Справа № 227/4223/16-а
Суддя: Хоменко Д. Е.
Дата ухвалення: 2017-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

17.01.2017 227/4223/16-а
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 січня 2017 року м. Добропілля
Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:
Головуючого судді Хоменко Д.Є.
за участю секретаря Малашко С.В.
позивача не з'явилась
представника позивача Косенко С.В.
представника відповідача Шматько А.І.
розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Добропільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити дії, -
Громадянка ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Добропільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі - відповідач) про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити дії. Свої вимоги обґрунтувала тим, що з 30.07.1980 року перебуває на обліку в ПФУ як пенсіонер за віком на пільгових умовах. З 01.01.2004 року було перераховано пенсію відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». 14.03.2014 року отримала дозвіл для виїзду на постійне місце проживання за кордон на територію Російської Федерації до м. Н.Новгород. З 01.06.2014 року виплата пенсії була призупинена. Після того, як повернулась до України, 12.01.2016 року звернулась до відповідача про поновлення виплати пенсії, виплату пенсії було поновлено, однак не була виплачена пенсія за період проживання на території РФ з 01.04.2014 року по 13.01.2016 року. 28.03.2016 року звернулась до відповідача із заявою про виплату пенсії за період з 01.04.2014 року по 13.01.2016 року, але їй відмовили в усній формі з посиланням на ч. 2 ст. 49 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Після цього 09.06.2016 року звернулась до відповідача повторно у письмовій формі з тими самими вимогами, але їй також було відмовлено. Вважає дії відповідача неправомірними та необґрунтованими, посилалась на рішення Конституційного суду України № 25-РП/2009 від 07.10.2009 року. Відповідно до якого визнано такими, що не відповідають Конституції України (254к/96-ВР ) (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року N 1058-IV ( 1058-15 ).
Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів надав письмові заперечення, з яких вбачається, що позивач перебуває на обліку в УПФ як отримувач пенсії з ІНФОРМАЦІЯ_1 З 01.01.2004 пенсію було перераховано відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Управління вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду. 03.04.2014 року надійшов лист ДМС від 02.04.2014 року № 1338, згідно до якого ОСОБА_2 оформила документи для виїзду на постійне місце проживання за кордон. Відповідно до ст. 92 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», громадянам які виїхали на постійне місце проживання за кордон, пенсії не призначаються. Пенсії призначені в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачується за заявою пенсіонера за 6 місяців наперед перед виїздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. Згідно ст.ст. 1, 7 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року передбачено, що пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають. При переселенні пенсіонера в межах держав-учасниць, виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється якщо пенсія того ж виду передбачена законодавством держави за новим місцем проживання. Саме з цих причин виплата пенсії з 01.06.2014 була призупинена. 12.01.2016 року позивачу була поновлена виплата пенсії відповідно до її заяви. ПФУ вважає, що не порушувало норми матеріального та процесуального права позивача, щодо поновлення виплати раніше призначеної пенсії, риже і підстави для нарахування та виплати з 01.04.2014 року по 13.01.2016 року поновленої виплати раніше призначеної пенсії відсутні. Тому просив відмовити ОСОБА_2 у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.
В процесі розгляду справи сторони подали письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності на підставі наявних матеріалів справи. Кожна із сторін наполягала на своїй правовій позиції. Суд, керуючись положеннями ч.4 ст.122 КАС України, прийшов до висновку про здійснення судового розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв'язку з їх необґрунтованістю, з огляду на наступне.
Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що позивач з 30.07.1980 року перебуває на обліку у відповідача як отримувач пенсії за віком на пільгових умовах. З 01.01.2004 року пенсію перераховано згідно ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». З 01.06.2014 року виплату пенсії було призупинено, оскільки позивач виїхав на постійне місце мешкання за кордон, до Російської Федерації в м.Н.Новгород.
Відповідно до заяви позивача від 12.01.2016 року виплату пенсії було поновлено, оскільки ОСОБА_2 повернулась жити до України.
