Справа № 826/11326/14
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2017-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2017 року м. Київ К/800/23139/16

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача), Борисенко І.В., Г.К. Голубєва,

секретар судового засідання Загородній А.А.,

за участю представника позивача Кацинського О.В.,

представника відповідача Панасюк Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Приватного підприємства «Будпостач» до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 7 червня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 2 серпня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року Приватне підприємство «Будпостач» (далі - позивач, ПП «Будпостач») звернулось до суду з позовом про визнання протиправними дій Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві, правонаступником якої на час касаційного розгляду є Державна податкова інспекція у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач, ДПІ) щодо складання акту перевірки від 07.07.2014 року №1606/26-53-22-01-21-24267110 та визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відповідача від 24.07.2014 року № , № .

Справа розглядалась судами неодноразово.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 7 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 2 серпня 2016 року, адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправними дії ДПІ щодо призначення та проведення перевірки ПП «Будпостач», у результаті якої складено акт від 07.07.2014 року № 1606/26-53-22-01-21-24267110, а також визнано протиправними та скасовано оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 24.07.2014 року № та № .

Суди попередніх інстанцій мотивували свої рішення тим, що дії Державної податкової інспекції з призначення і проведення перевірки позивача є протиправними, а отже саме задоволення адміністративного позову у вищевказаний спосіб є належним способом захисту порушеного права позивача. Крім того, суди дійшли висновку, що позивачем цілком правомірно сформовано витрати та податковий кредит з огляду на наявність у платника податку (позивача у справі) належним чином оформлених первинних документів та реальність здійснення господарських операцій.

Не погодившись із судовими рішеннями, відповідач до Вищого адміністративного суду України подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить зазначені судові рішення в частині задоволення позовних вимог скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Касаційну скаргу Державна податкова інспекція обґрунтовує тим, що у контрагента позивача ТОВ «ВКФ Мілана» відсутні необхідні матеріальні та трудові ресурси для проведення господарської діяльності, як не мають таких ресурсів і постачальники ТОВ «ВКФ Мілана» (2-га ланка), які, окрім того, не декларували та не сплачували податкові зобов'язання за господарськими операціями з ТОВ «ВКФ Мілана». Також контролюючий орган зазначає, що у межах кримінального провадження (№0000086) були відібрані пояснення у директора ТОВ «ВКФ Мілана» - ОСОБА_5, який зазначив, що немає жодного відношення до фінансово-господарської діяльності ТОВ «ВКФ Мілана», Товариство він не реєстрував, документи первинної та бухгалтерської звітності не підписував та банківські установи не відвідував.

Касаційний розгляд справи проведено у відкритому судовому засіданні, відповідно до ст. 221 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так судами попередніх інстанцій встановлено, що ДПІ у Дніпровському районі запитом від 20.12.2013 року № 12271/10/26-53-22-01-11 у позивача було витребувано пояснення та відповідні документальні підтвердження щодо його господарських взаємовідносин з ТОВ «ВКФ Мілана» за період з 01.01.2010 року по 30.11.2013 року та інформацію щодо подальшої реалізації товарів (робіт, послуг), придбаних у вказаного контрагента.

Позивачем надані пояснення та їх документальне підтвердження на вказаний запит відповідача.

На підставі пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України Державною податковою інспекцією прийнято наказ від 18.06.2014 року № 1131 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ПП «Будпостач».

У період з 23.06.2014 року по 27.06.2014 року відповідачем було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питань щодо дотримання податкового законодавства в частині взаємовідносин з ТОВ «ВКФ Мілана» за період з 01.07.2011 року по 31.03.2014 року, за результатами якої складено акт від 07.07.2014 року №1606/26-53-22-01-21-24267110.

Відповідно до висновків контролюючого органу, викладених у акті перевірки, позивачем порушено вимоги п. 138.2, п. 138.4 ст. 138, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.2, п. 200.3, п, 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 1 023 267,00 грн. та ПДВ на суму 889 797,00 грн.

