Справа № 826/20271/15
Суддя: Ключкович В.Ю.
Дата ухвалення: 2017-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

01 лютого 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Грибан І.О.,

Губської О.А.,

за участю секретаря Маменко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Національного банку України, третя особа: публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Національного Банку України, третя особа: Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" - правонаступник Відкритого акціонерного товариства комерційний банк "Райффайзен Банк Аваль", в якому просить визнати протиправною бездіяльність НБУ щодо ненадання необхідної інформації на запит позивача та зобов'язати НБУ надати повну інформацію на запит позивача.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2016 року у задоволенні адміністративного суду відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції неповно встановлено обставини справи та досліджено докази, неправильно надано оцінку наявних у справі доказів та неправильне застосування норм права.

Ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2016 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та призначено до розгляду на 18 січня 2017 року.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2017 року клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи задоволено, відкладено розгляд справи до 01 лютого 2017 року та продовжено строк розгляду справи на п'ятнадцять днів.

В судове засідання, призначене на 01 лютого 2017 року, сторони не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомо.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування технічними засобами у відповідності до ч. 1 ст. 41 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198 та ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 03 червня 2008 року між ОСОБА_3 та відкритим акціонерним товариством комерційний банк "Райффайзен Банк Аваль", укладено кредитний договір №010/02-44/757-08, згідно з умовами якого банк зобов'язується надати позичальнику кредит (грошові кошти) в сумі 250 000,00 доларів США, відновлювальна кредитна лінія з кінцевим терміном погашення 18 червня 2018 року з оплатою процентної ставки 15 % річних.

Позичальник стверджує, що право власності на 250 000,00 доларів США від банку до нього не перейшло, валютний рахунок на який зазначені кошти поступали на ім'я позивальника не відкривався, заявки на конвертацію 250 000,00 доларів США в грошову одиницю України позичальник не подавав, заяви про перерахування цих коштів на оплату нерухомості не подавалися.

14 серпня 2015 року позивач в порядку ст.ст. 3, 4, 5,19 та 20 Закону України " Про доступ до публічної інформації " та ст.ст. 5, 9, 28, 29, 32, 33 Закону України " Про інформацію " звернувся до Національного банку України із запитом, в якому просив повідомити чи подавалась заява на Міжбанківську валютну біржу від Публічного акціонерного товариство "Райффайзен Банк Аваль" - правонаступник Відкритого акціонерного товариства комерційний банк "Райффайзен Банк Аваль" та чи надходила заявка від 03 червня 2008 року про продаж на такій біржі 250 000,00 доларів США через банк і купівлю гривні.

За результатами розгляду, в тому числі вказаного запиту, відповідач листом від 21 серпня 2015 року №40-01008/59853 повідомив позивача про те, що інформація щодо конкретних заявок фізичних осіб-клієнтів комерційних банків у Системі підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку України відсутня. Крім того зазначено про те, що за даними Системи підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку Національного банку України 03 червня 2008 року було зареєстровано інформацію щодо продажу безготівкових доларів США за гривню ПАТ "Райффайзен Банк Аваль". Також, Національним банком України відповідно до Правил організації статистичної звітності, що подається до Національного банку України інформація щодо купівлі та продажу іноземної валюти, що надходила до Національного банку України за формою № 520, відображалася у звітах банків в узагальненому вигляді і не містила інформації у розрізі операцій їх клієнтів.

Позивач не погоджуючись із наданою відповіддю та вважаючи, що НБУ фактично протиправно відмовило йому у праві на отримання запитуваної інформації, звернувся до суду із позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки запитувана позивачем інформація у Національного банку України відсутня, відтак позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

З таким висновком суд апеляційної інстанції погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Пунктом 1 частини першої статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання;

Згідно з частиною першою статті 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про Національний банк України" Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

У відповідності до п. 1 Розділу I Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 10 серпня 2005 року №281 (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Положення №281) це Положення встановлює порядок та умови торгівлі іноземною валютою на міжбанківському валютному ринку України та на міжнародних валютних ринках.

Пунктом 4 розділу І Положення №281 (в редакції, чинній станом на червень 2008р.) визначено, що міжбанківський валютний ринок України - це сукупність відносин у сфері торгівлі іноземною валютою в Україні між суб'єктами ринку, між суб'єктами ринку та їх клієнтами (у тому числі банками-нерезидентами), а також між суб'єктами ринку і Національним банком.

