Справа № 2а-42040/09/2070
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2016-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2016 року м. Київ К/800/53071/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
ГоловуючогоНечитайла О.М.
СуддівБорисенко І.В.
Олендера І.Я.
розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Західної об'єднаної державної податкової інспекції м.Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області

на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22 липня 2014 року

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2014 року

у справі №2а-42040/09/2070

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Західної об'єднаної державної податкової інспекції м.Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області

про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Західної об'єднаної державної податкової інспекції м.Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області (далі - відповідач) про скасування податкового повідомлення-рішення.

Харківський окружний адміністративний суд постановою від 22 липня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2014 року, задовольнив адміністративний позов. Скасував податкові повідомлення-рішення від 30 квітня 2009 року №/0 та №0/0, від 10 червня 2009 року №/1 та №/1. Стягнув з Державного бюджету України на користь позивача судовий збір у розмірі 03,40 грн.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просив їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Позивач письмових заперечень на касаційну скаргу відповідача на адресу суду касаційної інстанції не надіслав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили такі фактичні обставини справи.

Уповноважені особи контролюючого органу провели планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, за період з 01 квітня 2006 року по 31 грудня 2008 року, про що склали акт від 16 квітня 2009 року №814/17-218/НОМЕР_1, яким встановили порушення позивачем вимог підпункту 7.3.1 пункту 7.3, підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» у результаті чого, позивачем занижено податок на додану вартість у розмірі 916 406,00 грн.; підпункту 19.1 статті 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», у результаті чого, позивачем занижено оподаткований дохід у розмірі 717 764,00 грн.

На підставі вказаного акту перевірки контролюючий орган прийняв податкові повідомлення-рішення від 30 квітня 2009 року №/0, яким збільшив позивачу суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 1 374 609,00 грн., з яких 916 406,00 грн. - основний платіж, 458 203,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції та №/0, яким збільшив суму грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності у розмірі 717 764,58 грн.

За результатами адміністративного оскарження вказаних податкових повідомлень-рішень, контролюючий орган прийняв податкові повідомлення-рішення від 10 червня 2009 року №/1 та №/1 аналогічні за змістом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Фактичною підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень слугував висновок податкового органу про безпідставне включення позивачем до складу валових витрат витрат, понесених у результаті виконання договірних відносин з ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6 та формування податкового кредиту на підставі податкових накладних отриманих від вказаних контрагентів та ВАТ «Харків-Авто СТО №2».

Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з відсутності порушень у діях позивача вимог податкового законодавства при формуванні складу валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість по господарським операціям з придбання товарів (робіт, послуг) у зазначених контрагентів.

Як вбачається з матеріалів справи, у перевіряємий період між позивачем (довіритель) та ФОТ ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6, було укладено ряд договорів доручення, за умовами яких повірений зобов'язався від імені і за рахунок довірителя укласти договори купівлі-продажу товарів, наданих довірителем, або укласти договори про надання послуг, які надає довіритель, з третіми особами.

Погашення заборгованості позивача перед ФОП ОСОБА_7 та ФОП ОСОБА_6 була здійснена шляхом заліку зустрічних однорідних вимог ФОП ОСОБА_7 та ФОП ОСОБА_6

Фактичне виконання господарських взаємовідносин позивача з вказаними контрагентами підтверджується наявними у матеріалах справи копіями податкових та видаткових накладних, актів прийому товарів, довіреностей, прибуткових касових ордерів.

Відповідно пункту 19.1 статті 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» платники податку зобов'язані вести облік доходів і витрат у обсягах, достатніх для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі коли такий платник податку зобов'язаний цим Законом подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податковий кредит.

Частиною 3 статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» визначено, що до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Так, відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 вказаного Закону встановлено, що до складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно із нормою абзацу 4 підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Встановлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому Законі не дозволяється (пункту 5.10 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»).

Частиною 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 цього ж Закону визначено, що первинний документ як документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Виходячи з вказаних норм податкового законодавства, до складу валових витрат включаються будь-які витрати, які пов'язані з господарською діяльністю платника податку та підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами.

Отже, документи мають силу первинних документів лише, в разі, фактичного здійснення господарської операції, що спростовує доводи контролюючого органу відносно того, що акти про залік взаємних вимог не можуть підтверджувати фактичну оплату витрат.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками попередніх судових інстанцій стосовно правомірності формування витрат за результатами здійснення господарських відносин з вказаними контрагентами, що підтверджується належним чином складеними первинними бухгалтерськими документами.

Також, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо правомірності формування позивачем податкового кредиту з ПДВ за результатами господарської діяльності з вказаними контрагентами за спірний період, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

За змістом положень підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 вказаної статті не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпункту 7.2.6 цього пункту).

