Справа № 826/8556/16
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2017-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/8556/16 Головуючий у 1-й інстанції: Келеберда В.І. Суддя-доповідач: Мельничук В.П.
У Х В А Л А

Іменем України

02 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Мацедонської В.Е., Костюк Л.О.,

при секретарі: Сергійчук Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Прокуратури м. Києва на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року у справі адміністративним позовом ОСОБА_2 до Прокуратури м. Києва про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Прокуратури м. Києва про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на роботі. Свої вимоги обгрунтовує тим, що відповідачем при звільненні порушено вимоги трудового законодавства, оскільки звільнення відбулось в період тимчасової непрацездатності. Крім того, позивач вказує, що при звільненні відповідачем не дотримано положень частини 1 статті 49-2 Кодексу законів про працю України щодо строку звільнення позивача, оскільки з попередженням про майбутнє звільнення ОСОБА_2 ознайомлено 25.11.2015 року, а оскаржуваний наказ про звільнення видано 05.01.2016, тобто менше ніж за два місяці.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року задоволено позов. Визнано протиправним та скасовано наказ в.о. прокурора м. Києва державного радника юстиції 3 класу О. Валендюка від 05.01.2016 року № 18к про звільнення юриста 1 класу ОСОБА_2 з посади старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією, та процесуального керівництва прокуратури міста Києва у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_2 на посаді старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією, та процесуального керівництва прокуратури міста Києва. Стягнуто з прокуратури міста Києва на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 100146,60 грн.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням Прокуратура м. Києва подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржувану постанову суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено наступне.

ОСОБА_2 з 21.10.1996 року працювала в органах прокуратури.

Наказом прокурора міста Києва від 26.12.2014 року № 4325 позивача переведено на посаду старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу, з організованою злочинністю і корупцією та процесуального керівництва прокуратури м. Києва.

23.11.2015 року виконувачем обов'язки прокурора міста Києва державним радником юстиції 3 класу О. Валендюком попереджено позивача про звільнення із займаної посади з 25.01.2016 року.

В подальшому, наказом в. о. прокурора міста Києва О. Валендюком від 05.01.2016 року № 18к ОСОБА_2 звільнено із займаної посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є правомірними та обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9 при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Судом першої інстанції було встановлено, що на підставі наказу Генерального прокурора України від 15.07.2015 року № 62ш у структурі та штатному розписі прокуратури міста Києва ліквідовано управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією, та процесуального керівництва.

У зв'язку з наведеним 13.10.2015 року ОСОБА_2 винесено письмове попередження про звільнення з посади старшого прокурора відділу.

Також в подальшому, 25.11.2015 року виконувачем обов'язки прокурора міста Києва О. Валендюком винесено попередження, яким позивача попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці з 25.01.2016 року. З вказаним попередженням позивача як вказувалось вище ознайомлено 25 листопада 2015 року про що свідчить власноручно поставлений підпис позивача.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України врегульовано Законом України «Про прокуратуру».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 1 ст. 4 Закону).

Згідно п. 9 ст. 51 Закону прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Кодекс законів про працю України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці.

Статтею 1 вказаного кодифікованого акту передбачено, що Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Відповідно до ст. 5 1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 Кодексу законів про працю України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У відповідності до положень частин 1-3 статті 492 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Аналіз викладеного свідчить, що трудовим законодавством чітко визначені строки вивільнення працівників дотримання яких обов'язково для власника або уповноваженого ним органу. Тобто, власник або уповноважений ним орган зобов'язані повідомити працівника про наступне вивільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці не пізніше ніж за два місяці та одночасно запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади в цій же установі, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, а також довести до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Згідно частини 1 статті 42 Кодексу законів про працю України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Тобто, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої і третьої статті 49-2 КЗпП, суд приходить до висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Вказані висновки узгоджуються з позицією колегії суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладеної в постанові Верховного суду України у справі № 21-107а15 від 19.05.2015 року.

Як вказувалось вище та встановлено судом першої інстанції, позивача попереджено про майбутнє вивільнення 25.11.2015 року, проте оскаржуваний наказ № 18к про звільнення юриста 1 класу ОСОБА_2, з посади старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу, з організованою злочинністю і корупцією та процесуального керівництва прокуратури м. Києва у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці на підставі п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України видано 05.01.2016 року, тобто без дотримання двомісячного строку, передбаченого частиною 1 статті 492 Кодексу законів про працю України.

Також у попереджені позивача повідомлено, що на теперішній час вакантні посади, які б могли бути запропоновані ОСОБА_2 відсутні.

При цьому, відповідно до п. 1 наказу Генеральної прокуратури України від 15.07.2015 року № 62ш наказано ліквідувати у структурі та штатному розписі прокуратури міста Києва ряд підрозділів, у тому числі управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією, та процесуального керівництва; загальну штатну чисельність ліквідованих управлінь 200 одиниць з відповідним фондом заробітної плати зарахувати до резерву Генеральної прокуратури України.

Пунктом 2 вказаного вище наказу передбачено скорочення у структурі та штатному розписі прокуратури міста Києва 152 одиниці з відповідним фондом заробітної плати та зарахування до резерву Генеральної прокуратури України.

Відповідно до п. 4 наказу Генеральної прокуратури України від 15.07.2015 року № 62ш утворено у структурі прокуратури міста Києва управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та корупцією у складі:

- відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю;

- відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з корупцією.

