Справа № 826/14108/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2017-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ
20 січня 2017 року № 826/14108/15
Окружний адміністративний суд у складі у складі колегії суддів: головуючого судді Качура І.А., суддів Данилишина В.М., Келеберди В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Керівника сектору «А» штабу АТО Міністерства оборони України, Міністерства оборони України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України, третя особа: Військова частина польова пошта НОМЕР_1 про скасування наказу від 03.09.2014 року № 39 в частині, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся позивач ОСОБА_1 з позовом до Керівника сектору «А» штабу АТО Міністерства оборони України, Міністерства оборони України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України, третя особа: Військова частина польова пошта НОМЕР_1 про скасування наказу від 03.09.2014 року № 39 в частині, зобов`язання вчинити дії, в якому просив:

- скасувати пункт 5 Наказу керівника сектору «А» (по стройовій частині) від 03.09.2014 року №39 в частині визнання старшого солдата ОСОБА_1 таким, що 03 вересня 2014 року самовільно залишив район виконання завдань;

- зобов`язати керівника сектору «А» штабу АТО видати наказ про вибуття старшого солдата ОСОБА_2 до місця постійної дислокації 11.09.2014 року та направити витяг з наказу до військової частини польова пошта НОМЕР_1 , мотивуючи свої вимоги наступним:

З 07 липня 2014 року по 11 вересня 2014 року під час проходження військової служби за призовом під час мобілізації у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , позивач перебував у службовому відрядження у зоні проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

Однак, як зазначає позивач, незважаючи на виконання бойових завдань в зоні проведення АТО, він не може оформити статус учасника бойових дій, оскільки у пункті 5 Наказу керівника сектору «А» (по стройовій частині) від 03.09.2014 року №39, позивач вважається таким, що самовільно залишив район виконання завдань.

З вказаним наказом позивач не погоджується, оскільки, як зазначено у позові, самовільно він район виконання бойового завдання не залишав, вибув із зони АТО лише після наказу командира військової частини.

Причини, з яких його було включено до Наказу від 03.09.2014 року №39, позивачу не відомі.

Крім того, як зазначає позивач, через існування цього наказу, у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 йому не можуть підготувати документи для оформлення статусу учасника бойових дій, оскільки відсутній наказ керівника сектору про вибуття з бойового завдання до місця постійної дислокації.

Просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.09.2015 року відкрито провадження у справі та справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.09.2015 року до участі у справі у якості співвідповідача залучено Міністерство оборони України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.10.2015 року до участі у справі у якості співвідповідача залучено Антитерористичний центр при Службі Безпеки України.

Під час розгляду справи Позивач позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити, надавши суду аналогічні пояснення тим, що викладені позовній заяві.

Крім того, позивач пояснив, що будь яких кримінальних проваджень стосовно нього не відкривалося.

Представник співвідповідача Міністерства оборони України у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення в частині пред`явлення позову до Міністерства оборони України, надавши суду пояснення щодо того, що Міністерство оборони України не видавало жодних наказів стосовно Позивача, а тому не є належним відповідачем у справі.

Під час розгляду справи представник співвідповідача Антитерористичного центру при Службі Безпеки України позовні вимоги не визнав, просив у їх задоволенні відмовити, пояснивши, що у Антитерористичному центрі при СБУ відсутні взагалі будь які відомості щодо проходження Позивачем військової служби в зоні проведення АТО на території Донецької та Луганської областей.

Крім того, представник співвідповідача пояснив, що йому не відомо, чи існують будь які кримінальні провадження стосовно ОСОБА_1 у зв`язку з існуванням Наказу №39 від 03.09.2014 року. Також, представник співвідповідача у судовому засіданні надав пояснення щодо того, що на його думку, оскільки існує наказ №39 від 03.09.2014 року, то ймовірно ОСОБА_1 залучався до участі у проведенні бойових завдань військовою частиною, Антитерористичним центром Позивач до виконання бойових завдань в зоні АТО не залучався, однак міг залучатися військовою частиною.