Висновки фахівців контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства вмотивовано тим, що господарські операції між ПП «Будпостач» та його контрагентом ТОВ «ВКФ Мілана» проведено без мети реального настання правових наслідків та виключно з метою отримання неправомірної вигоди шляхом штучного формування податкового кредиту, витрати та податковий кредит з ПДВ позивачем сформовано на підставі формально складених первинних документів, які окрім того, від контрагента позивача ТОВ «ВКФ Мілана» підписано особою, яка заперечує свою участь у створенні вказаного товариства та підписанні будь-яких первинних документів. Також Державна податкова інспекція зазначає про відсутність у ТОВ «ВКФ Мілана» трудових та матеріальних ресурсів для проведення фінансово - господарської діяльності, а також про відсутність декларування його контрагентами (2-га ланка) податкових зобов'язань по господарських операціях з ТОВ «ВКФ Мілана». Таким чином, вищезазначене свідчить, що господарські операції позивача з вказаним контрагентом фактично не спричинили реального настання правових наслідків, зокрема, і щодо формування витрат податкового кредиту з ПДВ.

На підставі акту перевірки та вказаних висновків контролюючим органом прийнято податкові повідомлення - рішення від 24.07.2014 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток за основним платежем у розмірі 1 023 267,00 грн. та № , яким збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ за основним платежем на суму 889 797,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 444 899,00 грн.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що зазначена касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

За змістом ч. 2 ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Так, ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно із абз. 4 пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи органу державної податкової служби і проводиться за наявності хоча б однієї з обставин, визначених цим Кодексом.

Згідно із пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України документальна позапланова перевірка здійснюється, зокрема, за наслідками перевірок інших платників податків або отримання податкової інформації виявлено факти, що свідчать про можливі порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов'язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються можливі порушення цим платником податків податкового, валютного та іншого законодавства протягом 10 робочих днів з дня отримання запиту;

Відповідно до п. 73.3 ст. 73 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб'єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.

Письмовий запит про подання інформації надсилається платнику податків або іншим суб'єктам інформаційних відносин, зокрема, коли за результатами аналізу податкової інформації, отриманої в установленому законом порядку, виявлено факти, які свідчать про порушення платником податків податкового, валютного законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Запит вважається врученим, якщо його надіслано поштою листом з повідомленням про вручення за податковою адресою або надано під розписку платнику податків або іншому суб'єкту інформаційних відносин або його посадовій особі.

Платники податків та інші суб'єкти інформаційних відносин зобов'язані подавати інформацію, визначену у запиті контролюючого органу, та її документальне підтвердження протягом одного місяця з дня, що настає за днем надходження запиту (якщо інше не передбачено цим Кодексом). У разі коли запит складено з порушенням вимог, викладених в абзацах першому та другому цього пункту, платник податків звільняється від обов'язку надавати відповідь на такий запит.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що контролюючим органом було складено запит від 20.12.2013 року №12271/10/26-53-22-01-11, у якому відповідач просив позивача надати пояснення та їх документальне підтвердження з питань взаємовідносин із ТОВ «ВКФ Мілана» за період із 01.01.2010 року по 30.11.2013 року, відповідно до первинних документів. Крім того, відповідач просив надати інформацію про подальшу реалізацію придбаних товарів (робіт, послуг).

Також судами встановлено, що у зв'язку із ненаданням у встановлений пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України строк документів на вказаний письмовий запит про надання пояснень та їх документального підтвердження відповідачем призначено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача наказом від 18.04.2014 року №1131.

Проте належних доказів в підтвердження направлення позивачу вказаного запиту листом з повідомленням про вручення контролюючим органом не надано, що є обов'язковою обставиною з якою податкове законодавство пов'язує право контролюючого органу на проведення перевірки. Крім того, відсутня можливість встановити фактичну дату отримання позивачем запиту і, як наслідок, терміну спливу десятиденного строку, встановленого Податковим кодексом України, для надання платником податків пояснень та їх документального підтвердження.

Таким чином, враховуючи, що контролюючий орган не дотримався процедури направлення запиту для отримання відповідної інформації від платника податків, суди дійшли правомірного висновку, що відповідачем безпідставно прийнято наказ про призначення позапланової невиїзної перевірки позивача та її проведення.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи до прийняття наказу про проведення перевірки позивачем було надано пояснення та їх документальне підтвердження на вищевказаний запит контролюючого органу

Щодо оскаржуваних податкових повідомлень - рішень суд зазначає наступне.

Так, пп. 14.1.27 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пп. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку.

При цьому, відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

А відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За змістом положень п. 198.6 цієї ж статті не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу).

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, реєстрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків та зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

З огляду на викладене аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення прав та обов'язків. При цьому загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 цього Кодексу).

Отже одним із юридичних елементів дійсності правочину є його спрямування на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

З аналізу наведених норм вбачається, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Таким чином, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов'язковою умовою для формування витрат та податкового кредиту, і вказана обставина є визначальною для дослідження судом під час вирішення цієї справи.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між позивачем та контрагентом ТОВ «ВКФ Мілана» укладено договір купівлі - продажу від 25.07.2011 року №1/11.

