Справа № 819/657/16
Суддя: Клюба Василь Васильович
Дата ухвалення: 2017-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 р. Справа № 876/6763/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Клюби В. В.

суддів: Кухтея Р. В., Яворського І. О.

з участю: секретаря судового засідання Сердюк О. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2016 року у справі №819/657/16 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Тернопільській області і просив визнати протиправним та скасувати наказ відповідача №130 - о від 04 травня 2015 року в частині звільнення його (позивача), поновити його на роботі в оперативному управлінні Головного управління ДФС у Тернопільській області на раніше займаній посаді і стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивував тим, що з 03 жовтня 2011 року працював на оперативних посадах відділу оперативного супроводження адміністрування ПДВ і 04 травня 2016 року був звільнений з посади та органів податкової міліції в запас за пп. «г» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114. Своє звільнення вважає незаконним, так як відповідачем не враховані обставини, які свідчать про його переваги в залишенні на роботі. Також відповідачем не було розглянуто можливість його подальшого використання на службі в органах Головного управління ДФС у Тернопільській області, незважаючи на наявність на день його звільнення вакантних посад. Відповідачем не було з'ясовано бажання в подальшому проходити службу і не було запропоновано йому інших посад. Тобто не було вжито заходів для переведення його на іншу роботу.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2016 року позовні вимоги задоволено повністю: скасовано наказ Головного управління ДФС у Тернопільській області від 04 травня 2016 року №130 - о про звільнення співробітників податкової міліції в частині звільнення з посади та органів податкової міліції в запас Збройних Сил України за пп. «г» п. 64 старшого лейтенанта податкової міліції ОСОБА_1; поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу оперативного супроводження адміністрування ПДВ оперативного управління Головного управління ДФС у Тернопільській області; стягнуто з Головного управління ДФС у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період із 05 травня по 09 серпня 2016 року в сумі 11 307 гривень 02 коп.. Також допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць.

Відповідач не погодився із таким судовим рішенням суду першої інстанції і оскаржив його в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду. Посилаючись у поданій апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує посиланням на те, що за результатами оцінки роботи працівників керівник, з урахуванням їхніх професійних та моральних якостей, вправі самостійно визначати працівника, якому у випадку скорочення чисельності чи штату працівників може бути запропонована інша посада. Також при проведення звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули та не направили представників, хоча належним чином та у встановленому законом порядку були повідомлені про дату, час та місце судового засідання. При цьому, від осіб, які беруть участь у справі відсутні клопотання про розгляд справи за їх участі та судом не визнавалася обов'язковою участь сторін і представників в апеляційному розгляді справи.

У зв'язку з цим відповідно до ст. ст. 41, 196 Кодексу адміністративного судочинства України справу розглянуто за відсутності сторін та представників, а також не проводилося фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Вислухавши суддю - доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали та докази, перевіривши доводи апеляційної скарги у їх сукупності, правильність правової оцінки судом першої інстанції обставин справи та застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Постановляючи оскаржуване судове рішення та умотивовуючи свої висновки, суд першої інстанції виходив з того, що при звільнені позивача з роботи відповідач не з'ясував його намір щодо подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ, що свідчить про недотримання відповідачем вимог законодавства про можливість подальшого використання позивача на службі, оскільки від моменту попередження позивача про звільнення до його фактичного звільнення позивачу не було запропоновано жодної посади. При цьому суд першої інстанції зазначив, що звільнення позивача з посиланням на висновок атестаційної комісії, порушує трудові права позивача.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із такими висновками суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції і підтверджується матеріалами справи, позивач із 03 жовтня 2011 року проходив службу в ГУ ДФС в Тернопільській області.

У зв'язку із постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін у додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2014 року № 85» від 21 жовтня 2015 року №840 та наказом ДФС України від 02 листопада 2015 року №834 «Про затвердження Плану заходів із скорочення штатної чисельності працівників Державної фіскальної служби», відповідачем 01 лютого 2016 року видано наказ за №81 «Про введення в дію організаційної структури та штатного розпису головного управління ДФС у Тернопільській області». При цьому, наказом від 03 лютого 2016 року №11 - 0, позивача попереджено про можливе наступне звільнення з органів податкової міліції.

Наказом від 04 травня 2016 року позивача звільнено з посади та органів податкової міліції в запас ЗС України за пп. «г» п. 64 ( через скорочення штатів).