09.06.2016 року ОСОБА_2 звернулась до відповідача із заявою про виплату пенсії за період проживання за кордоном з 01.04.2016 року по 13.01.2016 року (а.с.5).
Відповіддю Добропільського об'єднаного Управління Пенсійного Фонду України Донецької області було відмовлено у виплаті пенсії за період проживання за кордоном, оскільки не була надана довідка проживання за попереднім місцем мешкання, я саме з території, пенсіонерів якої обслуговує УПФ РФ в Автономному районі Нижній Новгород (а.с.6).
Представник позивача надав довідку Пенсійного фонду Російської Федерації № 525/61/15 від 10.07.2015 року, відповідно до якої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка проживала за адресою: АДРЕСА_1, у тому, що вона одержувачем будь-якого виду пенсії в ГУ УПФ РФ в Автозаводському районі не значиться.
Суд, надаючи оцінку правовідносинам у справі, виходить з наступного.
Оскільки відповідь Добропільського об'єднаного управління ПФУ Донецької області на заяву позивача була надана 21.06.2016 року, а ОСОБА_2 звернулась до суду за захистом своїх прав 03.11.2016 року, відповідно до ст. 99 КАС України, позивач не вважається такою, що пропустила шестимісячний строк для подачі адміністративного позову.
Позивач у своїх вимогах ґрунтується на ст.ст. 49, 51 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та рішення Конституційного суду України № 25-РП/2009 від 07.10.2009 року.
В свою чергу п.2 ч.1 ст.49 Закону, зазначає, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Друге речення ст.51 Закону говорить про те, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 25-РП/2009 від 07.10.2009 року, суд вирішив визнати такими, що не відповідають Конституції України (254к/96-ВР) (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року N 1058-IV (1058-15).
Разом з тим у своєму рішенні Конституційний Суд України зазначає, що визнання оспорюваних положень Закону (1058-15) неконституційними має наслідки лише для пенсіонерів, які проживають (перебувають) у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, і не перешкоджає подальшому унормуванню питань соціального захисту пенсіонерів шляхом укладення міжнародних договорів з цими державами та виплаті пенсій у порядку, встановленому чинними міжнародними договорами.
Згідно ч.ч.1,3 ст.1 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.
Відповідно до ст.ст.1,3,5 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року(далі за текстом - Угода), пенсійне забезпечення громадян держав-учасників цієї Угоди та членів їх сімей здійснюється по законодавству держави, на території якого вони проживають. Всі витрати, пов'язані із здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, яка надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами. Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди. Згідно ч.1 ст.7 зазначеної Угоди, при переселенні пенсіонера в межах держав-учасників Угоди виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія того ж виду передбачена законодавством держави за новим місцем проживання пенсіонера.
Частиною 2 статті 92 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», передбачено, що пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.
Суд, враховуючи ст.9 КАС України, зауважує, що при вирішенні адміністративної справи суд керується принципом законності, відповідно до якого, суд вирішує справу на підставі міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, Конституції України, законів та підзаконних актів.
Як вбачається з фактичних обставин справи, позивачу з моменту виїзду за кордон була призупинена виплата пенсії з 01.06.2014 року. ОСОБА_2 поїхала до Російської Федерації на постійне місце мешкання та на момент виїзду за кордон, повинна була звернутись у відповідний орган Пенсійного Фонду для призначення та отримання пенсії, як це встановлено Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року. Водночас, позивач не зверталась до органів Пенсійного Фонду Російської Федерації, для отримання пенсії, як це передбачено в Угоді та ч.ч.1,3 ст.1, ст.92 ЗУ «Про пенсійне забезпечення».
Таким чином, суд приходить до висновку що дії відповідача щодо невиплати позивачу пенсії за період з 01.04.2014 року по 13ю01ю2016 року є законними, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 9, 71, 99, 122, 158-160 КАС України, на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно Закону України «Про пенсійне забезпечення», суд, -
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Добропільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити дії, - відмовити.
Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КАС України, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч.3 ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.
Суддя: Д.Є. Хоменко