Справа № 815/5020/16
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2017-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5020/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В :

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 6 від 15.06.2016 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, площа якої становить 600 кв.м. 02.08.2016 року позивачем було отримано податкове повідомлення-рішення № 6 від 15.06.2016 року про сплату земельного податку з фізичних осіб в сумі 15591,87 грн. Позивач вважає вказане податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню з тих підстав, що податковим періодом є 2015 рік, однак в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні вказаний податковий період 2016 рік. Також позивач зазначає, що з положень п.4.1.9 ст.4 ПК України випливає, що рішення Ізмаїльської міської ради № 401-VІІ від 14.01.2016 року «Про перегляд ставок земельного податку в межах міста Ізмаїл» винесено з порушенням норм податкового законодавства, а тому винесення на його підставі оскаржуваного податкового повідомлення-рішення є протиправним. Крім того, як зазначає позивач, всупереч порядку вручення податкових повідомлень-рішень, до оскаржуваного податкового повідомлення-рішення розрахунок податкового зобов'язання не надавався, що свідчить про невизначеність об'єкта оподаткування.

Представник позивача в судовому засіданні просила розглянути справу в порядку письмового провадження у зв'язку з неявкою представника відповідача, позов підтримала.

Повідомлений у встановленому законом порядку про дату, час та місце розгляду справи відповідач у судове засідання не з'явився без поважної причини. 19.10.2016 року до суду надійшли письмові заперечення відповідача, у яких зазначено, що відповідач не погоджується з позовними вимогами та просить відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що на території м. Ізмаїл рішенням Ізмаїльської міської ради від 14.01.2016 року № 401-VІI з 01.01.2016 року встановлені ставки та пільги по земельному податку, в тому числі, за земельні ділянки, зайняті під житловий фонд та інші земельні ділянки, розмір яких було застосовано при розрахунку земельного податку. Кірм того, 30.11.2016 року та 16.01.2017 року до суду надійшли додаткові письмові пояснення відповідача, які вмотивовані тим, що рішенням Ізмаїльської міської ради від 14.01.2016 року № 401-VII, яким прийнято зміни ставок земельного податку в межах м. Ізмаїл та викладено Додаток до Рішення Ізмаїльської міської ради від 30.04.2016 року № 5084-VII в новій редакції, зокрема, при розрахунку суми земельного податку на 2016 рік було застосовано норми п.3 Додатку до Рішення - «Об'єкти оподаткування» - Земельні ділянки для здійснення підприємницької діяльності, що знаходиться у приватній власності юридичних та фізичних осіб, ставка податку - 1,75% від нормативної грошової оцінки земель міста. Розрахунок тарифу складає: сума податку за 1 кв.м. площі земельної ділянки 4 економіко-планувальної зони (далі - ЕПЗ) - 259864,43грн. (829,66*1,249*1,433*1,75, де 829,66 грн. - нормативно грошова оцінка землі земель комерційного призначення (коефіцієнт функціонального використання земельних ділянок Кф=2,5, коефіцієнти індексації 1,249 (в 2015р до 2014р.) та 1,433 (в 2016р. до 2015р.), 1,75 - ставка податку у відсотках від нормативної грошової оцінки земель міста). Таким чином, відповідач зазначає, що сума податку за 2016 рік склала 15591,87 грн. (0,06*259864,43, де 0,06га - площа об'єкту оподаткування в га, 259864,43грн. - тариф земельного податку за 1 кв.м. 4 ЕПЗ по м. Ізмаїл). На підставі даних, що підтверджують право власності на земельну ділянку гр.ОСОБА_1, було сформовано податкове повідомлення-рішення від 15.06.2016р. №6 про визначення суми податкового зобов'язання з земельного податку з фізичних осіб в розмірі 15591,87грн. Крім того, відповідач зазначив у поясненнях, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення було надіслано позивачу простим листом, у зв'язку з чим доказ вручення відсутній, при цьому воно було отримано позивачем 02.08.2016 року, що зазначено останнім у позові. Також, на думку відповідача, окремі дефекти при надісланні рішення контролюючого органу не повинні прийматися як безумовні підстави для висновку щодо його протиправності, оскільки оскаржуване рішення було прийняте контролюючим органом у межах його компетенції.