Крім цього, на засіданні атестаційної комісії з розгляду питань проходження служби в податковій міліції ГУ ДФС у Тернопільській області 28 квітня 2016 року розглянуто подання до призначення на посади/звільнення з органів податкової міліції через скорочення штатів співробітників податкової міліції ГУ ДФС в Тернопільській області та прийнято рішення звільнити позивача з органів податкової міліції в запас ЗС України з посади старшого оперуповноваженого відділу оперативного супроводження адміністрування ПДВ ОУ.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам особи, яка подала апеляційну скаргу колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на наступне.

Частиною 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 42 Кодексу законів про працю України визначено підстави переважного права залишення на роботі працівників при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці.

Крім цього відповідно до ст. 49 - 2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Відповідно до п. 8 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114 дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, в тому числі і у зв'язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

Згідно з пп. «г» п. 64 вказаного Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

При цьому, відсутність можливості подальшого використання на службі визначається в кожному конкретному випадку окремо в залежності від ряду об'єктивних факторів, першочергово з яких з'ясовуються наявність бажання (наміру) особи проходити службу в органах внутрішніх справ, але на іншій рівнозначній вакантній посаді. І лише при відсутності зазначеного волевиявлення приймається рішення про неможливість подальшого використання на службі.

З урахуванням встановлених судами фактичних обставин справи і доказів, положень Кодексу законів про працю України, колегія суддів апеляційного суду вважає правильним висновок суду першої інстанції, що відповідач при звільненні позивача не з'ясував його намір щодо подальшого проходження служби, що у свою чергу свідчить про недотримання відповідачем вимог законодавства щодо наявності можливості подальшого використання позивача на службі в органах внутрішніх справ України. Позивачу з часу його попередження про можливе наступне звільнення до фактичного звільнення не було запропоновано жодної посади. Тому, рішення суду про скасування наказу і поновлення позивача на службі є обґрунтованим і законним.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком, що відповідачем порушено порядок проведення процедури вивільнення позивача, оскільки йому не запропоновано всіх наявних вакантних посад у оперативному управлінні ГУДФС у Тернопільській області.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідач у відповідності до ст. 71 ч. 2 Кодексу адміністративного судочинства України не довів правомірності прийнятого ним наказу і, відповідно, не довів тих обставин, на яких ґрунтуються його заперечення проти позову.

Колегія суддів апеляційного суду також зазначає, що апеляційним судом відповідачу було надіслано запит про надання інформації з приводу врахування при прийнятті рішень про залишення на роботі працівників встановлених законом переваг, які вони мали у порівнянні з іншими особами, яких було звільнено зі служби у зв'язку із скороченням працівників. При цьому, саме на це акцентував свою увагу в апеляційній скарзі відповідач, зазначаючи, що при звільненні власник або уповноважений орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї менш кваліфікованого працівника. Апеляційний суд пропонував надати інформацію, розглядаючи доводи відповідача в контексті положень ст. 42 Кодексу законів про працю України.

Проте, відповідачем не було надано суду такої інформації, що у свою чергу підтверджує не доведення відповідачем правомірності прийнятого ним наказу.

Також колегія суддів апеляційного суду погоджується із посиланням суду першої інстанції при проведенні розрахунків суми стягнення на користь позивача на Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року. При цьому, виходячи із нарахованої позивачу заробітної плати на день звільнення і, відповідно, обчисленого середньоденного заробітку та кількості днів вимушеного прогулу, колегія суддів апеляційного зазначає, що визначена судом першої інстанції сума середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача не перевищує суми, яка обчислена апеляційним судом. Так як судове рішення в апеляційному порядку позивачем не оскаржене, підстав для його скасування чи зміни в частині присудженої суми немає.

Тобто висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, а судове рішення прийнято у відповідності до норм матеріального права та з дотриманням процесуальних норм.

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалює рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених дослідженими доказами.

Згідно ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи із змісту вищевказаних статей Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Тобто, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування і відповідно - до задоволення апеляційної скарги апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області залишити без задоволення, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2016 року у справі №819/657/16 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили, а у випадку складення ухвали в повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України - з дня складення ухвали в повному обсязі, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Клюба

Судді: Р. В. Кухтей

І. О. Яворський

Повний текст ухвали виготовлено 31 січня 2017 року.