Справа № 815/5100/16
Суддя: Стеценко О. О.
Дата ухвалення: 2017-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

справа № 815/5100/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2017 року Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Стеценко О.О., судді Іванова Е.А., судді Самойлюк Г.П., розглянувши в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Ріхан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду звернулась Ріхан ОСОБА_1 (далі Позивач) з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України) про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 463-16 від 29 серпня 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання Державної Міграційної служби України прийняти рішення про визнання Ріхан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначила, що вона є громадянкою ОСОБА_2 Арабської Республіки, проживала в м. Дамаск. В 2016 році Позивач приїхала на територію України у звязку з військовими діями на території ОСОБА_3. Позивач зазначила, що не може повернутися до країни своєї громадянської належності у звязку з ситуацією загальнопоширеного насильства, а також у звязку з тим, що Позивач відноситься до вкрай вразливої соціальної групи в ОСОБА_3 - жінки. Інформація по країні походження підтверджує наявність підстав для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач також зазначила, що політична ситуація, яка склалася в ОСОБА_3, є загальновідомими обставинами, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН № 66/253/В від 03.08.2012 року «Ситуація в ОСОБА_2 Арабській Республіці», Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН № 67/183 від 20.12.2012 року «Положення щодо прав людини у ОСОБА_2 Арабській Республіці», Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН № 67/262 від 15.05.2013 року «Положення в ОСОБА_2 Арабській Республіці», Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН № 68/182 від 18.12.2013 року «Положення щодо прав людини у ОСОБА_2 Арабській Республіці», Резолюцією УВКБ ООН від 27.10.2014 року з питання міжнародного захисту осіб, що залишають ОСОБА_2 Арабську Республіку та іншими достовірними джерелами інформації по країні походження.

Зважаючи на викладені обставини, Позивач звернувся до влади України за захистом із заявою, яка відповідає критеріям для визнання її біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак рішенням ДМС України № № 463-16 від 29.08.2016 року Позивачу було відмовлено у наданні статусу біженця, особи, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення Позивач вважає неправомірним та необґрунтованим, у звязку з чим звернулась до суду.

В судове засідання, призначене на 27.01.2017 року, Позивач та її представник не зявились, про день та час судового розгляду були повідомлені належним чином та своєчасно. Представником Позивача до канцелярії суду подано заяву про розгляд справи у відсутність Позивача та представника Позивача на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, в якій просили суд задовольнити адміністративний позов з підстав, викладених в адміністративному позові (а.с.3-7) та письмових поясненнях (а.с.178-220).

Представник Відповідача в судовому засіданні проти задоволення адміністративного позову заперечував, просив суд відмовити в задоволенні адміністративного позову з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов (а.с.16-28).

Так, в письмових запереченнях проти адміністративного позову представник Відповідача зазначив, що під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена Позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині особисто її або членів її сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками. Крім того, представником Відповідача зазначено, що за захистом в Україні Позивач звернулась лише 25.01.2016 року, тобто майже через 11 днів після потрапляння на територію України.

Представник Відповідача вважає, що рішення ДМС України прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, є правомірним та обґрунтованим. Заява Позивача не відповідає вимогам п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Під час проведення перевірки заяви Позивача встановлено, що не має підстав вважати, що Позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання Позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. З огляду на зазначене, підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що якщо не має перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справ, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи викладене, а саме не прибуття Позивача та його представника в судове засідання та відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив про розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами особової справи № 2016OD0009, що Ріхан ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою ОСОБА_2 Арабської Республіки, місце народження Сирійська Арабська Республіка, м. Дамаск, за національністю сирійка, за етнічною приналежністю арабка, за віросповіданням мусульманка-сунітка, має неповну вищу освіту, неодружена.