На підставі яких саме документів (службове розслідування, Наказ керівника Антитерористичного центру тощо), керівником сектору «А» було видано наказ № 39 від 03.09.2014 року, відповідно до якого ОСОБА_1 визнаний такий, що самовільно залишив район виконання бойових завдань, представнику співвідповідача Антитерористичного центру при СБУ не відомо.

Крім того, представник співвідповідача у судовому засіданні також надав пояснення щодо того, що він не може стверджувати, що ОСОБА_3 не перебував у службовому відрядженні у зоні проведення АТО, як і не може стверджувати, що останній самовільно залишив район виконання завдань.

Відповідач Керівник сектору «А» штабу АТО Міністерства оборони України та представник третьої особи Військової частини польової пошти НОМЕР_1 до судового засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутністю на адресу суду не надходило.

В судовому засіданні за згодою позивача, представників співвідповідачів ухвалено про продовження вирішення справи у письмовому провадженні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України.

Заслухавши пояснення позивача, представника співвідповідача Міністерства оборони України, представника співвідповідача Антитерористичного центру при Службі Безпеки України, дослідивши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне:

У судовому засіданні встановлено, що 27.03.2014 року за вих.. №21ог Голові Правління ПАТ «Укрпластик» направлено повідомлення Військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до якого ОСОБА_1 , який працює у ПАТ «Укрпластик», 22.03.2014 року призваний на військову службу до військової частини № НОМЕР_2 .

Як вбачається з наданої суду копії Витягу з Наказу Керівника Сектору «А» (по стройовій частині) від 03.09.2014 року №39 старшого солдата ОСОБА_1 водія заправника автомобільного відділення підвозу пального взводу матеріального забезпечення 3 танкового батальйону вважати таким, що 03 вересня 2014 року самовільно залишив район виконання завдань.

У відповідності до листа Військової частини польової пошти НОМЕР_1 Міністерства оброни України від 01.07.2015 року №1850, ТВО командира військової частини розглянуто звернення ОСОБА_1 щодо оформлення останньому статусу учасника бойових ді й та повідомлено, що згідно із наказами командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 06.07.2014 року №144 та від 11.09.2014 року №197 ОСОБА_1 перебував у службовому відрядженні в зоні проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

Відповідно до п. 5 Наказу керівника сектору «А» (по стройовій частині) від 03.09.2014 року №39 ОСОБА_1 вважається таким, що самовільно залишив район виконання завдань.

Оскільки відсутній Наказ керівника сектору про вибуття із бойового завдання до місця постійної дислокації, на даний час військова частина польова пошта НОМЕР_1 позбавлена можливості підготувати документи для оформлення ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У відповідності до ст.. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції.

Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами.

Суб`єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є:

Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю;

Міністерство внутрішніх справ України;

Міністерство оборони України;

Центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту;

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону;

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань;

Управління державної охорони України.

До участі в антитерористичних операціях за рішенням керівництва антитерористичної операції можуть бути залучені з дотриманням вимог цього Закону й інші центральні та місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від підпорядкованості і форми власності, їх посадові особи, а також громадяни за їх згодою.

Координацію діяльності суб`єктів, які залучаються до боротьби з тероризмом, здійснює Антитерористичний центр при Службі безпеки України.

У відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» на Антитерористичний центр при Службі безпеки України покладається: розроблення концептуальних засад та програм боротьби з тероризмом, рекомендацій, спрямованих на підвищення ефективності заходів щодо виявлення та усунення причин та умов, які сприяють вчиненню терористичних актів та інших злочинів, здійснюваних з терористичною метою; збирання в установленому порядку, узагальнення, аналіз та оцінка інформації про стан і тенденції поширення тероризму в Україні та за її межами; організація і проведення антитерористичних операцій та координація діяльності суб`єктів, які ведуть боротьбу з тероризмом чи залучаються до конкретних антитерористичних операцій.

Статтею 15 того ж Закону передбачено, що при проведенні антитерористичної операції використовуються сили і засоби (особовий склад, спеціалісти, зброя, спеціальні і транспортні засоби, засоби зв`язку, інші матеріально-технічні засоби) суб`єктів боротьби з тероризмом, а також підприємств, установ, організацій, які залучаються до участі в антитерористичній операції, в порядку, визначеному згідно з Положенням, зазначеним у частині другій статті 12 цього Закону. Покриття витрат та відшкодування збитків, що виникли у зв`язку із проведенням антитерористичної операції, здійснюються згідно з законодавством.