Керуючись ч.6 ст.128 КАС України, оскільки до суду з'явилися не всі особи, які беруть участь у справі, та враховуючи наявність підстав для розгляду справи в судовому засіданні, відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив про розгляд справи у письмовому провадженні на підставі наданих сторонами доказів.

Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,0600 га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_2, виданим Ізмаїльською міською радою 10.11.2005 року.

Згідно вказаного державного акту, цільове призначення (використання) земельної ділянки - розміщення та експлуатація мийки автомобілів з баром на 24 місця.

Рішенням Ізмаїльської міської ради від 14.01.2016 року № 401-VII на виконання частини 7 розділу II Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» № 909-VIII від 24.12.2015 переглянуто ставки земельного податку, встановлені Ізмаїльською міською радою з 01.01.2016 року та викладено додаток до рішення «Про встановлення ставок податку за земельні ділянки в межах міста Ізмаїл» № 5084-VI від 30.04.2015 р. в новій редакції (п.1 Рішення).

Вказане рішення було оприлюднене на офіційному веб-сайті Ізмаїльської міської ради 19.01.2016 року. (http://www.izmail-rada.gov.ua/-q-q/6347-2016-01-19-12-59-55?tmpl=component & print=layout=default&page=).

Відповідно до п.2 Рішення Ізмаїльської міської ради від 14.01.2016 року № 401-VII застосовано затверджені ставки земельного податку для здійснення розрахунків податку за земельні ділянки в межах міста Ізмаїл з 01.01.2016 року.

Згідно з п.3 Додатку до рішення Ізмаїльської міської ради від 14.01.2016 року № 401-VII, яким визначено ставки податку за земельні ділянки в межах міста Ізмаїл, встановлено, зокрема, що земельні ділянки для здійснення підприємницької діяльності, що знаходяться у приватній власності юридичних та фізичних осіб, є об'єктом оподаткування та ставка земельного податку за вказані земельні ділянки становить 1,75 % від нормативної грошової оцінки земель міста.

15.06.2016 року Ізмаїльською ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області прийнято податкове повідомлення-рішення № 6, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов'язання по земельному податку з фізичних осіб за податковий період 2016 рік у сумі 15591,87 грн.

Податкове повідомлення-рішення № 6 від 15.06.2016 року надіслано позивачу простою кореспонденцією та вручено 02.08.2016 року, що не заперечується сторонами.

Відповідно до пп. 265.1.3 п.265.1 ст.265 Податкового кодексу України, податок на майно складається, зокрема, з плати за землю.

Згідно з п.269.1 Податкового кодексу України, платниками податку (плати за землю) є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Пунктом 269.2 ст.269 Податкового кодексу України встановлено, що особливості справляння податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Положеннями ст.270 Податкового кодексу України врегульовано, що об'єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Згідно з п. 271.1 ст.271 Податкового кодексу України, базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Пунктом 271.2 Податкового кодексу України встановлено, що рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Положеннями п. 284.1 Податкового кодексу України передбачено, що Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території.

Органи місцевого самоврядування до 25 грудня року, що передує звітному, подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки рішення щодо ставок земельного податку та наданих пільг зі сплати земельного податку юридичним та/або фізичним особам.

Нові зміни щодо зазначеної інформації надаються до 1 числа першого місяця кварталу, що настає за звітним кварталом, у якому відбулися зазначені зміни.

За змістом ст.285 Податкового кодексу України, базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік.

Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв'язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців).

Відповідно до п.286.1 ст.286 Податкового кодексу України, підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Надаючи правову оцінку законності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, суд виходить з наступного.

Відповідно до п.8.1 ст.8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

Земельного податку (плати за землю) немає у переліку загальнодержавних податків та зборів (стаття 9 Податкового кодексу). Поміж тим, відповідно до п. 9.4 ст. 9 ПК України установлення загальнодержавних податків та зборів, не передбачених цим Кодексом, забороняється.

У статті 10 Податкового кодексу України, якою встановлено перелік місцевих податків, плата за землю прямо не передбачена. Натомість є податок на майно (пп.10.1.1), який складається із трьох різних податків, кожен із різними елементами податку, як їх визначено п. 7.1 ст. 7 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до ст. 265 Податкового кодексу України (у редакції Закону України від 28.12.2014 року № 71-VIII, що діє з 01.01.2015 року), податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Отже, плата за землю згідно з ПК України є місцевим податком.

