Справа № 201/15492/16-а
Суддя: Наумова О. С.
Дата ухвалення: 2017-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження 2а/201/39/2017
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 січня 2017 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., за участю секретаря Гоц Г.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську (далі ЦО УПФУ), в якому просила суд визнати дії відповідача неправомірними щодо припинення виплати їй пенсії, як інваліду ІІІ групи з 01.01.2016 та зобовязати відповідача поновити виплату пенсії позивачу, як інваліду ІІІ групи з 01.01.2016.

В обґрунтування позову зазначила, що постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.07.2016 по справі 201/3623/16-а було задоволено її позовні вимоги та зобовязано відповідача поновити виплату раніше призначеної пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком з 01.06.2015 по 31.12.2015, розпорядженням № 807586 від 16.08.2016.

Дана постанова виконувалась відповідачем до 31.12.2015 включно, а в подальшому її виконання було припинено з посиланням на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 24.12.2015 № 911-VIII.

Такі дії відповідача позивач вважає незаконними з огляду на наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.За загальним правилом установленим ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

З огляду на рішення Європейського суду прав людини "Кечко проти України" від 08.11.2005 (набрало законної сили 08.02.2006) положення ст. 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність осіб, судами слід мати на увазі наступне: реалізація особою прав, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами держаної влади на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань, судами не повинні прийматися до уваги; у випадках, коли набуття чинності певним законом, його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов'язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи передбачені цим Законом.

На підставі ч. 2 ст. 30 даного Закону пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

Відповідно до абзацу 1 ст. 4 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» діяльність держави щодо інвалідів виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті.

Абзацом 2 вищезазначеної статті передбачено, що соціальний захист інвалідів є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей інвалідів нарівні з іншими громадянами та полягає у наданні пенсії, державної допомоги, компенсаційних та інших виплат, пільг, соціальних послуг, здійсненні реабілітаційних заходів, встановленні опіки (піклування) або забезпечення стороннього догляду.

Статтею 36 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено матеріальне, соціально-побутове і медичне забезпечення інвалідів, яке здійснюється у вигляді грошових виплат (пенсій, допомоги, одноразових виплат), забезпечення медикаментами, технічними й іншими засобами, включаючи друковані видання із спеціальним шрифтом, звукопідсилюючу апаратуру, а також шляхом надання послуг по медичній, соціальній, трудовій і професійній реабілітації, побутовому та торговельному обслуговуванню.

Отже, органи державної влади та органи місцевого самоврядування повинні сприяти забезпеченню прав інвалідів щодо включення до суспільного життя нарівні з іншими громадянами.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Конвенції «Про права інвалідів» держави-учасниці зобов'язуються забезпечувати й заохочувати повну реалізацію всіх прав людини й основоположних свобод всіма без будь-якої дискримінації за ознакою інвалідності. Із цією метою держави-учасниці зобов'язуються: вживати всіх належних законодавчих адміністративних та інших заходів для здійснення прав, що визначаються в цій Конвенції; вживати всіх належних заходів, зокрема законодавчих, для зміни чи скасування існуючих законів, постанов та звичаїв, які є дискримінаційними стосовно інвалідів та ін.

