Справа № 804/8264/16
Суддя: Верба Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2017-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

31 січня 2017 року Справа №804/8264/16

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіОСОБА_1
при секретарі судового засідання ОСОБА_2
за участю представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі клопотання відповідача про закриття провадження в адміністративній справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислова Інвестиційна Компанія «Енерго-Інвест» до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Публічне акціонерне товариство «Міський комерційний банк», про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дій, -

ВСТАНОВИВ:

24 листопада 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Промислова Інвестиційна Компанія «Енерго-Інвест» звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання протиправним та скасування рішення щодо визнання нікчемним договору від 25 вересня 2014 року про зміни до договору овердрафту №1040/980-ЮО/О від 20 вересня 2013 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Міський комерційний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Промислова Інвестиційна Компанія «Енерго-Інвест».

19.12.2016 року позивачем збільшено позовні вимоги, позивач просив:

- визнати протиправним та скасування рішення повноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк» щодо визнання нікчемним договору від 25 вересня 2014 року про зміни до договору овердрафту №1040/980-ЮО/О від 20 вересня 2013 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Міський комерційний банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Промислова Інвестиційна Компанія «Енерго-Інвест»;

- визнати протиправними дії повноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» ОСОБА_4 щодо визнання нікчемним договору від 25 вересня 2014 року про зміни до договору овердрафту №1040/980-ЮО/О від 20 вересня 2013 року та складання повідомлення вих. №1883 від 20.10.2016 року.

Представником відповідача заявлене клопотання про закриття провадження в адміністративній справі із посиланням на правовий висновок Верховного суду України, висловленій в постанові від 16.02.2016 року у справі №826/2043/15.

Надаючи оцінку доводам відповідача стосовно відсутності підстав для розгляду заявленого спору адміністративним судом, суд не знаходить їх обґрунтованими, з огляду на таке.

Підстави для закриття провадження у справі вичерпно визначені статтею 157 Кодексу адміністративного судочинства України і свідчать про те, що процес виник або неправомірно при відсутності в заінтересованої особи права на звернення до суду за захистом, або не може бути продовжений з інших причин, в тому числі і в звязку з волевиявленням сторін по розпорядженню своїми правами, які викликають зазначені правові наслідки.

Згідно частини першої цієї статті суд закриває провадження у справі, зокрема, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

У такому випадку, суд повинен не тільки визначити, чи поширюється компетенція адміністративного суду на заявлений у справі предмет спору, а й визначити до компетенції якого суду належить вирішення цього спору.

Висновок Верховного Суду України у постанові від 16 лютого 2016 року у справі №826/2043/15, на яку посилаються відповідач та третя особа в обґрунтування заявленого клопотання, зводиться до того, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на правовідносини, які врегульовані нормами Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а тому спори, які виникають на стадії ліквідації банку, належить розглядати в порядку господарського судочинства.

Проте, на думку суду, застосування норм Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у контексті спірних правовідносин є помилковим, виходячи з такого.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» банкрутством є визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури; неплатоспроможність - це неспроможність боржника виконати після настання встановленого строку грошові зобов'язання перед кредиторами не інакше, як через відновлення його платоспроможності.

Згідно із частиною першою статті 2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

Пункт 2 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що справи про банкрутство підвідомчі господарським судам.

З наведеного слідує, що Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» регулюються відносини щодо відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, які вирішуються в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

Разом з цим, частиною третьою статті 2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» визначено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

Суд звертає увагу, на те, що спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним Законом, що визначає правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України.

Частина восьма статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлює, що дія Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» на банки не поширюється.

У свою чергу норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачають особливу процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку, відмінну від порядку ліквідації банкрута, яка здійснюється шляхом застосування судових процедур банкрутства згідно із Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а саме: виведення неплатоспроможного банку з ринку здійснюється на підставі відповідної постанови Правління Національного банку України за правилами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що не передбачає порушення справи про банкрутство в господарському суді.

Суд також зауважує, що за суб'єктним складом відповідачів та характером виконуваних ними функцій дана справа є публічно-правовим спором.

Так, згідно з частиною першою статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Згідно пункту 1 частини другої цієї статті юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до визначення пункту 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Таким чином, спір набуває ознак публічно-правового за наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, які виконують владні управлінські функції.