При цьому пунктом 4.1 зазначеного наказу установлено у штатному розписі новоутвореного управління за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 23 одиниці з відповідним фондом заробітної плати, в тому числі:

відділ нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю:

- начальник відділу

- заступник начальника відділу

- прокурор відділу

відділ нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з корупцією:

- начальник відділу

- заступник начальника відділу

- прокурор відділу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з вказаного слідує, що фактично наказом Генеральної прокуратури України від 15.07.2015 року № 46ш управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією, та процесуального керівництва фактично розділено на два відділи, а сааме: відділ нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та відділ нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з корупцією. Тобто мало місце лише розділення, а не реорганізація структурного підрозділу прокуратури міста Києва, без будь-яких змін трудових функцій відповідних працівників, що саме собою свідчить про відсутність реальних змін в організації виробництва та праці.

У разі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший або при його перепрофілюванні звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями тощо.

Саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів цієї юридичної особи до і після її реорганізації.

Аналогічна позиція висловлена Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 09.12.2012 року № К-20764/08.

При цьому, фактично внаслідок встановлених обставин скорочення посади начальника відділу, яку обіймав позивач, не відбулося.

У свою чергу відповідач не надав суду доказів, які б підтверджували, що відбулось скорочення чисельності керівного складу прокуратури міста Києва.

Отже, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивача відбулося за відсутності фактичного скорочення займаної нею посади, тобто, за відсутності законодавчо встановлених підстав, тобто, протиправно.

Доказів зворотнього відповідачем не надано, а судом не встановлено.

Статтею 42 КЗпП України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

З матеріалів особової справи вбачається, що позивач працює безперервно в органах прокуратури з 1996 року, тобто має достатній рівень кваліфікації, що також підтверджується рішенням атестаційної комісії від 30.01.2015 року, копія якого наявна в матеріалах справи.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком сду першої інстанції про те, що відповідачем не надано доказів скорочення посади, яку обіймала позивач, та доказів неможливості переведення позивача з її згоди на іншу роботу, та/або доказів відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також, що відповідач не врахував переважне право позивача щодо залишення на роботі.

За таких обставин, відповідачем не дотримано порядку вивільнення працівників, встановленого статтею 492 КЗпП України.

Отже, наявні підстави для визнання протиправним та скасування спірного наказу та поновлення ОСОБА_2 на раніше займаній посаді.

Крім того, судом першої інстанції вірно було враховано, що ОСОБА_2 була звільнена у період її перебування на лікарняному.

Згідно з ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Дія частини 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України поширюється, в тому числі, на публічну (державну) службу, що підтверджено правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 01.07.2014 року по справі № 21-212А14.

Судом першої інстанції було встановлено, що 05 січня 2016 року, в день звільнення позивача, остання перебувала на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серії АГС № 856083.

З огляду на те, що оскаржуваний наказ № 18к о/с було прийнято 05.01.2016 року, в день тимчасової непрацездатності позивача, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що він також є протиправним у зв'язку з порушенням приписів ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України та підлягає скасуванню.

При цьому в матеріалах справи наявний наказ від 25.07.2016 року № 1708к, яким змінено наказ виконувача обов'язків прокурора міста Києва № 18к від 05.01.2016 року в частині дати звільнення ОСОБА_2 з посади старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією, та процесуального керівництва прокуратури міста Києва та вважати її звільненою з 25.01.2016 року.

Колегія суддів погоджується з критичним сприйняттям судом першої інстанції зазначеного наказу, оскільки він прийнятий в межах регулювання трудових правовідносин, що вже врегульовані оскаржуваним наказом та самостійно не встановлює, не змінює та не припиняє правовідносин, цим наказом лише внесено зміни до основного наказу.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, зокрема, що у разі незаконного звільнення працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Разом з тим, в разі відсутності посади позивача (з об'ємом повноважень, які існували на дату звільнення) роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику іншу посаду відповідно до його кваліфікації, а в разі незгоди працівника на іншу роботу, роботодавець зобов'язаний виконати судове рішення, здійснивши відповідні зміни в організації праці.

Таким чином, позивач, в контексті ст. 235 КЗпП підлягає поновленню саме на посаді, з якої була звільнена, тобто на посаді старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією, та процесуального керівництва прокуратури міста Києва.

Що ж стосується позовних вимог про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу колегія суддів звертає увагу на наступне.

Так, згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою ст. 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок № 100) вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку № 100 середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року № 21-395а13.

Згідно з довідкою прокуратури міста Києва від 02.06.2016 року № 18/362 середньомісячний заробіток позивача становить 10643,51 грн., а середньоденна заробітна плата - 483,80 грн.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку з 05.01.2016 року по 02.11.2016 року, що становить 207 робочих днів.

Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу ОСОБА_2 становить 100146,60 грн. (207 грн. * 483,80 грн).

При цьому судом першої інстанції було вірно враховано, що позивач просить суд стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.05.2016 року, проте вимушений прогул в даному випадку слід розраховувати з моменту винесення оскаржуваного наказу, а саме: з 05.01.2016 року.

Згідно ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Водночас, суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Відповідно до ч. 2 ст. 162 КАС України суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи судом встановлено протиправність оскаржуваного наказу у зв'язку із порушенням процедури звільнення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно з метою повного захисту порушеного права вирішив за необхідне вийти за межі позовних вимог шляхом стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 05.01.2016 року по 02.11.2016 року.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

Отже, доводи апеляційної скарги спростовуються наведеним вище, а тому підстави для її задоволення відсутні.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 2, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Прокуратури м. Києва - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: В.Е. Мацедонська

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 03.02.2016 року.

Головуючий суддя Мельничук В.П.

Судді: Костюк Л.О.

Мацедонська В.Е.