Відповідно до пункту 5 розділу І Положення №281 торгівлю іноземною валютою на міжбанківському валютному ринку України, на міжнародному валютному ринку дозволяється здійснювати виключно Національному банку України та суб'єктам ринку (або з такими суб'єктами).

Суб'єкти ринку є уповноважені банки та уповноважені фінансові установи (п.4 розділу І Положення №281).

Суб'єкти ринку мають право здійснювати купівлю, продаж іноземної валюти виключно на міжбанківському валютному ринку України (п.6 розділу І Положення №281).

З наведеного вбачається, що фізичні особи - клієнти банків не є безпосередніми суб'єктами міжбанківського валютного ринку України.

При цьому, судом першої інстанції правильно зауважено, що суб'єктами ринку є уповноважені банки, уповноважені фінансові установи. Суб'єкти ринку мають право здійснювати торгівлю іноземною валютою виключно у випадках і порядку, передбачених Положенням №281.

Відповідно до пункту 29 розділу І Положення №281 (в редакції, що діяла в 2008 році), суб'єкти ринку укладають між собою та з Національним банком України договори про купівлю, продаж іноземної валюти за безготівкові гривні та підтверджують ці договори виключно під час проведення Торговельної сесії.

Водночас пунктом 32 розділу І Положення №281 (в редакції, що діяла в 2008 році) передбачено, що суб'єкт ринку як за рахунок коштів своїх клієнтів, так і за власні кошти в межах лімітів відкритої валютної позиції має право виконувати заяви та доручення своїх клієнтів (крім суб'єктів ринку), а також задовольняти власні потреби щодо купівлі, продажу іноземної валюти до початку Торговельної сесії.

Суб'єкт ринку має право включати до заявки на участь у Торговельній сесії незадоволені потреби клієнтів, а також власні потреби щодо купівлі та/або продажу іноземної валюти (пункт 33 розділу І Положення №281).

Згідно з пунктами 2.1, 2.2 глави 2 Правил проведення Торговельної сесії та здійснення окремих операцій, пов'язаних з купівлею-продажем іноземних валют та банківських металів, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.08.2005р. №281 (в редакції, що діяла у 2008 році), уповноважений банк (уповноважена фінансова установа) включає у заявку на участь у Торговельній сесії незадоволені потреби клієнтів, а також власні потреби щодо купівлі-продажу іноземної валюти та банківських металів за гривні.

Заявка в паперовій формі підписується керівником (або особою, яка його замінює) та головним бухгалтером (або особою, яка його замінює) банку (фінансової установи) і залишається на зберіганні в банку (фінансовій установі). Заявка в електронній формі подається до Національного банку України в установлений ним строк.

Уповноважений банк (уповноважена фінансова установа) у Заявці визначає за кожною іноземною валютою Класифікатора іноземних валют та банківських металів, та за кожним видом банківських металів обсяг їх купівлі та/або продажу.

Пунктом 2.5. глави 2 Правил проведення Торговельної сесії передбачено, що якщо уповноваженим банком за дві години до закінчення Торговельної сесії не повністю задоволені потреби клієнтів та потреби за власними операціями з купівлі-продажу іноземної валюти, то він має право звернутися до Національного банку України щодо купівлі-продажу в нього іноземної валюти за безготівкові гривні.

Для здійснення операції з купівлі-продажу іноземної валюти з Національним банком України уповноважений банк подає до Національного банку України не пізніше ніж за дві години до закінчення Торговельної сесії розгорнуту заявку. Для здійснення операції з купівлі іноземної валюти ця заявка має містити інформацію за кожним видом валют та кожним клієнтом із зазначенням ідентифікаційного коду за ЄДРПОУ [або ідентифікаційного номера за ДРФО (за наявності)], суми, мети купівлі, а також курсу, за яким банк бажає здійснити операцію з купівлі іноземної валюти.

Наразі ж підтвердження угод здійснюється за допомогою Системи підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку України Національного банку України.