03.01.2016 року Позивач покинула країну походження, автомобілем прибула до м. Бейрут (Ліван). 15.05.2015 року Позивач на підставі національного паспорту та приватної одноразової візи дісталась Російської Федерації авіарейсом Бейрут (Лівія) Москва (Російська Федерація). В місті Москва Позивач знаходилась з 04.01.2016 року по 13.01.2016 року. 14.01.2016 року Позивач автомобільним транспортом через Російську Федерацію нелегально прибула до України.

25.01.2016 року Позивач звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. При зверненні до органу міграції Позивач зазначила, що є громадянкою ОСОБА_3, до України приїхала у звязку із складною соціально-політичною ситуацією в країні походження. Крім того, Позивачем зазначено, що наразі не на всій території м. Дамаск проводяться військові дії, проте в районі Берза, де наразі проживає родина Позивача, ситуація вкрай погана: постійні бомбардування, відсутність води та світла, у звязку з чим Позивач не може повернутися до ОСОБА_3 (а.с.73-82).

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок № 2016OD0009 від 19.08.2016 року щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовуючи його тим, що аналіз особової справи заявника вказує на те, що йому в країні громадського походження нічого не погрожувало та не погрожує, будь-які катування його не очікують, крім того, особисто заявникові ніхто не погрожував та не переслідував. За результатами розгляду особової справи працівниками ГУ ДМС України в Одеській області встановлено відсутність підстав, за якими особа може бути визнана біженцем та заявник не може довести існування загроз життю, безпеці чи свободи, передбачених п. 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», для надання додаткової форми захисту (а.с.46-63).

29 серпня 206 року ДМС України своїми рішеннями № 463-16 підтримала висновок ГУ ДМС України в Одеській області та відмовила Позивачу визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.44).

27 вересня 2016 року Позивач отримала повідомлення № 390 від 07.09.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.37). Зазначене рішення Позивач вважає неправомірним та необґрунтованим, у звязку з чим звернувся до суду з зазначеним адміністративним позовом.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, зокрема позовну заяву, письмові пояснення представника Позивача, письмові заперечення Відповідача, матеріали особової справи Позивача, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, враховуючи обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Перевіряючи законність рішення ДМС України про відмову у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд вважає правомірним Висновок по справі № 2016OD0009 від 19.08.2016 року в частині, щодо відсутності обєктивних підстав вважати Позивача особою, що покинула країну походження з причин побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування з вказаних причин у разі повернення на батьківщину.

Оцінюючи обставини вїзду Позивача до України, Відповідач надав перевагу фактам його офіційного перетину кордону, відсутності доказів переслідувань Позивача у ОСОБА_3. При цьому, Відповідачем досліджено ситуацію по країні походження Позивача Арабській ОСОБА_2 Республіці та достовірно встановлено нестабільну ситуацію в країні. Однак суд вважає висновок, який покладений в основу оскаржуваного рішення, здійсненим без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Так, Відповідач, який є субєктом владних повноважень, не довів суду відсутність підстав для визнання Позивача особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому суд виходить із наступного.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Відповідно до розяснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Станом на час прийняття Відповідачем рішення № 463-16 від 29.08.2016 року щодо відмови Позивачу у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, офіційною позицією УВКБ ООН державам-членам ООН рекомендовано в звязку з проведенням постійних бойових дій у ОСОБА_3 з березня 2011 року ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до ОСОБА_3 до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення (http://unhcr.org.ua/).

Крім того, судом встановлено, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у ОСОБА_3 збройним конфліктом неміжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у ОСОБА_3. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до ОСОБА_3, ситуація в якій в корні змінилась під час його перебування в Україні.

З огляду на зазначене, на теперішній момент в країні громадянського походження Позивача та, зокрема, у області його рідного міста склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби. Отже, ситуації в ОСОБА_3 за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення. Суд зазначає, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції 1951 року і протоколу 1976 року, що стосуються статусу біженця (п.43) побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обовязкового ґрунтуватися на особистому досвіді заявника.