Отже, достатніми підставами для виникнення у платника податку права на податковий кредит є наявність податкових накладних, виданих йому підприємствами-контрагентами, оформлених з дотриманням вимог чинного законодавства, встановлення судом реальності та товарності господарських операцій.

Підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток чи комерційних чеків, або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Судами попередніх інстанцій встановлено безпідставне донарахування відповідачем податкових зобов'язань з податку на додану вартість, за результатом виконання договірних відносин з ФОП ОСОБА_7 та ФОП ОСОБА_6, оскільки позивач правом на податковий кредит не скористався.

Ще однією підставою для донарахування податкових зобов'язань з податку на додану вартість, на думку податкового органу, слугувало невключення позивачем до декларації та реєстру виданих та отриманих податкових накладних суми податку на додану вартість у розмірі 6 389,20 грн., що відображена у податкових накладних, отриманих від ВАТ Харків СТО №2.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що податкові накладні, видані зазначеним контрагентом, були виписані за першою подією - підписання акту виконаних робіт, тому суми зобов'язань з податку на додану вартість включені до податкових декларацій та реєстру виданих та отриманих податкових накладних в інших періодах ніж проведення оплати.

Безпідставними є і висновки контролюючого органу про наявність підстав для донарахування зобов'язань з податку на додану вартість у результаті завищення позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість на 11 184,00 грн., що обґрунтовані невідповідністю сум податку на додану вартість, зазначених у реєстрах отриманих податкових накладних та наявних податкових накладних з відомостями податкових декларацій з податку на додану вартість за відповідні податкові періоди.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що при проведенні перевірки податковим органом не було досліджено всі наявні податкові накладні, які надають позивачу право на отримання податкового кредиту.

Відтак, позивачем податковий кредит сформований у відповідності з зазначеними положеннями Закону України «Про податок на додану вартість», що підтверджено відповідними податковими накладними.

Натомість, відповідачем не наведено жодних доводів та не надано будь-яких доказів, які б могли свідчити про недобросовісність позивача як платника податків або про наявність обставин, що виключають обґрунтованість включення позивачем до складу податкового кредиту спірної суми податку по господарським операціям із зазначеними контрагентами.

Доводи податкового органу щодо відсутності між позивачем та контрагентами реальності здійснення господарських операцій, що ґрунтуються на підставі висновків кримінальної справи порушеної відносно позивача за ознаками злочину передбаченого частиною 3 статті 212, частинами 1 та 3 статті 358 Кримінального кодексу України, не заслуговують на увагу, оскільки постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2011 року у справі №2024/4-765/11, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суді Харківської області від 07 листопада 2011 року № 10-651-в, скасовано постанову про порушення кримінальної справи відносно позивача.

Доказів, які б свідчили про наявність вироку суду відносно позивача, який би набрав законної сили, під час розгляду справи, податковим органом не надано, а отже сам по собі факт порушення кримінальної справи щодо позивача не може слугувати належним доказом фіктивності розглядуваних господарських операцій.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що лише встановлення у ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісним постачальником з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями контрагента може слугувати підставою для висновку про неправомірне формування ним витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість.

У даному випадку, у матеріалах справи наявні первинні документи бухгалтерського та податкового обліку, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та вказаними контрагентами, які складені за результатами проведених операцій з дотриманням вимог законодавства і містять у собі відомості щодо змісту та обсягу проведених операцій, які узгоджуються між собою. Фактичні обставини об'єктивно засвідчують правомірність віднесення відповідних сум до складу валових витрат та податкового кредиту відповідно до первинних бухгалтерських документів та податкових накладних, які виписані на виконання умов вказаних договірних відносин.

Також, колегія суддів зазначає, що позивач як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за порушення контрагентом правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни. У разі якщо контрагентом були допущені порушення норм податкового чи норм іншого законодавства то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи.

Зважаючи на встановлення судами першої та апеляційної інстанцій факту документального підтвердження валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість за результатом здійснення господарської діяльності з вказаними контрагентами за спірний період, а також використання придбаного товару (робіт, послуг) підприємством у власній господарській діяльності, податковим органом безпідставно донараховано податкові зобов'язання з податку на додану вартість та податку з доходів фізичних осіб.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішення органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

За встановлених обставин, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та скасування спірних податкових повідомлень-рішень.

Мотивація та докази, наведені у касаційній скарзі, не дають адміністративному суду касаційної інстанції підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Західної об'єднаної державної податкової інспекції м Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області залишити без задоволення.

2. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22 липня 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2014 року у справі №2а-42040/09/2070 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Борисенко І.В.
Олендер І.Я.