Справа № 824/890/16-а
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2017-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 824/890/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Лелюк О.П.

Суддя-доповідач: Біла Л.М.

02 лютого 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Гонтарука В. М. Граб Л.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини - польової пошти НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
В листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини - польової пошти НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року в задоволені адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

02 лютого 2017 року на адресу суду надійшли заперечення на апеляційну скаргу (вх. 1931/17) та заява про розгляд справи в порядку письмового провадження (вх. 1938/17) від відповідача.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явився.

За таких обставин, а також враховуючи, що судом участь сторін в судовому засіданні не визнавалась обов`язковою, колегія суддів прийшла до висновку щодо можливості апеляційного розгляду справи в порядку письмового провадження у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України.

Згідно з ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41 КАС України у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 04 липня 2013 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_2 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України стороком на 3 (три) роки.

Відповідно до п. 4 контракту сторони зобов`язуються не пізніш як за три місяці до закінчення строку контракту укласти новий контракт або повідомити одна одну про небажання укладати контракт чи відмову в його укладенні з повідомленням причин, визначених нормативно-правовими актами.

04 березня 2016 року позивач (за три місяці до закінчення строку дії контракту) звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту.

29 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з аналогічним рапортом, а також цього ж дня подав скаргу до військової прокуратури Чернівецького гарнізону щодо неправомірних дій командування вказаної військової частини.

Листом військової прокуратури Чернівецького гарнізону від 30.09.2016 № 4/2580 вих.-16 позивача повідомлено, що його звернення відповідно до вимог ст. 7 Закону України "Про звернення громадян" направлено для розгляду до військової частини польової пошти НОМЕР_3 .

Поряд з цим, відповідачем розглянуто заяву ОСОБА_1 щодо його звільнення з військової служби за контрактом та листом від 12.10.2016 № 887 вих.-16 повідомлено, що відповідно до наказу командира військової частини - польової пошти НОМЕР_1 № 192 від 28 вересня 2016 року (по стройовій частині) солдат військової служби за контрактом ОСОБА_1 з 28 вересня 2016 року виключений зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення, йому видано всі види атестатів і він вважається вибувшим до нового місця служби - військової частини польової пошти НОМЕР_3 м. Львів і такий рапорт щодо звільнення слід надсилати саме на адресу військової частини за місцем проходження служби.

Крім того, листом військової частини - польової пошти НОМЕР_3 від 13.10.2016 року № 3361 позивача проінформовано, що як слідує з повідомлення командира військової частини - польової пошти НОМЕР_1 від 12.10.2016 вих. № 1248 до безпосередніх командирів та командування військової частини - польової пошти НОМЕР_1 протягом проходження військової служби із зверненнями та скаргами ОСОБА_1 не звертався. Відповідно до наказу командира військової частини - польової пошти НОМЕР_1 від 28 вересня 2016 року №192 (по стройовій частині) позивач з 28 вересня 2016 року виключений зі списків особового складу військової частини - польової пошти НОМЕР_1 , знятий зі всіх видів забезпечення та направлено до нового місця служби, а саме військової частини польової пошти НОМЕР_3 (м. Львів). Командуванням військової частини - польової пошти НОМЕР_1 на підставі наказу командира названої військової частини від 28 вересня 2016 року № 3900 було проведено службове розслідування, за результатами якого встановлено, що ОСОБА_1 не вибув у складі команди для подальшого проходження військової служби до військової частини - польової пошти НОМЕР_3 та відсутній на військовій службі без поважних причин більше ніж десять днів.

Також в листі військової частини - польової пошти НОМЕР_3 зазначено, що станом на 13 жовтня 2016 року для подальшого проходження військової служби до військової частини - польової пошти НОМЕР_3 позивач не прибув та останньому запропоновано припинити порушувати військову дисципліну та для подальшого проходження військової служби прибути до військової частини - польової пошти НОМЕР_3 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

На запит адвоката Біленкова М.Г. від 11.10.2016 командування військової частини - польової пошти НОМЕР_1 листом від 21.10.2016 року № 916 вих.-16 повідомило, що відповідно до записів у журналі реєстрації рапортів частини, 04 березня 2016 року рапорт ОСОБА_1 про звільнення його з військової служби не реєструвався. Додатково в листі вказано, що 12 жовтня 2016 року на адресу військової частини польової пошти НОМЕР_1 поштою надійшов рапорт позивача від 29 вересня 2016 року про звільнення його з військової служби за закінченням строку дії контракту. Даний рапорт був розглянутий командуванням частини та 12 жовтня 2016 року за вих.№887вих.-16 ОСОБА_1 була надіслана відповідь з роз`ясненням надсилання рапорту такого змісту на адресу військової частини за місцем проходження служби.