УВКБ ООН у Рекомендаціях з питання міжнародного захисту осіб, що покинули ОСОБА_2 Арабську Республіку (редакція ІІ від 22.10.2013 року) зважає, що більшість громадян ОСОБА_3, які звертаються за міжнародним захистом, відповідатимуть критеріям терміну «біженець», наведеного в Конвенції 1951 року про статус біженців, оскільки у більшості випадків їх обґрунтовані побоювання переслідувань повязані з однією із конвенційних причин.

На даний момент майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, частково взаємно накладаються один на одного; ця ситуація ускладнюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. Паралельно угруповання «Ісламська держава Іраку і аль-Шама» (далі «ИГИШ») зміцнила контроль над значними територіями півночі і північного сходу ОСОБА_3 і часто вступає в озброєні зіткнення з антиурядовими збройними групами, курдськими силами («Загонами народної самооборони», ОНБ), а також з урядовими силами. Нанесення авіаційних ударів по цілях в ИГИШ 23 вересня 2014 р. привнесло в конфлікт додатковий ступінь складності. Оскільки міжнародні зусилля по знаходженню політичного вирішення ситуації в ОСОБА_3 успіху досі не принесли, конфлікт як і раніше призводить до подальших жертв серед цивільного населення, переміщення людей і руйнування інфраструктури країни.

Відповідно до п. 4 Рекомендацій за наявними даними, до квітня 2014 року кількість осіб, загиблих у результаті конфлікту перевищило 191 тис. чол. Найбільша кількість документально зафіксованих випадків смерті було зареєстровано в провінціях: Алеппо, Хомс, Ідліб, Дера та Хама.

Також в Рекомендаціях УВКБ ООН з питання міжнародного захисту осіб, що покинули ОСОБА_2 Арабську Республіку (редакція ІV від 15.11.2015 року) зазначено, що сирійські озброєні сили продовжують здійснювати повний або частковий контроль над більшістю центрів провінцій, окрім Ракка та Ідліб, включно зі столицею країни ОСОБА_4, а також прибережні райони провінцій Латакія та Тарус. Разом з тим, за останній рік сирійські озброєні сили, за повідомленням, втратили стратегічні пункти та військові позиції в ряді провінцій, включаючи Східну частину провінції Хомс, провінції Ідліб та Деря, що було обумовлено нестачею особового составу та росту військового тиску і сторони недержавних військових груп. За останній час завдяки зміцненню підтримки з боку іноземних союзників владними силами, як повідомляється, розпочато масштабний наступна декількох фронтах задля повернення втрачених територій, в тому числі й Алеппо, Хама, Латакія.

Число осіб, які загинули в результаті конфлікту з його початку в 2011 році, оцінюється більш ніж 250 тис. Найбільше число жертв зареєстровано в провінції ОСОБА_4; далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дераа і Хама. Найбільше число загиблих серед чоловіків (як бойовиків, так і цивільних), тоді як на жінок і дітей, за повідомленнями, доводиться чверть всіх випадків смерті серед цивільного населення. Повідомляється, що погіршення стану сирійської системи охорони здоров'я в результаті конфлікту призвело до тисяч смертей від хронічних захворювань, а також до передчасних смертей від зазвичай несмертельних інфекційних захворювань та недоїдання. Крім того, за повідомленнями, безпосередньо в результаті конфлікту сотні тисяч людей отримали поранення, які призводять до тривалої непрацездатності, а ще більше людей страждають від наслідків психологічних травм, викликаних тим, що вони стали свідками насильства, втрати членів сім'ї.

Конфлікт, що триває сильно впливає на становище жінок, оскільки вони все більшою мірою стають жертвами цілого ряду порушень, вчинених різними сторонами конфлікту через їх статевої приналежності. За повідомленнями, тисячі жінок загинули в результаті обстрілу житлових районів, дій снайперів, а також під час нальотів і різанини. Жінок затримують, беруть в заручники, піддають тортурам, сексуальному і іншому насильству, використовують в якості живого щита або застосовують до них норми шаріату в вкрай суворому тлумаченні. Все більше жінок стають основними або єдиними годувальницями своїх сімей внаслідок того, що члени сім'ї чоловічої статі отримали каліцтва або втратили працездатність, заарештовані, зникли, загинули або беруть участь в конфлікті або не можуть переїхати, побоюючись арешту, затримання або сумарної страти на блокпостах.