Відповідно до пункту 4 Правил функціонування Системи підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку України Національного банку України та перерахування (зарахування) коштів за окремими операціями з іноземною валютою і банківськими металами, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.08.2005 №281 (в редакції, що діє на момент розгляду справи), для здійснення операції з купівлі іноземної валюти з Національним банком України заявка на участь у Системі підтвердження угод має містити інформацію за кожним видом валют: загальну суму купівлі (із зазначенням у тому числі суми купівлі іноземної валюти для подальшого продажу клієнтам), курс, за яким банк бажає здійснити операцію з купівлі іноземної валюти.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку , що наведеними положеннями законодавства не передбачено відображення у Системі підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку Національного банку України (Торгівельній сесії) інформації про конкретні заяви фізичних осіб-клієнтів комерційних банків про купівлю або продаж іноземної валюти, а також не передбачено обов'язку передачі комерційними банками таких заяв своїх клієнтів до Національного банку України при здійсненні ними валютних операцій на міжбанківському валютному ринку.

Натомість, пунктом ж 1 глави 1 розділу 4 Положення №281 передбачено, що клієнт під час проведення операції з обміну (конвертації) іноземної валюти або банківських металів подає до уповноваженого банку, який його обслуговує, заяву про купівлю або продаж іноземної валюти або банківських металів за довільною формою, але із зазначенням обов'язкових реквізитів, передбачених пунктами 3 і 4 цієї глави. Клієнт для здійснення операцій з купівлі або продажу іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України має право використовувати форми заяв про купівлю або продаж іноземної валюти, аналогічні до тих, що наведені в додатках 1 - 4 до цього Положення, але без урахування реквізитів, які стосуються банківських металів.

Отже, заяви про купівлю або продаж іноземної валюти подаються фізичними особами-клієнтами до уповноважених банків, які їх обслуговують, а не до Національного банку України, що виключає наявність такої заяви клієнта чи інформації про неї у Національного банку України.

У відповідача відсутня компетенції щодо отримання, складання чи створення відомостей про конкретні заявки фізичних осіб - клієнтів комерційного банку щодо купівлі-продажу іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку.

Щодо посилань апелянта на пункти 2.1 та 2.4 постанови Правління № 150 від 15.04.1998 року (далі - Постанова № 150), то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 2.1 Постанови № 150, суб'єкти міжбанківського валютного ринку України мають право купувати іноземну валюту для власних потреб (як за готівкові, так і за безготівкові кошти) та за дорученням клієнтів у разі виконання зобов'язань у цій валюті перед нерезидентами та в інших випадках, передбачених чинним законодавством України. Підставою для купівлі іноземної валюти є відповідні документи, що підтверджують правомірність здійснення цієї операції (договір тощо).

Відповідно до пункту 2.4 Постанови № 150 іноземна валюта, яка придбана у встановленому порядку через уповноважені банки та уповноважені кредитно-фінансові установи на міжбанківському валютному ринку України, повинна бути використана резидентом протягом п'яти робочих днів з часу зарахування її на його поточний рахунок на цілі, вказані в заяві на купівлю іноземної валюти.

За таких підстав, саме у Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк» мала знаходитись інформація та відповідні документи, що підтверджують правомірність здійснення цієї операції (договори тощо) та заяви на купівлю іноземної валюти.

Колегія суддів звертає увагу, що чинне на час укладення позивачем кредитного договору законодавством не визначало обов'язку подання суб'єктами ринку (уповноваженими банками) заявок їх клієнтів на купівлю - продаж іноземної валюти.

Також, відповідач зазначав, що відповідно до Правил організації статистичної звітності, що подається до Національного банку України інформація щодо купівлі та продажу іноземної валюти, що надходила до Національного банку України за формою № 520, відображалася у звітах банків в узагальненому вигляді і не містила інформації у розрізі операцій їх клієнтів.

Щодо посилань апелянта на положення ст. 55, 56, 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 1076 Цивільного кодексу України, то останні стосуються відносин, які виникають виключно між банком та клієнтом, та до спірних відносин застосовані не можуть бути.

Отже, Національним банком України за результатом розгляду інформаційного запиту позивача, останньому надано всю наявну у нього інформацію із зазначенням обґрунтованих причин неможливості надання решти з підстав відсутності такої.

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством. Факт бездіяльності відсутній.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції щодо правомірності дій відповідача.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, який відповідачами в даному випадку виконаний.

Згідно зі ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, що на думку колегії апеляційного адміністративного суду, дотримано судом першої інстанції.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 41, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали складено та підписано 01.02.2017.

Головуючий суддя: В.Ю.Ключкович

Судді: І. О. Грибан

О.А. Губська

Головуючий суддя Ключкович В.Ю.

Судді: Губська О.А.

Грибан І.О.