Справа № 185/7065/16-а(2-а/185/481/16)
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2017-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

31 січня 2017 рокусправа № 185/7065/16-а провадження №2-а/185/481/16

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Семененка Я.В.

суддів: Бишевської Н.А. Добродняк І.Ю

за участю секретаря судового засідання: Кязимової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м.Маріуполя

на постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2016 року по справі №185/7065/16-а (провадження №2-а/185/481/16) за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м.Маріуполя про визанння протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м.Маріуполя за №741 від 19.07.2016 року про відмову позивачу у призначенні пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-XII (в редакції Закону від 15.01.2011 року);

- зобов`язати управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м.Маріуполя призначити з 02 червня 2016 року та виплачувати пенсію за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-XII у розмірі 90 відсотків від суми заробітної плати, обчисленої за останні 24 календарні місяці роботи, вказаної у довідці, виданої прокуратурою Донецької області 02.06.2016 №18-57-1039.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 02.06.2016р., за наявності необхідного стажу, він звернувся до УПФУ із заявою про призначення пенсії за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», однак рішенням від 19.07.2016р. в цьому йому було відмовлено. Вважаючи дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за вислугою років є незаконними, такими, що порушують його законні права та інтереси, зокрема, право на пенсійне забезпечення за наявності відповідного стажу, позивач звернувся до суду з позовом.

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2016 року адміністративний позов задоволено. Постанова суду фактично мотивована наявністю у позивача права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», яка діяла в редакції Закону до 01.10.2011р. Такі висновки суд обґрунтував тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час роботи позивача в органах прокуратури, а подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам та слідчим, що призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м.Маріуполя звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить постанову суду скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга

фактично обґрунтована незгодою з висновком суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на призначення пенсії саме у розмірі, який визначено судом. Заявник апеляційної скарги вказує на те, що на протязі роботи позивача в органах прокуратури положення ст..50-1 Закону України «Про прокуратуру» змінювалися, зокрема, змінювалися і в частині визначення розміру пенсій та на час звернення позивача до УПФУ за заявою про призначення пенсії такої редакції Закону, в якій судом задоволено позовні вимоги, не існувало. Крім цього, заявник апеляційної скарги посилається на те, що відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ від 02.03.2015 року, з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначалися, зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру», тому, з 1 червня 2015 року не здійснюється ні призначення, ні перерахунки пенсій відповідно до спеціального законодавства, а саме відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, надану правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює в органах прокуратури Донецької області з липня 1998 року, прокурором відділу організації представництва управління інтересів громадянина або держави в суді прокуратури області з 14 квітня 2016 року, що підтверджується довідкою за №11/524 від 02.06.2016 року, виданою Прокуратурою Донецької області (а.с.15).

02 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м.Маріуполя із заявою про призначення пенсії за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Рішенням №741 від 19.07.2016р. УПФУ в Жовтневому районі м.Маріуполя відмовило позивачу у призначенні пенсії за вислугою років з посиланням на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, згідно якого з 01 червня 2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру» (а.с.27).

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

За наслідками перегляду судового рішення колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

На час звернення ОСОБА_1 за призначенням пенсії набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VII (далі по тексту - Закон № 1697-VII).

У звязку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.

У свою чергу, статтею 86 Закону№ 1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Так, відповідно до ч.1 ст.86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Як свідчать матеріали справи, станом на день звернення ОСОБА_1 до УПФУ із заявою про призначення пенсії, вислуга років позивача становила 22 роки 6 місяців 28 днів, із них на прокурорській посаді 20 років 2 місяці 28 днів, в тому числі навчання у вищому юридичному учбовому закладі 2 роки 4 місяці 29 днів.

Отже, позивач відноситься до осіб, які в силу положень Закону № 1697-VII мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років.

В той же час, предметом спору у цій справі позивачем визначено не його право на призначення пенсії за вислугу років у відповідності до ст..86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, а право на призначення пенсії за вислугу років на підставі положень статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону до 01.10.2011р.

При цьому, наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, позивач повязує з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час його роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, що призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.

З такими доводами позивача суд апеляційної інстанції не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26.07.2001р. (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001р.) до 01.10.2011р. (в редакції Закону №3668 від 08.07.2011р.), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26.07.2001р. до 01.10.2011р. мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Таким чином, враховуючи положення ст.ст.22, 58 Конституції України, можливо стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніш виникло).

У спірному випадку, позивач, у період часу з 26.07.2001р. по 01.10.2011р., не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії за віком, а саме його стаж роботи був меншим 20 років, а отже у позивача не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі ст..50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у вказаній редакції).

Оскільки, позивач не набув такого права, то не можливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу існуючого права, але у позивача такого права не існувало.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про безпідставність доводів позивача щодо звуження змісту та обсягу його права на призначення пенсії за вислугу років.

Не можуть бути підставою для задоволення позову і доводи позивача про порушення його прав, які гарантовані статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Такі доводи позивач обґрунтовує правовою позицію Європейського суду з прав людини, яка полягає у тому, що право власності може бути «існуючим майном» або «законними сподіваннями» отримання права власності. З цих підстав позивач вказує на те, що в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, перебуваючи на службі в органах прокуратури, він мав законні сподівання отримати пенсію за вислугу років при досягнення 20 річного стажу, на умовах ст..50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001р.).

З цього приводу суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити те, що «законне сподівання» не є правом у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конституції України. Сутність поняття «законне сподівання» полягає у тому, що виправдане очікування особи щодо досягнення певної мети повинно ґрунтуватися на положеннях національного законодавства, отже «сподівання» буде «законним» до тих пір, поки воно ґрунтується на законі. У свою чергу, законодавчі норми щодо соціально-економічних прав не є абсолютними та можуть змінюватися в залежності, зокрема, від економічного становища в державі. У спірному випадку встановлено, що на момент звернення позивача з заявою до УПФУ про призначення пенсії положення ст..50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії, втратили чинність; під час дії в часі зазначеної норми права позивач не набув права на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі ст..50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у вказаній редакції). Таким чином, вищенаведені твердження позивача щодо порушення його права, колегія суддів вважає необґрунтованими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, оскільки у спірному випадку не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав позивача на пенсійне забезпечення.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та в силу п.4 ст.202 КАС України, є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись п.3 ч.1 ст. 198, ст. 202, 205, 207 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м.Маріуполя задовольнити.

Постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2016 року по справі №185/7065/16-а(провадження №2-а/185/481/16) скасувати та прийняти нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку, передбаченому статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

(Постанову у повному обсязі складено 02.02.2017р.)

Головуючий: Я.В. Семененко

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк