Справа № 825/2374/16
Суддя: Поліщук Л.О.
Дата ухвалення: 2017-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2017 року Чернігів Справа № 825/2374/16

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Поліщук Л.О.,

за участі секретаря Скугоревої Н.О.,

за участі представника позивача Козлова В.В.,

за участі представників відповідача Козаченка І.М., Козлова Д.В..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом Агропромислової комерційної асоціації "Янжуловка" до Управління Держпраці у Чернігівській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: головний державний інспектор Відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Чернігівській області Черняк Тетяна Юріївна, перший заступник начальника Управління Держпраці у Чернігівській області Тищенко Олександр Олександрович про визнання протиправними та скасування припису та постанови про накладення штрафу,

В С Т А Н О В И В:
Позивач 22.12.2016 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Чернігівській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: головний державний інспектор Відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Чернігівській області Черняк Тетяна Юріївна, перший заступник начальника Управління Держпраці у Чернігівській області Тищенко Олександр Олександрович та просить суд, визнати протиправним та скасувати припис Управління Держпраці у Чернігівській оласті від 17.11.2016 №25-20-010/0671-0454, яким зобов`язано Агропромислову комерційну асоціацію "Янжуловка" трудові відносини та оплату праці ОСОБА_1 привести у відповідність до вимог частин 3 та 4 статті 119 Кодексу законів про працю України в строк до 17.12.2016; визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Чернігівській області від 09.12.2016 №25-20-010/0671/161 про накладення а Агропромислову комерційну асоціацію "Янжуловка" штрафу ц розмірі 14500,00 грн.

Свої вимоги обруновує тим, що підприємством не було допущено порушено трудового законодавства, зафіксованих відповідачем під час проведення позапланової перевірки. При звільненні гр. ОСОБА_1 20.05.2016 у зв`язку з призовом на строкову військову службу підприємство діяло у відповідності з пунктом 3 статті 36 Кодексу законів про працю України, оскільки особливий період в країні закінчився з моменту закінчення строку проведення мобілізації, який встановлений відповідним Указом Президента України.

Представник позивача в судове засідання позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представники відповідача позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні, посилаючись на висновки акту перевірки.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: головний державний інспектор Відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Чернігівській області Черняк Тетяна Юріївна, першого заступника начальника Управління Держпраці у Чернігівській області Тищенко Олександр Олександрович в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про дату, час та місце слухання справи, про причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши представників позивача та відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що Управлінням Держпраці у Чернігівській області на підставі направлення на проведення перевірку від 10.11.2016 №823 (а.с.9) та відповідно до наказу від 10.11.2016 №200 проведено позапланову перевірку Агропромислової комерційної асоціації "Янжуловка" дотримання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соцільне страхування.

За результатами перевірки складено акт №25-20-010/0671, яким встановлено, що трудові відносини та оплата праці працівника ОСОБА_1 не приведені у відповідність до вимог частини 3 та 4 статті 119 Кодексу законів про працю України, внаслідок чого з часу його призову на військову службу не нараховується та не сплачується середній заробіток (а.с.10-18).

Наказом президента Агропромислової комерційної асоціації "Янжуловка" №12 від 20.05.2016 ОСОБА_1 звільнено на підставі п. 3 ст. 36 Кодексу законів про працю України (а.с.21).

У зв`язку із встановленням в ході перевірки порушень вимог законодавства про працю, Управлінням Держпраці у Чернігівській області 17.11.2016 винесено припис №25-20-010/0671-0454, яким позивача зобов`язано трудові відносини і оплату праці ОСОБА_1 привести у відповідність до вимог частини 3 та 4 статті 119 Кодексу законів про працю України до 17.12.2016 (а.с.19).

09.12.2016 Управлінням Держпраці у Чернігівській області винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №25-20-010/0671/161 у розмірі 14500,00 грн. (а.с.20).

З приписом від 17.11.2016 та постановою про накладення штрафу від 09.12.2016 позивач не погодився, у зв`язку з чим звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи оцінку оскаржуваному припису та постанові про накладення штрафу, суд виходить із наступного.

Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків передбачено статтею 119 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до статті 119 Кодексу законів про працю України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Гарантії, визначені у частині третій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими.