Водночас, особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Так, відповідно до п. 8.3 ст. 8 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення), до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Водночас, відповідно до п. 4.4 ст. 4 Податкового кодексу України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Тобто, безпосереднє встановлення місцевих податків (а отже, і плати за землю) віднесено Податковим кодексом до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також п. 24 ч. 1 ст. 26 Закону "Про місцеве самоврядування в Україні" та ст.143 Конституції України.

Отже, Верховна Рада України не може безпосередньо своїм рішенням запровадити такі податки як місцеві на відповідних територіях.

Відповідно до п. 10.2 статті 10 Податкового кодексу України, місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Згідно з п.12.3 ст. 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (пп. 12.3.1 п.12.3 ст. 12 ПК України).

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначені статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (пп. 12.3.2 п.12.3 ст. 12 ПК України).

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (пп. 12.3.3 п.12.3 ст. 12 Податкового кодексу України).

При цьому, згідно з п.12.5 ст.12 Податкового кодексу України, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених пп. 12.3.4 ст.12 цього Кодексу.

Відповідно пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Таким чином, місцеві ради за Податковим кодексом України мають обов'язково встановити (відповідним рішенням місцевої ради) земельний податок і вирішити питання (на власний розсуд), чи запроваджувати податок (і в яких розмірах) на майно, відмінне від земельної ділянки. Таке рішення має бути оприлюдненим до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Згідно зі ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Отже, 2016 рік - це плановий період, а 2017 рік - вже бюджетний період.

Тобто, виходячи з наведених вище норм Кодексу, земельний податок (плата за землю), ставка якого була встановлена на території м. Ізмаїл у розмірі 1% рішенням Ізмаїльської міської ради від 30.04.2015 року № 5084-VI, та який змінено рішенням Ізмаїльської міської ради № 401-VII від 14.01.2016 року (ставка збільшена до 1,75%), практично не може бути визнаний обов'язковим до сплати за ставкою 1,75 % в 2016 році, адже місцева рада прийняла і офіційно оприлюднила рішення про зміну ставок земельного податку № 401-VII вже після 15 липня 2015 року.

У п.4 Розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону України від 24.12.2015 року № 909-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році" установлено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Разом з тим, статтею 7 Податкового кодексу України визначено загальні засади встановлення податків і зборів.

Пунктом 7.1 ст.7 Податкового кодексу України визначено, що під час встановлення податку обов'язково визначаються такі елементи: 7.1.1. платники податку; 7.1.2. об'єкт оподаткування; 7.1.3. база оподаткування; 7.1.4. ставка податку; 7.1.5. порядок обчислення податку; 7.1.6. податковий період; 7.1.7. строк та порядок сплати податку; 7.1.8. строк та порядок подання звітності про обчислення і сплату податку.

Пунктом 7.3 ст.7 Податкового кодексу України закріплено, що будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

Отже п.4 Розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону України від 24.12.2015 року № 909-VIII в частині незастосування на 2016 рік вимог, встановлених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, суперечить положенням п.7.3 ст.7 Податкового кодексу України, оскільки вказаним Законом було внесено зміни не виключно до Податкового кодексу України, а й до деяких інших законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році.

Зігдно з вимогами п.7.4 ст.7 Податкового кодексу України, елементи податку, визначені в пункті 7.1 цієї статті, підстави для надання податкових пільг та порядок їх застосування визначаються виключно цим Кодексом.

Слід звернути увагу, що Законом України від 24.12.2015 року № 909-VIII не вносилися зміни до п.12.3 статті 12 Податкового кодексу України, якою передбачено порядок встановлення місцевого податку, та пп.12.3.4 з вказаної норми ПК України не виключався.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України підлягає застосуванню до спірних правовідносин між сторонами.

Суд також бере до уваги принцип стабільності, закріплений у пп.4.1.9 п.4.1 ст.4 Податкового кодексу України, відповідно до якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Таким чином, у відповідача не було підстав для застосування до позивача у 2016 році ставки плати за землю, визначеної рішенням Ізмаїльської міської ради № 401-VII від 14.01.2016 року у розмірі 1,75 % від нормативної грошової оцінки земель на території міста Ізмаїл, і для нарахування грошового зобов'язання позивачу з плати за землю мала бути застосована ставка, встановлена рішенням Ізмаїльської міської ради від 30.04.2015 року № 5084-VI, яке прийняте з дотриманням вимог податкового законодавства.

