Справа № 809/1644/15
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2017-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 р. Справа № 876/6839/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Кудєрової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 червня 2015 року у справі за позовом Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Електролюкс Україна» про стягнення адміністративно-господарських санкцій і пені, -

ВСТАНОВИВ:

Івано-Франківське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з позовом до ТзОВ «Електролюкс Україна», у якому просило стягнути з відповідача адміністративно-господарські санкції в сумі 291390,50 грн. та пеню в сумі 291,39 грн.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Постанова мотивована тим, що ТзОВ «Електролюкс Україна» виконало обов'язок щодо створення робочих місць для інвалідів та вжито всіх залежних від нього заходів щодо забезпечення працевлаштування інвалідів. А ненаправлення центром зайнятості інвалідів для працевлаштування у відповідача на незайняті робочі місця не може слугувати підставою для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій за незайняті інвалідами робочі місця. За таких обставин суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Постанову в апеляційному порядку оскаржив позивач, вважає, що суд порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить постанову скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідач в порушення ст. ст. 19, 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» не виконав нормативу по працевлаштуванню у 2014 році шести інвалідів. При цьому, суд безпідставно не взяв до уваги ту обставину, що відповідач не надав жодних доказів створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, а саме коли вони створювались, за яким принципом тощо. Обовязок підприємства полягає не лише у створенні робочих місць для інвалідів, а й у їх працевлаштуванні. Також суд не врахував, що звіти форми 3-ПН, які відповідач подавав до центру зайнятості, містили інформацію про наявність 4 вакансій для інвалідів при фактичній наявності 6 вакансій. Під час судового розгляду справи відповідач надав додаткові докази про те, що середньооблікова частка працівників на підприємстві у 2014 році становила 173 особи, а не 189, як вказано у звіті про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2010 рік, в звязку з чим кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів повинна була становити 7 осіб. Однак навіть з врахуванням даної обставини та того, що у 2014 році на підприємстві були працевлаштовані 2 інваліди, у звітах форми 3-ПН зазначалось про наявність 4, а не 5вакансій для інвалідів.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановив суд, ТзОВ «Електролюкс Україна» 25.02.2015 року подало до Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт форми № 10-ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік, зазначивши в ньому середньооблікову чисельність штатних працівників 189 осіб, а норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів 8 робочих місць. За даними звіту середньооблікова кількість незайнятих робочих місць для штатних працівників підприємства, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, складає 6 робочих місць. У зв'язку з невиконанням нормативу працевлаштування інвалідів відповідачу були нараховані адміністративно-господарські санкції у розмірі 291390,50 грн., а за порушення терміну сплати адміністративно-господарських санкцій пеня на суму 291,39 грн.

Колегія суддів враховує, що під час судового розгляду ТзОВ «Електролюкс Україна» звернулось до Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів із заявою про допущені помилки у зазначеному звіті щодо середньооблікової чисельності штатних працівників, а саме вказало, що замість 189 осіб має бути 173 особи, відповідно норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів замість 8 має бути 7 місць. Такі кількісні дані підтверджуються наданим на запит відповідача листом Державної податкової інспекції в м. Івано-Франківську листом від 03.06.2015 року № 22731/10/09-15-17-03-01-08/6746.

Однак позивач не прийняв до уваги лист-звернення позивача стосовно допущених помилок у звіті форми №10-ПІ, пояснивши це тим, що первинні дані зі звіту направлені в центральний офіс Фонду і законодавством не передбачено порядок внесення змін до звітності.

В свою чергу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при вирішенні даного спору для визначення кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів слід враховувати фактичну чисельність працівників ТзОВ «Електролюкс Україна» у 2014 році, а саме 173 працівники.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 4 ст. 20 Закону України «Про зайнятість населення» підприємства, установи і організації незалежно від форми власності зобов'язані щомісяця подавати місцевим центрам зайнятості адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік у кількості одного робочого місця, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 8 цього Закону встановлено, що працевлаштування інвалідів здійснюється органами виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів.

Таким чином, відповідно до змісту наведених норм на підприємство покладено обов'язок створити (пристосувати), атестувати належним чином робочі місця для працевлаштування інвалідів та повідомити про це органи, перелічені в ч. 1 ст. 8 Закону, а ті, в свою чергу, зобов'язані направити підприємству на працевлаштування інвалідів.