У ході розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій було надано належну оцінку доказам, наданих позивачем та зібраних судом на підставі ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, та іншим обставинам, що спростовують позицію контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства. Зокрема, судом досліджено первинні документи, які є підставою для бухгалтерського обліку та податкового обліку, встановлено реальне виконання договору купівлі - продажу товару, укладеного з контрагентом ТОВ «ВКФ Мілана», подальше використання позивачем придбаних товарів (упаковки для сверла, круга, сверла, магнітний тримач, замок запалювання та інше) у власній господарській діяльності (реалізація іншим суб'єктам господарювання ПАТ «Нова лінія», ТОВ «Епіцентр К», ТОВ «Бушмен Інтер»), що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями належно оформлених, у відповідності до вимог законодавства, первинних документів (договір, рахунки - фактури, видаткові та податкові накладні, товарно - транспортні накладні, платіжні документи).

Також судами враховано і правосуб'єктність сторін на час укладення спірних правочинів, зокрема, контрагент позивача на момент укладення договору та оформлення первинних документів був належним учасником цивільних та господарських правовідносин та був платником ПДВ.

Судом попередніх інстанцій цілком правомірно не прийнято до уваги доводи контролюючого органу відносно того, що директор ТОВ «ВКФ Мілана» - ОСОБА_5 заперечує свою участь у створенні вказаної юридичної особи та проведенні будь - якої господарської діяльності від її імені та підписанні первинних та бухгалтерських документів, оскільки як встановлено судами на момент здійснення фінансово-господарських операцій між позивачем і ТОВ «ВКФ Мілана», керівником останнього, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців був ОСОБА_6, яким і підписано договір від 25.07.2011 року №1/11 з позивачем та всі первинні документи, складені за результатами вчинення господарських операцій за вказаним договором.

Крім того, про необґрунтованість доводів податкового органу свідчить також і те, що в акті перевірки вказано, що ОСОБА_5 став директором ТОВ «ВКФ Мілана» у квітні 2011 року, у той час як у протоколі допиту свідка зазначено, що вказана особа зайняла посаду директора ТОВ «ВКФ Мілана» в кінці 2011 року, тобто вже після проведення господарських операцій з позивачем (серпень 2011 року).

Також, колегія суддів зазначає, що позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за порушення контрагентами правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни. У разі якщо контрагентами, у тому числі і контрагентами 2-гої ланки, були допущені порушення норм податкового чи норм іншого законодавства, зокрема і щодо декларування та сплати податкових зобов'язань до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цих осіб.

Вказаний висновок цілком узгоджується з правовою позицією висловленій у постановах Верховного Суду України від 31.01.2011 року у справі № 21-47а10, від 31.10.2014 року у справі № 21-318а14, що законодавство не ставить у залежність право платника податків на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства його контрагентом.

Крім того, неприпустимість притягнення до відповідальності суб'єкта господарювання за неправомірні дії іншого господарюючого суб'єкта підтверджується практикою Європейського суду з прав людини. Так, в пункті 71 рішення у справі «Булвес» АД проти Болгарії» Європейський суд з прав людини дійшов такого висновку: «Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування податку на додану вартість і, як наслідок, сплачувати податок на додану вартість повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності».

З урахуванням вищезазначеного, а також з урахуванням наявних у платника податків первинних документів, що підтверджують фактичний рух активів в межах господарської діяльності платника податків, суд касаційної інстанції приходить до висновку про правомірність формування позивачем витрат та податкового кредиту з ПДВ за господарськими операціями з контрагентом ТОВ «ВКФ Мілана».

Отже, платник податків належними та допустимими доказами, оцінка яких зроблена судами попередніх інстанцій з дотриманням норм ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, спростував доводи контролюючого органу щодо вчинення ним податкових правопорушень.

З огляду на зазначене у суду відсутні правові підстави для висновку про законність оскаржуваних позивачем податкових повідомлень-рішень.

За змістом ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 223 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень, суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для скасування судових рішень.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні касаційної скарги Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві відмовити, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 7 червня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 2 серпня 2016 року у справі № 826/11326/14 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає, може бути переглянута в порядку передбаченому ст. ст. 235-244-2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: І.Я. Олендер

І.В. Борисенко

Г.К. Голубєва

Повний текст виготовлено 27.01.2017 року.