чином здійснила переміщення по території України, чим порушила вимоги абз.6 ч.2 ст.13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та ст.12 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», чим встановлено, що повторний розгляд заяви позивача не завершений та підстави звернення за захистом до ГУ ДМС України в м.Києві не змінилися. На підставі викладеного, у зв'язку з тим, що громадянці Сомалі ОСОБА_1 раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, керуючись ч.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, поданої до ГУ ДМС України в м.Києві 02 лютого 2016 року.

Разом з тим, законодавством України не передбачено такої підстави для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як призупинення розгляду заяви в іншому територіальному підрозділі ДМС України, або незавершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, таким територіальним управлінням, чи здійснення неналежним чином переміщення по території України.

Окрім того, посилання ГУ ДМС України в м.Києві на те, що позивачу було раніше відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є безпідставним, оскільки рішення ДМС України від 25 листопада 2013 року №680-13 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визнано протиправним та скасовано в судовому порядку.

При цьому, пунктом 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (в редакції, що була чинною на час звернення позивача до УДМС України в Закарпатській області із заявою-анкетою №31 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, визначена, як особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №1251-VII від 13 травня 2014 року пункт 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» був викладений в новій редакції, та поняття «особа, що потребує додаткового захисту» було розширено і згідно нової редакції, такими особами можуть визнаватись також особи, які змушені були прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо них загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не можуть чи не бажають повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З наведеного вбачається, що умови, передбачені п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» змінились у порівнянні із умовами, що були чинні на момент першого звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що наказ ГУ ДМС України в м.Києві від 02 лютого 2016 року №69, яким відмовлено позивачу в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не відповідає вимогам ч.3 ст.2 КАС України, прийнятий не на підставі, у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, необґрунтовано, тобто без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, непропорційно, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, оскільки відсутні підстави, визначені ч.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», для прийняття рішення про відмову громадянці Сомалі ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тому він є неправомірним та підлягає скасуванню, а відповідача необхідно зобов'язати повторно розглянути заяву громадянки Сомалі ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до вимог чинного законодавства.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України №14-16 від 04 квітня 2016 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті позовні вимоги, які відновлюють фактично порушені права, свободи та інтереси особи у сфері публічно-правових відносин. Належним способом захисту, необхідним для поновлення порушених прав позивача, є визнання протиправним та скасування наказу ГУ ДМС України в м.Києві від 02 лютого 2016 року №69, яким відмовлено позивачу в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а рішення ДМС України №14-16 від 04 квітня 2016 року в даному випадку не створює правових наслідків для позивача, а відтак задоволення позовних вимог в цій частині не призведе до поновлення порушеного права позивача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, тому постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2016 року підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу громадянки Сомалі ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 21 листопада 2016 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги громадянки Сомалі ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України у м.Києві №69 від 02 лютого 2016 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Сомалі ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст постанови виготовлено 30 січня 2017 року.

Головуючий суддя В.Е.Мацедонська

Судді І.О.Лічевецький

В.П.Мельничук

Головуючий суддя Мацедонська В.Е.

Судді: Мельничук В.П.

Лічевецький І.О.