Справа № 816/2024/16
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2017-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 р. Справа № 816/2024/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Григорова А.М.

Суддів: Тацій Л.В. , Подобайло З.Г.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 01.12.2016р. по справі № 816/2024/16

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області треті особи Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області

про визнання протиправною бездіяльність , зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

07 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про:

- визнання протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області щодо не здійснення нарахування та не здійснення виплати судді Козельщинського районного суду Полтавської області Лизенко Андрію Вікторовичу щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 15 відсотків з 01 жовтня 2016 року по 30 жовтня 2016 року включно,

- зобов'язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області нарахувати та виплатити судді Козельщинського районного суду Полтавської області щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 15 відсотків з 01 жовтня 2016 року по 30 жовтня 2016 року включно.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем протиправно обмежено права судді Козельщинського районного суду Полтавської області Лизенка Андрія Вікторовича у отриманні доплати за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу судді за період з 01 жовтня 2016 року по 30 жовтня 2016 року включно, оскільки право на отримання вказаної доплати позивач відповідно до вимог частини п'ятої статті 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" набув 30 жовтня 2013 року, та не втратив такого права в зв'язку з прийняттям Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", згідно якого щомісячна доплата за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу виплачується суддям, які мають стаж роботи більше трьох років. Зазначені обставини зумовили звернення позивача до суду з даним позовом з метою захисту своїх порушених прав.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 01.12.2016 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області щодо не здійснення нарахування та не здійснення виплати судді Козельщинського районного суду Полтавської області Лизенку Андрію Вікторовичу щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 15 відсотків з 01 жовтня 2016 року по 30 жовтня 2016 року включно. Зобов'язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області нарахувати та виплатити судді Козельщинського районного суду Полтавської області Лизенку Андрію Вікторовичу щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 15 відсотків з 01 жовтня 2016 року по 30 жовтня 2016 року включно. Допущено постанову до негайного виконання.

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, не погоджуючись з вказаним рішенням суду, в апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 01.12.2016 року та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Сторони в судове засідання не з'явились, були повідомлені належним чином.

Позивач подав письмове заперечення, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 01.12.2016 року без змін. Посилається на ч.3 ст.32 КЗпП України та зазначає, що в даному випадку жодних змін в організації виробництва та праці не відбулось, про зміну (зменшення) розміру суддівської винагороди у встановлений строк не попереджено. Вказує, що положення Закону України №192 щодо умов виплати і набуття права на отримання щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу, у взаємозв'язку із ст.58 Конституції України, застосовуються до тих відносин, що виникли після набуття ним чинності. Також зазначає, на порушення КЗпП України, оскільки його не попередили про зміну умов праці (оплата) у відповідності до ст. 32 КЗпП України.

Від представника ГУДКСУ у Полтавській області надійшла заява-клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі ст.197 КАС України, у зв'язку з накладкою розгляду інших судових справ в різних судових інстанціях та обмеженням коштів на відрядження.

Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які приймають участь у справі, фіксування судового засідання по справі за допомогою звукозаписувального пристрою згідно ст. 41 КАС України не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною п'ятою статті 129 Закону № 2453-VI (в редакції, чинній на час призначення позивача на посаду судді) встановлено, що суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи до 5 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

29 березня 2015 року набрав чинності Закон № 192-VIII, яким затверджено нову редакцію Закону № 2453-VI.

Згідно частини п'ятої статті 133 цієї редакції суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

При цьому Прикінцеві та перехідні положення Закону № 192-VIII не містять норм стосовно збереження за суддями, які були призначені чи обрані на посаду судді до набрання чинності цим Законом, права на отримання щомісячної доплати за вислугу років відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності Законом № 192-VIII.

Положеннями ст. 13 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) встановлено, що оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Положеннями частин першої та другої статті 23 Бюджетного кодексу України (далі - БК) визначено, що будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

За правилами частини першої статті 51 БК України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Положеннями ст. 8 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно статті 147 Конституції України єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні є Конституційний Суд України, який вирішує питання про відповідність законів та інших правових актів Конституції України і дає офіційне тлумачення Конституції України та законів України.

Враховуючи те, що на сьогодні положення Закону № 2453-VI (в редакції Закону № 192-VIII) щодо визначення суддівської винагороди не визнані неконституційними та відносно них відсутнє офіційне тлумачення Конституційного Суду України, а Прикінцеві та перехідні положення Закону № 192-VIII не містять норми, якою збережено за суддями право на отримання щомісячної доплати за вислугу років відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом, то правових підстав для нарахування та виплати позивачу щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу у ТУ ДСА не було.

Крім того, колегія суддів не може погодитися с доводами позивача в позовній заяві та запереченнях на апеляційну скаргу щодо відсутності норми, яка зберігає за суддями, стаж роботи яких складає менше трьох років, право на отримання щомісячної доплати за вислугу років, є обмеженням соціальних гарантій суддів, передбачених Конституцією і законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів.

Так, зокрема, у мотивувальній частині Рішення від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011 цей Суд вказав на неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

Втім, як видно із правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012).

Таким чином колегія суддів дійшла висновку про те, що з моменту набрання чинності Законом № 192-VIII право на отримання щомісячної доплати за вислугу років мають судді, стаж роботи яких складає більше трьох років.

Аналогічна правова позиція вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 02.11.2016 (справа № 812/636/15).

Відповідно до ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Враховуючи правову позицію Верховного суду України, те, що саме законом визначено механізм оплати праці суддів, то цей механізм повинен застосовуватися з моменту набрання чинності цим законом, який є спеціальним щодо оплати праці суддів, і норми ст.32 КЗпП України в даному випадку не повинні застосовуватися.

Таким чином, наведене спростовує правову позицію суду першої інстанції та наведену позицію позивача по справі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 01.12.2016р. по справі № 816/2024/16 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Григоров А.М.
Судді(підпис) (підпис) Тацій Л.В. Подобайло З.Г.
Повний текст постанови виготовлений 31.01.2017 р.