Частиною 1 ст. 20 зазначеного Закону встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

При цьому порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій згідно ч.2 цієї статті тягне за собою нарахування пені, яка обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в ч. 1 ст. 20 даного Закону, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу,встановленого ч.1 ст. 19 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною другою зазначеної статті передбачено, що учасник господарських відносин несе відповідальність, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Як встановив суд з наданих сторонами пояснень та письмових доказів, ТзОВ «Електролюкс Україна» щомісячно протягом 2014 року подавало до Івано-Франківського міського центру зайнятості звіти форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів на посади оператор виробничої лінії та оператор складу, що підтверджується копіями цих звітів від 04.02.2014 року, де вказано про наявність 5 вакантних місць для працевлаштування інвалідів, від 26.02.2014 року (5 вакантних місць), від 24.03.2014 року (5 вакантних місць), від 25.04.2014 року (4 вакантних місця), від 27.05.2014 року (4 вакантних місця), від 04.07.2014 року (4 вакантних місця), від 31.07.2014 року (4 вакантних місця), від 02.09.2014 року (4 вакантних місця), від 13.10.2014 року (4 вакантних місця), від 05.11.2014 року (4 вакантних місця), від 02.12.2014 року (4 вакантних місця) та від 25.12.2014 року (5 вакантних місць), а також листом від Івано-Франківського міського центру зайнятості від 30.03.2015 року № 981-05/10-15.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача про те, що відповідач у звітах форми № 3-ПН зазначав меншу кількість вакансій, ніж були фактично, виходячи з наступного.

Як вбачається з наданих відповідачем наказів про прийняття на роботу, в 2014 році на підприємстві працювали два інваліди ОСОБА_1О (інвалід ІІІ групи) та ОСОБА_2 (інвалід І групи), які були прийняті на роботу на посади оператора виробничої лінії згідно з наказами від 12.04.2011 року № 28-к і від 04.04.2012 року № 12-к відповідно.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, з січня до березня 2014 року на підприємстві працювало 2 інваліди (при нормативі 7 робочих місць), а тому відповідач правильно вказував у звітах форми №3-ПН, поданих в цей період, про наявність 5 вакантних робочих місць для працевлаштування інвалідів.

В квітні 2014 року на підприємство на підставі наказу від 15.04.2014 року № 15-к було працевлаштовано на посаду оператора виробничої лінії ОСОБА_3 (інвалід ІІІ групи з дитинства), з якої він був звільнений 25.11.2014 року на підставі поданої заяви від 24.11.2014 року.

А тому у звітах форми № 3-ПН, поданих в період з квітня до грудня 2014 року, відповідач правильно вказував про наявність 4 вакантних робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Також 29.10.2014 року відповідно до наказу № 67-к на посаду оператора виробничої лінії була прийнята ОСОБА_4 (інвалід ІІІ групи з дитинства), з якої була звільнена 30.03.2015 року.

А 27.11.2014 року відповідно до наказу № 91-к на посаду оператора виробничої лінії був прийнятий ОСОБА_5 (інвалід ІІІ групи), з якої був звільнений 13.01.2015 року на підставі поданої заяви від 12.01.2015 року.

Крім того, Івано-Франківський міський центр зайнятості направив до ТзОВ «Електролюкс Україна» для працевлаштування ОСОБА_6 (інвалід ІІІ групи) на посаду оператора виробничої дільниці відповідно до інформації про потребу у працівниках від 02.12.2014 року, який вподальшому був працевлаштований на вказану посаду відповідно до наказу від 23.12.2014 року № 106-к.

17.12.2014 року Івано-Франківський міський центр зайнятості видав ОСОБА_7 (інваліду ІІІ групи) направлення у відповідача на посаду оператор виробничої лінії і відповідно до наказу від 18.12.2014 року № 103-к останній був прийнятий на роботу на вказану посаду, з якої був звільнений на підставі власної заяви від 12.01.2015 року.

Також відповідно до інформації Івано-Франківського міського центру зайнятості від 18.05.2015 року № 1517-05/10-15 30.09.2014 року Тисменицький районний центр зайнятості Івано-Франківської області видав направлення ОСОБА_8 (інваліду ІІІ групи) щодо працевлаштування у ТзОВ «Електролюкс Україна» на посаду оператора виробничої дільниці, однак ОСОБА_8 відмовилась від працевлаштування.

Наведене свідчить про те, що ТзОВ «Електролюкс Україна» здійснював всі належні від нього заходи для виконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, а саме створив робочі місця для працевлаштування інвалідів, надавав державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, займався самостійним пошуком інвалідів (подавав оголошення в засоби масової інформації) і працевлаштовував інвалідів, направлених центром зайнятості.

В свою чергу, позивач не надав доказів того, що інваліди самостійно зверталися до відповідача з метою працевлаштування, а відповідач безпідставно відмовив у їх прийнятті на роботу.

При цьому, колегія суддів зазначає, що обов'язок підприємства по створенню робочих місць інвалідів не супроводжується обов'язком щодо їх працевлаштування.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в діях ТзОВ «Електролюкс Україна» відсутній склад правопорушення, оскільки ним виділено та створено сім робочих місць для працевлаштування інвалідів на посади операторів виробничої лінії та операторів складу (водія навантажувача), з яких протягом 2014 року 2 або 3 посади були фактично зайняті, а про наявність вакантних посад відповідач у встановленому законодавством порядку та строк інформував центр зайнятості.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 червня 2015 року у справі № 809/1644/15 за позовом Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Електролюкс Україна» про стягнення адміністративно-господарських санкцій і пені залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий О.М. Довгополов

Судді Л.Я. Гудим

ОСОБА_9

Ухвала складена в повному обсязі 03.02.2017 року