Крім того, суд звертає увагу, що згідно інтернет-джерел 14.12.2015 року у ОСОБА_3 унаслідок авіабомбардування по підконтрольному повстанцям району Дамаска загинули 45 мирних жителів. Серед загиблих були щонайменше 10 дітей і чотири жінки (http://ipress.ua/news/u svrii vnaslidok aviaudariv zaavnulv 45 mvrnvh zhvteliv pravozahvsnvkv 148127.html), 21.02.2016 року внаслідок серії терактів у Дамаску та Хомсі загинуло 142 особи (http://www.unian.ua/world/1271783-vnaslidok-seriii-teraktiv-u-damasku-ta-homsi-zaainulo ponad-140-osib-zmi.html).

За підрахунками ОСОБА_2 наглядової ради з прав людини (SOHR), число загиблих у сирійській війні, що триває вже п'ять років, перевищило 370 тисяч», - зазначається у повідомленні. Правозахисники наголосили, що офіційно задокументовано більш як 270 тисяч жертв, з яких 123 тисячі - мирні жителі

За останніми даними, в наслідок конфлікту загинуло більше 300 000 осіб, близько 1000000 поранено, більше 13000000 залишили свої домівки.

Наразі, на всій території ОСОБА_3 зберігається складна безпекова ситуація. Рівень безпекових загроз у столиці м. Дамаск та в окремих районах провінцій Латакія і Тартус дещо нижчий, ніж загалом по країні. Безпекова ситуація в інших районах ОСОБА_3 вкрай незадовільна (http://syria.mfa.gov.ua/ua/consular-affairs/travel-advice).

Таким чином, судом встановлено, що регіон м. Дамаск, з якого походить Позивач, характеризується надзвичайно високим рівнем насильства з летальним кінцем, включаючи повітряне бомбардування, через що існує високий ризик стати жертвою нападу та поранення.

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що зазначені Позивачем факти не дають підстав вважати, що вона переслідувалась в ОСОБА_3, як конвенційний біженець. Позивач не була причетна до подій, через які б мала обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження, чи дискримінації. Разом з тим, в оскаржуваному рішенні відсутні доводи, які б спростували можливість стати жертвою переслідувань в разі повернення Позивача до ОСОБА_3. При цьому, ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Відмовляючи Позивачу у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, Відповідачем не були враховані, всебічно розглянуті та обєктивно оцінені відомості по ситуації в ОСОБА_3. Висновок ГУ ДМС України в Одеській області не містить належного аналізу ситуації, що склалася в ОСОБА_3, не спростована можливість загрози життю Позивача, її безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Відповідно до ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Враховуючи наведене, суд вважає обґрунтованими доводи позивача що висновки відповідача про відсутність умов, необхідних для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту є безпідставними.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму ВАСУ від 25.06.2009 року № 1 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи, що рішення ДМС України про відмову у визнанні Позивача біженцем або визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, було прийнято без повного та обєктивного аналізу ситуації в країні походження Позивача, яка і на сьогодні знаходиться в стані бойового конфлікту, воно підлягає скасуванню із покладенням на ДМС України обовязку повторно розглянути заяву Позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в частині визнання Ріхан ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування вказаного рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 94, 128, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов Ріхан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 463-16 від 29 серпня 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання Державної Міграційної служби України прийняти рішення про визнання Ріхан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 463-16 від 29 серпня 2016 року.

Зобовязати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву Ріхан ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в частині визнання Ріхан ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання в десятиденний строк з дня її проголошення апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо субєкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Стеценко О.О.

Суддя Іванов Е.А.

Суддя Самойлюк Г.П.