Також слід зазначити, що рішенням Ізмаїльської міської ради № 401-VII від 14.01.2016 року, яке оприлюднене 19.01.2016 року, новий розмір ставки земельного податку (1,75%) застосовано з 01.01.2016 року, тобто його дію поширено на період часу, що вже минув (з 01.01.2016р. по 18.01.2016р.).

Таке застосування вказаного нормативно-правового акту прямо суперечить положенням статті 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 акцентується увага на тому, що вищевказана конституційна норма допускає зворотну дію в часі лише нормативно-правових актів, які стосуються скасування чи пом'якшення відповідальності за правопорушення фізичних осіб.

У спірних правовідносинах суд застосовує рішення Європейського суду з прав людини у справах "Серков проти України" (заява №39766/05), "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерело права.

Цими рішеннями було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку.

Отже, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків при існуванні неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов'язків такого платника, а також ролі рішень Європейського Суду з прав людини як джерела права в Україні, суд дійшов висновку про протиправність визначення позивачу податкового зобов'язання з плати за землю на 2016 рік із застосуванням ставки податку 1,75%.

При цьому, суд не бере до уваги посилання позивача на те, що в оскаржуваному податковому повідомленні-рішення податковим періодом помилково зазначено 2016 рік, а не 2015 рік - оскільки пунктом 286.5 ст.286 Подактового кодексу України передбачено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Тому суд вважає, що податковий період "2016 рік" відповідачем визначено правильно.

Згідно з абз.2 п.58.3 ст.58 Податкового кодексу України, податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг.

Відповідно до вимог п.42.2 ст.42 Податкового кодексу України, документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.

Наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 року № 1204, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 січня 2016 р. за № 124/28254, затверджено Порядок надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків (далі за текстом - Порядок).

Згідно з п.2 Розділу ІІІ Порядку, податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) платнику податків - юридичній особі, якщо його передано посадовій особі такого платника податків під розписку або надіслано листом з повідомленням про вручення.

Пунктом 3 Розділу ІІІ Порядку встановлено, що податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) платнику податків - фізичній особі, якщо його вручено особисто такій фізичній особі чи її законному представникові або надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження такої фізичної особи з повідомленням про вручення.

Згідно з пп.2 п.4 Розділу ІІІ Порядку, дата надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення проставляється працівником структурного підрозділу, до функцій якого належить реєстрація вхідної та вихідної кореспонденції, або відповідальною особою, визначеною керівником контролюючого органу для виконання таких функцій, - у разі надіслання листом з повідомленням про вручення. При цьому повідомлення про вручення прикріплюється до примірника податкового повідомлення-рішення, який залишився в контролюючому органі (при направленні податкового повідомлення-рішення форми "Ф" - до корінця податкового повідомлення-рішення).

Таким чином, оскільки відповідач, як він сам зазначив у своїх поясненнях (лист від 10.01.2017 року № 175/9/15-02-10), податкове повідомлення-рішення № 6 від 15.06.2016 року надіслав позивачу простою кореспонденцію, суд бере до уваги доводи позивача, що відповідачем порушено порядок надіслання йому податкового повідомлення-рішення та воно не було вручено позивачу у встановленому законом порядку.

Суд зазначає, що оскільки визначення суми грошового зобов'язання позивача є дискреційним повноваженням контролюючого органу, суд не може брати на себе його функції щодо обрахування грошових зобов'язань платнику податків, а тому лише відповідач може приймати рішеня про визначення грошового зобов'язання позивача з плати за землю із застосуванням ставки податку в розмірі 1% від нормативної грошової оцінки земель міста Ізмаїл.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення № 6 від 15.06.2016 року є протиправними та такими, що підлягає скасуванню.

Згідно з положеннями ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з вимогами ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням наданих доказів та встановлених судом обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, згідно ч.1 ст.94 КАС України суд присуджує всі здійснені позивачем документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі.

Керуючись ст.ст. 2, 7- 9, 11, 71, 86, 94, ч.6 ст.128, ст.ст.158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області № 6 від 15.06.2016 року про сплату земельного податку з фізичних осіб в сумі 15591,87 грн.

Стягнути сплачений при подачі позову судовий збір у сумі 551,20 (п'ятсот п'ятдесят одна гривня 20 копійок) з Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області () за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1).

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції - протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили у разі неподання апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: В.В.Андрухів