Отже, з моменту призову на військову службу, за громадянами України, які були призвані на військову службу зберігаються його місце роботи та середній заробіток на підприємстві, установі, організації, в яких вони працювали на час призову.

Виходячи із встановлених обставин та наведених норм законодавства України, у позивача були відсутні правові підстави для звільнення гр. ОСОБА_1 у зв`язку з призовом на строкову військову службу.

Статтею 119 Кодексу законів про працю України, зокрема передбачено, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Тому, вирішуючи питання щодо звільнення гр. ОСОБА_1 з займаної посади у зв`язку з призовом на строкову військову службу, відповідач повинен був в першу чергу керуватись статтею 119 Кодексу законів про працю України, який передбачав збереження за позивачем займаної посади та середньомісячного заробітку.

Стаття ст.119 Кодексу законів про працю України встановлює, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада, а також їм компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві (в установі, організації), де вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не дотримано наданих гарантій особам, призваним на строкову військову службу, а пункт 3 статті 36 Кодексу законів про працю України не може слугувати підставою позбавлення гр. ОСОБА_1 гарантованого державою права на збереження робочого місця та середньомісячного заробітку.

Підставою для надання зазначених гарантій працівникові є повістка військового комісаріату про призов працівника на військову службу (а.с.22).

Згідно із абзацом одинадцятим статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до абзацу 5 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В свою чергу, абзацом 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно із частиною восьмою статті 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Отже, за змістом вищенаведених норм слідує, що з моменту оголошення мобілізації настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджений Законом України від 17.03.2014 №1126-VІІ, постановлено: оголосити та провести часткову мобілізацію; Голові Служби безпеки України, начальнику Управління державної охорони України, Голові Служби зовнішньої розвідки України, вищому командуванню Національної гвардії України, керівникам центральних органів виконавчої влади, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту, перевести підпорядковані військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту на організацію та штати воєнного часу.

Указами Президента України від 06.05.2014 №454/2014, від 21.07.2014 №607/2014, від 14.01.2015 №15/2015, які були затверджені Законами України від 06.05.2014 №1240-VІІ, від 22.07.2014 №1595-VІІ, від 15.01.2015 №113-VІІІ відповідно, також оголошувались та проводились часткові мобілізації. Згідно з пунктом 5 Указу Президента України від 14.01.2015 №15/2015 зобов`язано Кабінет Міністрів України, зокрема, перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь повна готовність.

Таким чином, суд зазначає, що з моменту прийняття Президентом України Указу від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні настав особливий період, зокрема, Збройні Сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду, а в подальшому Указом Президента України від 15.01.2015 №113-VІІІ переведено національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду.

Суд не погоджується з твердженням позивача про те, що особливий період закінчується з моменту закінчення строку проведення мобілізації, який встановлюється у кожному окремому Указі Президента України, з огляду на таке.

Як встановлено вище, особливий період настає з моменту оголошення мобілізації та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Під мобілізацією слід розуміти комплекс заходів, здійснюваних серед іншого з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

Відповідно до абзацу 3 частини четвертої статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зміст мобілізації становить: переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду; переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу.

Отже, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.

Водночас згідно абзацу 6 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства України, суд зазначає, що закінчення періоду мобілізації не припиняє існування особливого періоду. Закінчення дії особливого періоду в країні пов`язане виключно з прийняттям Президентом України Указу про демобілізацію.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 30.06.2015 по справі №21-112а15 та постанові Вищого адміністративного суду України від 16.02.2015 по справі № 800/582/14.

Зазначений висновок суду спростовує твердження позивача, викладені в якості підстав для задоволення адміністративного позову, крім того, суд зазначає, що доводи позивача, викладені в якості підстав для задоволення позову, ґрунтуються на помилковому трактуванні та вибірковому застосуванні правових норм.

Відповідно до вимог частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною другою статті 71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем доведена правомірність винесення припису від 17.11.2016 та постанови про накладення штрафу від 09.12.2016, а тому позовні вимоги про їх скасування є не обгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України

П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні адміністративного позову Агропромисловій комерційній асоціації "Янжуловка" - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Л.О. Поліщук