За визначенням статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Частина перша статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлює, що основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Згідно з частиною другою статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює зокрема такі функції: здійснює заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснює регулювання участі банків у системі гарантування вкладів фізичних осіб; здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків.

Відповідно до положень частин першої-третьої статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Не пізніше наступного робочого дня після початку тимчасової адміністрації Фонд розміщує інформацію про запровадження тимчасової адміністрації в банку на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет і не пізніше ніж через 10 днів публікує її в газетах «Урядовий кур'єр» або «Голос України».

Виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду), якій Фонд делегує всі або частину своїх повноважень тимчасового адміністратора. Уповноважена особа Фонду повинна відповідати вимогам, встановленим Фондом. Рішення про призначення уповноваженої особи Фонду доводиться Фондом до головного офісу банку та до кожного відокремленого підрозділу банку негайно.

Усі або частина повноважень Фонду, визначені цим Законом, можуть бути делеговані одній або кільком уповноваженим особам Фонду. У разі делегування повноважень кільком уповноваженим особам Фонд зазначає обсяг повноважень кожної з них. Здійснення повноважень органів управління банку може бути делеговано тільки одній уповноваженій особі.

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що Фонд та уповноважена особа Фонду виконують управлінські владні функції, визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у тому числі по виконанню дій із забезпечення виведення банку з ринку та організації виплат відшкодувань за вкладами.

Зазначене кореспондується із позицією, викладеною у постанові Пленума Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року №8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів», а саме у пункті 25 зазначеної постанови Пленум Вищого адміністративного суду України вказав наступне: «Відповідно до частин першої та другої статті 3 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права. Оскільки Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, то спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України».

Правова позиція, викладена в постанові від 16.02.2016 у справі №21-4846а15, ґрунтується на тому, що на спори, які виникають на стадії ліквідації банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів та справи мають розглядатись за правилами господарського судочинства.

Однак спір, описаний в постанові Верховного Суду України від 16.02.2016 у справі №21-4846а15, стосувався вимог Управління Пенсійного фонду у Васильківському районі Дніпропетровської області до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Брокбізнесбанк» про включення до реєстру вимог кредиторів на суму боргу 2409 грн. 25коп.

Крім того, з урахуванням наведеного суд вважає за необхідне зазначити, що спірні правовідносини виникли між клієнтом банку та Уповноваженою особою Фонду, яка виконувала повноваження Фонду як наслідок запровадження процедури ліквідації банку, а не у межах процедури банкрутства, та без участі банку, як боржника.

Предмети спорів у цій справі та справі №21-4846а15 є зовсім різними. В першому випадку вимоги вкладника заявлені не до банку, а до Уповноваженої особи, яка виконувала делеговані повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, який в цих правовідносинах виступає від імені держави як суб'єкт владних повноважень. В другому ж випадку, вимоги заявлені до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, як керівника банку що ліквідується, та предметом яких є правовідносини між Управлінням Пенсійного фонду і банком відносно стягнення боргу.

Як наслідок, Верховний Суд України в ухвалі від 20.09.2016 відмовив у допуску до провадження розглянуту по суті справу за позовом особи до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта банк» ОСОБА_5 Я хочу звернути особливу увагу, що заява Уповноваженої особи Фонду про перегляд судового рішення в названій справі обґрунтовувалась постановою Верховного Суду України від 15.06.2016 у справі №826/20410/14. Водночас, Верховний Суд України в ухвалі від 20.09.2016 зазначив, що постанова Верховного Суду України від 15.06.2016 стосується підвідомчості судам господарської юрисдикції спору між Управлінням Пенсійного фонду і банком, у якого є обов'язок перерахувати бюджетні кошти зі сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Отже, суд приходить до висновку, що даний спір з приводу виконання відповідачем функцій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб є публічно-правовим та має розглядатись за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленого клопотання та відсутність підстав для закриття провадження у справі.

Керуючись статтями 157, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження в адміністративній справі №804/8264/16 - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та не може бути оскаржена.

Повний текст ухвали складений 3 лютого 2017 року.

Суддя ОСОБА_1