Справа № 826/3319/16
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2017-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" січня 2017 р. м. Київ К/800/29604/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
ГоловуючогоНечитайла О.М.
СуддівБорисенко І.В.
Олендера І.Я.
розглянувши у порядку письмового провадження
касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельна компанія «МАНГО-ТРЕЙД»

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2016 року

у справі №826/3319/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельна компанія «МАНГО-ТРЕЙД»

до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м.Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельна компанія «МАНГО-ТРЕЙД» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Окружний адміністративний суд м. Києва постановою від 22 липня 2016 року задовольнив адміністративний позов. Визнав протиправними та скасував податкове повідомлення-рішення від 15 січня 2016 року № та податкове повідомлення-рішення від 28 вересня 2015 року №2. Стягнув з Державного бюджету України на користь позивача судовий збір у розмірі 42 750,00 грн.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 18 жовтня 2016 року скасував рішення суду першої інстанції та прийняв нове, яким відмовив у задоволенні позовних вимог.

Вважаючи, що рішення суду апеляційної інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просив його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідач письмових заперечень на касаційну скаргу позивача на адресу суду касаційної інстанції не надіслав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили такі фактичні обставини справи.

Уповноважені особи контролюючого органу провели документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ТОВ «Аксіос трейд» за період з 01 травня 2014 року по 31 травня 2014 року, про що склали акт від 11 вересня 2015 року №364/10/26-57-22-02/38441627, яким встановили порушення позивачем вимог пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, у зв'язку з чим, позивачем завищено податок на додану вартість у розмірі 1 000 000,00 грн.; підпунктів 139.1.1 та 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, у результаті чого занижено податок на прибуток у розмірі 930 952,00 грн.

За результатами перевірки контролюючий орган прийняв податкові повідомлення-рішення від 28 вересня 2015 року №, яким позивачу збільшив розмір грошового зобов'язання з податку на прибуток на 1 396 428,00 грн., з яких основний платіж - 930 952,00 грн., штрафні (фінансові) санкції - 465 476,00 грн. та №, яким збільшив розмір грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 1 500 000,00 грн., з яких основний платіж - 1 000 000,00 грн., штрафні (фінансові) санкції - 500 000,00 грн.

За наслідками адміністративного оскарження, податкове повідомлення-рішення від 28 вересня 2015 року № залишене без змін, а податкове повідомлення - рішення від 28 вересня 2015 року № скасоване в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток за основним платежем у розмірі 30 952,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 15 476,00 грн., в іншій частині залишено без змін та прийняте нове податкове повідомлення-рішення від 15 січня 2016 року №, яким позивачу збільшено розмір грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 1 350 000,00 грн., з яких основний платіж - 900 000,00 грн. та штрафні (фінансові) санкції - 450 000,00 грн.

Таким чином, предметом оскарження у даній справі є податкові повідомлення-рішення від 28 вересня 2015 року № та від 15 січня 2016 року №.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Фактичною підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень слугували висновки податкового органу про безпідставне включення позивачем до складу валових витрат та податкового кредиту, вартості послуг, отриманих від ТОВ «Аксіос трейд» за правочинами, виконання яких не спричиняє настання правових наслідків.

Вказані висновки контролюючого органу ґрунтуються на актах перевірок контрагента позивача, за результатами дослідження яких відповідач вважає, що діяльність останнього спрямована на здійснення операцій, пов'язаних з отриманням податкової вигоди переважно з контрагентами-посередниками, які не виконували своїх податкових зобов'язань. Відповідно до баз даних ДПС, податкової звітності та інших джерел інформації, одержаних у ході перевірки, податковим органом встановлено укладання цивільно-правових відносин та проведення безтоварних операцій, спрямованих на надання податкової вигоди для третіх осіб з метою штучного формування податкового кредиту.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, дійшов висновку про правомірність прийнятих податкових повідомлень-рішень, оскільки позивачем не доведено належними первинними документами факту виконання господарських зобов'язань за договорами про надання агентських послуг.

Разом з тим, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не може погодитися з такими висновками суду попередньої інстанції та вважає їх передчасними з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, основним видом господарської діяльності позивача за КВЕД - 46.71 є оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами, про що свідчить наявна у матеріалах справи довідка з ЄДРПОУ Головного управління регіональної статистики від 16 липня 2015 року, за номером 31694.

