Справа № 802/1680/16-а
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/1680/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Віятик Н.В.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

01 лютого 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Загороднюка А.Г.

суддів: Полотнянка Ю.П. Драчук Т. О. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Томашук А.В.,

представника позивача: ОСОБА_2,

представників відповідачів: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Вінницький обласний лікарсько-фізкультурний диспансер до керівника департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації ОСОБА_6, Вінницької обласної ради про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позовних вимог. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування всіх обставин справи що призвело до неправильного її вирішення.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представники відповідачів в судовому засіданні заперечили проти доводів апеляційної скарги, у звязку з чим просили залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до частини 4 статті 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, представника позивача та представників відповідачів, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах апеляційної скарги у відповідності до частини 1 статті 195 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено з матеріалів справи, 13 січня 2016 року директор Департаменту охорони здоровя Вінницької ОДА ОСОБА_6 звернулась з листом до Департаменту фінансів Вінницької ОДА про зменшення обсягу поточних видатків на 2016 рік із розрахунку функціонування Вінницького обласного лікарсько-фізкультурного диспансеру на 8 місяців.

В подальшому депутатами Вінницької обласної ради 7 скликання 11 лютого 2016 року прийнято рішення № 58 "Про внесення змін до рішення 3 сесії обласної ради 7 скликання від 16 грудня 2015 року № 22 "Про обласний бюджет на 2016 рік", в пункті 1.6 якого передбачено зменшення видатків загального фонду за КТКВК 080400 "Спеціалізовані поліклініки (в т. ч. диспансери, медико-санітарні частини, пересувні консультативні діагностичні центри тощо, які не мають ліжкового фонду)" на загальну суму 3659,900 тис. грн., в т.ч. Вінницькому обласному лікарсько-фізкультурному диспансеру на суму 444,0 тис. грн.

16 лютого 2016 року, на підставі вищезазначеного рішення, з кошторису Вінницького обласного лікарсько-фізкультурного диспансеру вилучено вказані 444,0 тис. грн., що підтверджується довідкою змін до кошторису № 164 від 16 лютого 2016 року.

Зазначене, на переконання позивача, є порушення його конституційних прав на безоплатну медичну допомогу, оскільки зменшення фінансування закладу охорони здоровя призведе до зменшення обєму медичних послуг необхідних йому, як пацієнту Вінницького обласного лікарсько-фізкультурного диспансеру.

Вказані обставини слугували підставою для звернення позивача з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що оскаржуваний позивачем лист від 13 січня 2016 року №11-2/13-15 не є рішенням суб'єкта владних повноважень, не створює будь-яких правових наслідків для нього та не порушує його права та законі інтереси.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду наступні обставини.

Відповідно до статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Положення пункту 1 частини 2 КАС України встановлюють, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Слід зазначити, що акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні.

Акт індивідуальної дії - це правовий акт компетентного органу або посадової особи, виданий на підставі юридичних фактів і норм права, що визначає права, обов'язки або міру юридичної відповідальності конкретних осіб.

Згідно з підпунктом 32 пункту 8 Положення про Департамент охорони здоровя Вінницької ОДА, затвердженого Розпорядженням голови Вінницької ОДА від 23 грудня 2015 року № 795 (далі Положення) департамент відповідно до покладених на нього завдань здійснює фінансування закладів охорони здоровя, які утримуються за рахунок коштів обласного бюджету, контролює ефективне використання ними фінансових, матеріальних та трудових ресурсів.

Відповідно до пункту 6 Положення департамент в установленому законодавством порядку та у межах повноважень взаємодіє з іншими структурними підрозділами, апаратом облдержадміністрації, органами місцевого самоврядування, територіальними органами міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, а також підприємствами, установами та організаціями з метою створення умов для провадження послідовної та узгодженої діяльності щодо строків, періодичності одержання і передачі інформації, необхідної для належного виконання покладених на нього завдань та здійснення запланованих заходів.

Відтак, Департамент охорони здоровя Вінницької ОДА, як орган, що реалізує регіональну політику в галузі охорони здоровя та є розпорядником коштів звернувся листом від 23 грудня 2015 року № 795 до Департаменту фінансів Вінницької ОДА з пропозиціями, які повязанні із фінансуванням закладів охорони здоровя, в тому числі, зменшення видатків на фінансування Вінницького обласного лікарсько-фізкультурного диспансеру.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що оскаржуваний лист від 13 січня 2016 року №11-2/13-15 не має ознак акту індивідуальної дії, а тому не є рішенням суб'єкта владних повноважень, в розумінні КАС України, яке б породжувало певні правові наслідки, спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин і мало б обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Вказаний лист викладений у формі пропозиції, реалізація якої залежить від рішення обласної ради.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України у конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При зверненні до суду позивачу необхідно обрати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визначається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завдання адміністративного судочинства необхідно розглядати в аспекті захисту прав, свобод та інтересів осіб у публічно-правових відносинах від порушень з боку публічної адміністрації. При цьому владні управлінські функції повинні здійснюватися суб'єктом владних повноважень саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв'язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Тобто, суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу захисту до правовідносин, що склалися між сторонами, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Так, під час розгляду справи ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції позивач не довів того, що він є суб'єктом відносин, врегульованих оскаржуваним листом.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що апелянтом не зазначено в чому конкретно відбулося порушення його прав у зв'язку із зменшенням поточних видатків на 2016 рік Вінницького обласного лікарсько-фізкультурного диспансеру.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно, оцінивши фактичні обставини справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачами надано суду апеляційної інстанції докази щодо неодноразового збільшення фінансування Вінницького обласного лікарсько-фізкультурного диспансеру, що підтверджується довідками про зміни до кошторису на 2016 рік №450 від 24 червня 2016 року, №557 від 11 серпня 2016 року, №689 від 12 жовтня 2016 року, №716 від 21 жовтня 2016 року, №830 від 18 листопада 2016 року та №887 від 05 грудня 2016 року.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Відповідно до статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2016 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 02 лютого 2017 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_7 ОСОБА_8