За рішенням керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, погодженим із керівництвом відповідних суб`єктів боротьби з тероризмом, до широкомасштабних, складних антитерористичних операцій у районі їх проведення залучаються та використовуються сили та засоби (особовий склад та спеціалісти окремих підрозділів, військових частин, зброя, бойова техніка, спеціальні і транспортні засоби, засоби зв`язку, інші матеріально-технічні засоби) Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної гвардії України, Збройних Сил України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону, та органів охорони державного кордону, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, Управління державної охорони України.

Працівники правоохоронних органів, військовослужбовці та інші особи, які залучаються до антитерористичної операції, на час її проведення підпорядковуються керівнику оперативного штабу.

Пунктом 1 Положення про Антитерористичний центр та його координаційні групи при регіональних органах Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 14.04.1999 року №379/99 (із змінами, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) Антитерористичний центр (далі - Центр) є постійно діючим органом при Службі безпеки України, який здійснює координацію діяльності суб`єктів боротьби з тероризмом у запобіганні терористичним актам щодо державних діячів, критичних об`єктів життєзабезпечення населення, об`єктів підвищеної небезпеки, актам, що загрожують життю і здоров`ю значної кількості людей, та їх припиненні.

Згідно з пп.2 п .5 Положення Центр має право залучати до проведення заходів боротьби з тероризмом, у тому числі для здійснення аналізу поточних ризиків і загроз у сфері боротьби з тероризмом, фахівців (експертів) суб`єктів боротьби з тероризмом, центральних і місцевих органів виконавчої влади, організацій та установ (за згодою їх керівників)

У відповідності до пункту 12 Положення штаб є виконавчим робочим органом Центру, формується за рахунок штатної чисельності Служби безпеки України і підпорядковується керівникові Центру.

Відповідно до пункту 19 частини 1 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобовязані) та працівники Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці, працівники Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального звязку та захисту інформації України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції, а також працівники підприємств, установ, організацій, які залучалися та брали безпосередню участь в антитерористичній операції в районах її проведення у порядку, встановленому законодавством.

Пунктом 2 Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, чкі захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередньо участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року №413 (із змінами) статус учасника бойових дій надається військовослужбовцям (резервістам, військовозобов`язаним) та працівникам Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, військовослужбовцям військових прокуратур, особам рядового, начальницького складу, військовослужбовцям, працівникам МВС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, ДСНС, ДПтС, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.

Згідно з п. 4 цього ж Порядку підставою для надання особам статусу учасника бойових дій є: документи про безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення, направлення (прибуття) у відрядження до районів проведення антитерористичної операції, їх перебування в таких районах з метою виконання завдань із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України шляхом безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення (витяги з наказів керівника Антитерористичного центру при СБУ про залучення до проведення антитерористичної операції, директив, розпоряджень, посвідчень про відрядження, оперативних завдань, журналів бойових дій, бойових донесень, дислокацій, книг нарядів, графіків несення служби, звітів, зведень, донесень, матеріалів спеціальних (службових) розслідувань за фактами отримання поранень, а також інші офіційні документи, видані державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції у районах її проведення).

У відповідності до п. 6 Порядку для надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзацах другому та третьому пункту 2 цього Порядку, командири (начальники) військових частин (органів, підрозділів) або інші керівники установ, закладів у місячний строк після завершення особами виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення (після видання відповідного наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ) зобов`язані подати на розгляд комісії, утвореної міністерством, центральним органом виконавчої влади чи іншим державним органом, у підпорядкуванні яких перебували військові частини (органи, підрозділи), установи та заклади, у складі яких проходили службу чи працювали особи, довідки за формою згідно з додатком 1 та документи із зазначених у пункті 4 цього Порядку, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових дій. У разі коли місце постійної дислокації військової частини (органу, підрозділу) або установи, закладу розташоване безпосередньо у районі проведення антитерористичної операції, документи командирами (начальниками) або іншими керівниками установ, закладів подаються на розгляд комісії у місячний строк після зарахування осіб до списків військової частини (органу, підрозділу) або установи, закладу чи призначення їх на відповідні посади.