З матеріалів справи вбачається, що у перевіряємий період позивач мав господарські відносини з ТОВ «Аксіос трейд» на підставі договору від 05 травня 2014 року №01/05, за умовами якого позивач надав ТОВ «Аксіос трейд» (агент) монопольне право на виконання агентських функцій по пошуку постачальників і покупців нафтопродуктів на території України.

Фактичне виконання вказаних господарських відносин підтверджується наявними у матеріалах справи копіями акту здачі - приймання робіт (надання послуг) від 31 травня 2014 року №ОУ-0531/09, звіту агента від 31 травня 2014 року №01/05, податкової накладної від 31 травня 2014 року №94 на суму 6 000 000,00 грн., картки рахунку №6852 за травень 2014 року.

Сплачені за результатом господарських операцій з придбання послуг кошти були включені позивачем до складу валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість відповідного звітного періоду.

У відповідності до приписів підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За приписами підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Отже, виходячи з положень Податкового кодексу України, до складу валових витрат включаються будь-які витрати, які пов'язані з господарською діяльністю платника податку та підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами.

З матеріалів справи вбачається, що позивач сформував валові витрати на підставі належним чином оформлених первинних бухгалтерських документів, отриманих від вказаного контрагента, що відповідає вищенаведеним вимогам законодавства.

У відповідності до приписів підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Отже, достатніми підставами для виникнення у платника податку права на податковий кредит є наявність податкових накладних, виданих йому підприємством-контрагентом, оформлених з дотриманням вимог чинного законодавства, встановлення судом реальності та товарності господарської операції.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За змістом частин першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Відповідно до статті 1 цього Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

З огляду на наведені приписи податкового законодавства, судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що включення позивачем до складу валових витрат та податкового кредиту суми податку на додану вартість, сплаченої у ціні отриманих послуг на підставі податкових накладних, оформлених у відповідності до вимог законодавства, свідчить про правомірність формування валових витрат та податкового кредиту спірного періоду.

З наявних у матеріалах справі доказів вбачається реальність вчинення господарських взаємовідносин позивача з зазначеним контрагентом на підставі належним чином складених первинних бухгалтерських документів.

Натомість, відповідачем не наведено жодних доводів та не надано будь-яких доказів, які б могли свідчити про недобросовісність позивача як платника податків або про наявність обставин, що виключають обґрунтованість включення позивачем до складу валових витрат та податкового кредиту спірної суми податку по господарським операціям із зазначеним контрагентом.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи податкового органу про те, що порушення контрагентом позивача норм податкового законодавства при формуванні своїх податкових зобов'язань, свідчать про відсутність у останнього права на формування валових витрат та податкового кредиту за наслідками здійснення господарських операцій з вказаним контрагентом, оскільки чинне податкове законодавство не ставить у залежність право позивача на формування валових витрат та податкового кредиту від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентами податку до бюджету. Питання визначення складу податкового кредиту поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Висновки податкового органу, які стали підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень про неправомірність формування валових витрат та податкового кредиту ґрунтуються на підставі лише тих даних, які містяться в інформаційних базах відповідача, без врахування первинних документів, що підтверджують фактичне здійснення операцій позивача із зазначеними контрагентами.

Крім того, укладений договір не визнаний у встановленому законом порядку недійсним, інших відомостей, які б свідчили, зокрема, про необґрунтоване завищення позивачем суми витрат та податкового кредиту, відповідачем до суду не надано, а судами попередніх інстанцій таких обставин не встановлено.

Зважаючи на встановлення судом першої інстанції факту документального підтвердження формування позивачем валових витрат та податкового кредиту за результатом здійснення господарської діяльності з ТОВ «Аксіос трейд», а також використання придбаних послуг підприємством у власній господарській діяльності, контролюючим органом безпідставно донараховано податкові зобов'язання з податку на прибуток та податку на додану вартість.

Відтак, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про правомірність позбавлення позивача права на формування валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість із вказаним контрагентом за спірний період.

Відповідно до змісту положень статті 226 КАС України, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України встановивши наявність обставин, що зумовлюють необхідність застосування нормативного припису статті 226 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись статтями 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельна компанія «МАНГО-ТРЕЙД» задовольнити.

2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2016 року у справі №826/3319/16 скасувати та залишити в силі постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 липня 2016 року у справі №826/3319/16.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Борисенко І.В. Олендер І.Я.