Також в зазначеному листі військової частини - польової пошти НОМЕР_1 вказано, що відповідно до наказу командира військової частини - польової пошти НОМЕР_1 №128 від 05 липня 2016 року (по стройовій частині) солдату ОСОБА_1 з 05 липня 2016 року продовжено строк контракту про проходження військової служби до оголошення демобілізації. За даними частини - польової пошти НОМЕР_1 умови контракту з позивачем у письмовій формі за згодою сторін не змінювалися.

Вважаючи протиправною бездіяльність військової частини - польової пошти НОМЕР_1 щодо не розірвання контракту про проходження військової служби за наявністю підстав для такого розірвання, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що станом на час звернення позивача до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби, так і на час вирішення адміністративної справи, Президентом України не прийнято рішення про демобілізацію, яке було б спрямоване на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу, у зв`язку із чим відсутні правові підстави для звільнення позивача з військової служби шляхом припинення відповідного контракту.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, загальні засади проходження в Україні військової служби регулює та визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).

Відповідно до положень ст. 1 Закону № 2232-XII (в редакції станом на час укладення між позивачем та Міністерством оборони України контракту від 04 липня 2013 року) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає, зокрема, прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу, проходження військової служби.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу та прийняття громадян України на військову службу за контрактом (ч. 1 ст. 4 Закону № 2232-ХІІ).

За приписами ст. 19 Закону №2232-XII (в редакції станом на час укладення контракту) форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом.

Строки військової служби визначаються нормами ст. 23 Закону №2232-XII, відповідно до якої для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються строки військової служби в календарному обчисленні для осіб рядового складу - 3 роки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач проходив такий вид військової служби як військова служба за контрактом осіб рядового складу у військовій частині - польової пошти НОМЕР_1 , уклавши 04 липня 2013 року контракт з Міністерством оборони України в особі командира військової частини - польової пошти НОМЕР_2 полковника Шаптали С.О. на строк 3 (три) роки.

Згідно з пунктом "а" ч. 6 ст. 26 Закону №2232-XII (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

За змістом пункту "б" ч. 2 ст. 26 Закону № 2232-XII (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - проводиться на підставах, передбачених частиною шостою з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.

Аналізуючи доводи апелянта, що на момент закінчення строку дії його контракту, особливий період не діяв, а відтак у відповідача були відсутні підстави для продовження строку дії контракту, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно абз. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (далі - Закон № 3543-XI) особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (ст. 1 Закону № 3543-XI).

Демобілізація, згідно наведеного у ч. 1 ст. 1 Закону № 3543-XI, - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Водночас, 17 березня 2014 року Президентом України було прийнято Указ №3 "Про часткову мобілізацію", затверджений Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI, згідно якого, у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі та відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106, статті 112 Конституції України, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Оскільки цей Указ набрав чинності з 18 березня 2014 року, то з вказаною датою пов`язується настання в Україні особливого періоду.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що особливий період пов`язується, зокрема, із проведенням мобілізації. Особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. При цьому законом не визначено чіткого порядку припинення особливого стану.

Зазначена позиція суду узгоджується з позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року у справа за №21-112а15.

Оскільки особливий період в Україні настав з 18 березня 2014 року, то строк дії контракту про проходження позивачем військової служби у Збройних Силах України закінчився саме під час особливого періоду,

З огляду на вищевказане, суд апеляційної інстанціїї вважає безпідставними твердження апелянта, що на момент закінчення строку його контаракту особливий період не діяв та зазначає, що закінчення мобілізації не припиняє існування особливого періоду, а його закінчення пов`язане виключно з виданням Президентом України Указу про демобілізацію.

Також судова колегія зауважує, що п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону № 2232-XII визначено, що разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Аналогічні положення викладені в пп. 2 п. 252 Положення № 1153/2008 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) у разі оголошення мобілізації і настання особливого періоду військовослужбовці Збройних Сил України звільненню не підлягають та продовжують проходити військову службу понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Накази про звільнення з військової служби військовослужбовців, не виключених із списків особового складу військових частин, підлягають скасуванню, крім наказів про звільнення у відставку військовослужбовців, визнаних за станом здоров`я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку, та в запас за підставами, що відповідають підставам звільнення, визначеним частиною восьмою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Положеннями ч. 8 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ встановлено підстави звільнення військовослужбовців з військової служби з моменту оголошення мобілізації до прийняття рішення про демобілізацію, де, зокрема, відсутня така підстава для звільнення з військової служби як "у зв`язку із закінченням строку контракту".

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у відповідача відсутні підстави для звільнення позивача з військової служби за контрактом до оголошення демобілізації, оскільки останній не належить до жодної із наведених у ч. 8 ст. 26 Закону №2232-XII категорій осіб, які підлягають звільненю під час дії особливого періоду.

З урахуванням викладеного, після детального з`ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що рішення суду першої інстанцій є законним та обгрунтованим, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в ньому повно відображені обставини, що мають значення для справи, а тому не знаходить підстав для його скасування.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198 та ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.
Ухвала суду складена в повному обсязі протягом трьох днів з дня закінчення розгляду справи.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Гонтарук В. М. Граб Л.С.