Відповідно до ст.. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Частиною 1 та 2 ст. 70 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Крім того, у відповідності до положень ст.. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Частиною 3 ст. 72 КАС України передбачено, що обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

У судовому засіданні було встановлено, що позивач ОСОБА_1 на виконання Указу Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» Військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 був призваний на військову службу, Наказами військової частини польової пошти В1688 від 06.07.2014 р. №144 та від 11.09.2014 року №197 перебував у службовому відрядженні в зоні проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

Проти встановлення цих обставин судом представники співвідповідачів Міністерства оборони України та Антитерористичного центру при СБУ не заперечували, більш того, суд звертає увагу на те, що представником співвідповідача Антитерористичного центру при СБУ суду надані пояснення, що у Центрі взагалі відсутня інформація щодо перебування Позивача у зоні АТО, однак він не виключає, що, оскільки існує Наказ №39 від 03.09.2014 року, ОСОБА_1 дійсно перебував у службовому відрядженні в зоні проведення АТО на території Донецької та Луганської областей. Сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання у суду не має.

Крім того, у судовому засіданні представник співвідповідача Антитерористичного центру при СБУ не надав будь яких доказів та належно завірених копій документів, на підставі яких старшого солдата ОСОБА_1 водія-заправника автомобільного відділення взводу підвозу пального взводу матеріального забезпечення з танкового батальйону було визнано таким, що 03.09.2014 року самовільно залишив район виконання завдань.

Також, представник співвідповідача не зміг пояснити суду, які необхідні дії були вчинені керівником Сектору «А» для визнання позивача таким, що самовільно залишив район виконання завдань, також йому не відомо, чи відкривалося стосовно ОСОБА_1 на підставі Наказу №39 від 03.09.2014 року кримінальне провадження, однак надав пояснення щодо того, що в Центрі відсутні будь які документи з цього приводу.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, з урахуванням пояснень позивача, представників співвідповідачів, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині скасування пункту 5 Наказу Керівника сектору «А» (по стройовій частині) від 03.09.2014 року №39 в частині визнання старшого солдата ОСОБА_1 таким, що 03.09.2014 року самовільно залишив місце виконання завдань та зобов`язання керівника сектора «А» штабу Антитерористичного центру при СБУ видати наказ про вибуття старшого солдата ОСОБА_1 до місця постійної дислокації з 11.09.2014 року з направленням належно завіреної копії Витягу з цього наказу до військової частини польової пошти НОМЕР_1 у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Стосовно позовних вимог до Міністерства оборони України суд вважає за необхідне відмовити у повному обсязі, оскільки у судовому засіданні встановлено, що Міністерство оборони України не видавало будь - яких наказів стосовно ОСОБА_1 , керівники секторів АТО підпорядковуються Антитерористичному центру при СБУ, а тому права, свободи чи інтереси ОСОБА_1 в рамках цього спору Міністерством оборони України порушені або не визнані не були.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень ст. 94 КАС України, суд вважає можливим звільнити відповідачів від сплати судового збору на користь держави.

Керуючись ст. ст. 69, 70, 71, 122,158 - 163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати пункт 5 Наказу Керівника сектору «А» (по стройовій частині) від 03.09.2014 року №39 в частині визнання старшого солдата ОСОБА_1 водія заправника автомобільного відділення підвозу пального взводу матеріального забезпечення 3 танкового батальйону таким, що 03 вересня 2014 року самовільно залишив місце виконання завдань.

Зобов`язати керівника сектора «А» штабу АТО Антитерористичного центру при СБУ видати наказ про вибуття старшого солдата ОСОБА_1 водія заправника автомобільного відділення підвозу пального взводу матеріального забезпечення 3 танкового батальйону до місця постійної дислокації з 11 вересня 2014 року та направити належно завірену копію Витягу з наказу до військової частини польової пошти НОМЕР_1 у відповідності до вимог чинного законодавства України.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.
Постанова може бути оскаржена до апеляційної інстанції в порядку та строки, передбачені ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Суддя І.А. Качур

Судді В.М. Данилишин

В.І. Келеберда