На підставі ч. 1 ст. 27 Конвенції визначено, що держави - учасниці визнають право інвалідів на працю нарівні з іншими; воно включає право на отримання можливості заробляти собі на життя працею, яку інвалід вільно вибрав чи на яку він вільно погодився, в умовах, коли ринок праці та виробниче середовище є відкритими, інклюзивними та доступними для інвалідів. Держави - учасники забезпечують і заохочують реалізацію права на працю, зокрема тими особами, які отримують інвалідність під час трудової діяльності, шляхом ужиття, у тому числі в законодавчому порядку, належних заходів, спрямованих, зокрема, на таке: заборону дискримінації за ознакою інвалідності стосовно всіх питань, які стосуються всіх форм зайнятості, зокрема умов прийому на роботу, наймання та зайнятості, збереження роботи, просування по службі та безпечних і здорових умов праці; захист прав інвалідів на рівні з іншими на справедливі й сприятливі умови праці, зокрема рівні можливості й рівну винагороду за працю рівної цінності, безпечні та здорові умови праці, зокрема захист від домагань, та задоволення скарг; забезпечення того, щоб інваліди могли здійснювати свої трудові й профспілкові права нарівні з іншими; надання інвалідам можливості для ефективного доступу до загальних програм технічної та професійної орієнтації, служб працевлаштування та професійного й безперервного навчання; розширення на ринку праці можливостей для працевлаштування інвалідів та просування їх по службі, а також надання допомоги в пошуку, отриманні, збереженні та відновленні роботи; розширення можливостей для індивідуальної трудової діяльності, підприємництва, розвитку кооперативів і організації власної справи;наймання інвалідів у державному секторі; стимулювання наймання інвалідів у приватному секторі за допомогою належних стратегій заходів, які можуть включати програми позитивних дій, стимули та інші заходи та інше.

Посилання відповідача на застосування норм ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» вважає неправомірними, оскільки тлумачення норм даної статті розповсюджується на осіб, яким пенсія призначена відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій та статус суддів».

В жодному іншому нормативно-правовому документі відсутнє тлумачення норм, що інвалід позбавляється соціально пільги у виді грошової допомоги (пенсії, допомоги та ін.), у разі роботи відповідно до вказаних спеціальних законів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків передбачених Конституцією України.

Отже, враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що держава дискримінує її соціальні права. Дискримінація виражається в тому, що їй необхідно вибирати роботу, або отримувати пенсію, що порушує її конституційні права.

Позивач в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, а справу розглянути без її участі.

Представник відповідача надала заяву, в якій вказала, що просить відмовити в задоволенні позову, надала письмові заперечення, в яких відзначено, що позивач перебуває на обліку в Центральному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську як отримувач пенсії по інвалідності третьої групи відповідно до Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Позивач працює на посаді державного службовця.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24.12.2015 № 911-VIII внесено зміни до ст. 47 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а саме у частині першій статті 47 абзаци другий і третій викладено в такій редакції: "Тимчасово, у період з 01.01.2016 по 31.12.2016: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються";

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Твердження позивачки про неправомірність дій Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську є необґрунтованими, оскільки їй припинено виплату пенсії на виконання Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24.12.2015 № 911-VIII.

Також, не можна казати про звуження змісту та обсягу прав і свобод гарантованих Конституцією України, так як Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24.12.2015 № 911-VIIIне визнаний неконституційним. Питання щодо визначення конституційності закону належить виключно до юрисдикції Конституційного суду України.

Таким чином, норми законодавства, щодо питань припинення виплати пенсії позивачу на час розгляду даної справи є чинними і не визнані неконституційними, а тому підлягають до застосування всіма юридичними та фізичними особами, враховуючи, що вони прийняті пізніше, ніж законодавство, за яким призначалась пенсія позивачеві.

За таких обставин, дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську щодо призупинення виплати пенсії позивачці з 01.01.2016 є такими, що відповідають вимогам чинного законодавства.

Крім того, представник відповідача зазначає, що позивач пропустив шестимісячний строк на звернення до адміністративного суду відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України щодо вимог поновити виплату пенсії з 01.01.2016.

Вивчивши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, вважаю, що в задоволені позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. У випадках, установлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Відповідно до ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставах яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Частинами 1, 2 ст. 71 КАСУ встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ст. 86 КАСУ суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАСУ для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Центральному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську як отримувач пенсії по інвалідності третьої групи відповідно до Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування. Позивач працює на посаді державного службовця.

11.07.2016 постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 201/3623/16-а позовні вимоги ОСОБА_1 до УПФУ в Жовтневому районі м. Дніпропетровська про визнання дій щодо припинення виплати пенсії інваліду третьої групи неправомірними та зобов'язати поновити виплату пенсії було задоволено частково та визнано дії відповідача щодо припинення виплати позивачу, як інваліду ІІІ групи з 01.06.2015 пенсії неправомірними та зобовязано УПФУ в Жовтневому районі м. Дніпропетровська поновити виплату ОСОБА_1, як інваліду ІІІ групи з 01.06.2015 пенсії.

Відповідно до листа Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську від 20.09.2016, 01.01.2016 ОСОБА_1 була припинена виплата пенсії у відповідності із абзацами 2 та 3 частини 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» у звязку з тим, що остання працює на посаді та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу» та згідно якої передбачено, що тимчасово, у період з 01.01.2016 по 31.12.2016: особам (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених Законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. У звязку з тим, що у постанові Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.07.2016 по справі № 201/3623/16-а не була вказана кінцева дата періоду, по який слід здійснювати виплату пенсії, та враховуючи, що ОСОБА_1 працює на посаді, яка дає право на призначення пенсії на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», виплата пенсії останній по інвалідності ІІІ групи внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання була припинена у відповідності з абзацами 2 та 3 частини 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (в редакції Закону № 911-VІІІ від 24.12.2015) з 01.01.2016 (а.с. 12).

Так, статтею 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачений порядок виплати пенсії.

24.12.2015 було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення № 911-VIII, відповідно до п.п. 2 п. 22 розділу ІІІ передбачено, що тимчасово, у період з 01.01.2016 по 31.12.2016: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених Законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Аналогічні зміни внесено до ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16.12.1993.

Згідно п. 1 Прикінцевих положень Закону № 911-VIII цей Закон набирає чинності з 01.01.2016.

Суд не може погодитися з твердженням позивача про звуження змісту та обсягу прав і свобод гарантованих Конституцією України, так як Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24.12.2015 № 911-VIIIне визнаний неконституційним. Питання щодо визначення конституційності закону належить виключно до юрисдикції Конституційного суду України.

Таким чином, норми законодавства, щодо питань припинення виплати пенсії позивачу на час розгляду даної справи є чинними і не визнані неконституційними, а тому підлягають до застосування всіма юридичними та фізичними особами, враховуючи, що вони прийняті пізніше, ніж законодавство, за яким призначалась пенсія позивачеві.

Враховуючи, що позивач працює на посаді, на яку розповсюджується дія Закону України «Про державну службу», то, відповідно до Закону № 911-VIII виплата пенсії позивачу не здійснюється.

З огляду на те, що відповідно до положень Закону України № 911-VІІІ від 24.12.2015 позивачка не підпадає під категорію громадян, для яких обмеження щодо виплати пенсії не застосовуються, суд вважає що відповідач правомірно з січня 2016р. тимчасово припинив позивачці виплату пенсії.

Отже, твердження позивача про неправомірність дій Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську є необґрунтованими, оскільки їй припинено виплату пенсії на виконання Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24.12.2015 № 911-VIII.

Таким чином, з огляду на те, що в діях відповідача судом не встановлено неправомірності, то в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ЦО УПФУ в м. Дніпропетровську про визнання дій щодо припинення виплати пенсії неправомірними та зобовязання вчинити певні дії слід відмовити.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що в задоволені позову відмовлено, то відповідно до вимог ст. 94 КАС України, судовий збір сплачений позивачкою в розмірі 551,20 грн. відшкодуванню не підлягає.

Керуючись статтями 2-15, 17-18, 33-35, 41-42, 47-51, 56-59, 69-71, 79, 86, 87, 94, 99, 104-107, 110, 122-143, 151-154, 158, 162, 163, 167, 185-186, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про визнання неправомірними дій щодо припинення виплати пенсії, як інваліду ІІІ групи з 01.01.2016 та зобовязання поновити виплату пенсії позивачу, як інваліду ІІІ групи з 01.01.2016 - відмовити.

У разі подання апеляційної скарги, постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили постановою за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.С. Наумова