Справа № 750/9644/16-а
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2017-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 750/9644/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Логвін Т.В. Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

31 січня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Бєлової Л.В.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 листопада 2016 року, -

У с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України, у якому просила визнати протиправними дії відповідача щодо відмови їй у поновленні виплати пенсії та зобов'язати останнього поновити їй виплату пенсії за віком, яка була призначена відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01 травня 2013 року, шляхом перерахування нарахованих сум пенсії на поточний рахунок ОСОБА_2 НОМЕР_1, відкритий у філії Чернігівського обласного управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» №10024 (МФО 353553, ).

Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 листопада 2016 року позов задоволено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з 07 жовтня 2009 року відсутні норми, які унеможливлювали призначення та виплату пенсії громадянам України, які проживають за кордоном та, оскільки пенсія не виплачувалася з вини відповідача, вимога про зобов'язання поновити виплату пенсії підлягає задоволенню з часу припинення її виплати (з 01.05.2013 року).

З таким висновком не можна погодитися у повній мірі, ураховуючи наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач є громадянкою України та до виїзду на постійне проживання в Ізраїль проживала в Україні, з 2006 року отримувала пенсію за віком.

У зв'язку з виїздом за кордон позивачу було проведено виплату пенсії за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Виплата пенсії їй припинена з 01.05.2013 року.

15.09.2016 року позивач звернулася до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України із заявою про поновлення виплати пенсії.

Однак, листом листом від 30 вересня 2016 року №742/02/Р-7 Чернігівське об'єднане управління Пенсійного фонду України відмовило позивачу у поновленні виплати пенсії та повідомило, що позивачу необхідно особисто звернутися до управління за місцем проживання та надати паспорт громадянина України із зазначенням реєстрації місця проживання в Україні.

Надаючи оцінку діям відповідача, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Аналогічна правова позиція також викладена в рішеннях Вищого адміністративного суду України (від 16 жовтня 2016 року справа №755/12509/15-а), Верховного Суду України (від 06 жовтня 2015 року справа №608/1189/14-а).

При цьому, посилання відповідача в апеляційній скарзі щодо порушення позивачем вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за №1566/11846, та не подання позивачем особисто заяви та передбачених вказаним порядком документів, є необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи.

Так, як убачається з матеріалів справи, 15 вересня 2016 року позивач особисто (що не спростовано відповідачем) звернулася до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України із заявою про поновлення виплати пенсії, до якої було додано, у тому числі, паспорт, пенсійне посвідчення, картка реквізитів, документ про проживання в Ізраілі (а.с.14 - 17).

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про протиправність дій відповідача щодо відмови у поновленні виплати пенсії позивачу.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що в адміністративному процесуальному законодавстві встановлено строки звернення до суду за захистом порушених права, свобод та інтересів, а також передбачені наслідки їх пропуску.

При розгляді даної справи суд першої інстанції не звернув увагу на дотримання позивачем строків звернення до суду.

Так, відповідно до частин першої, другої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини першої статті 100 цього Кодексу адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Оскільки виплата пенсії носить щомісячний регулярний характер, позивач дізналась про порушення своїх прав після того, як у територіального органу Пенсійного фонду України виникли підстави для поновлення виплати їй пенсії та після нездійснення вказаних виплат, тобто в травні 2013 року.

Ураховуючи наведені процесуальні норми, а також те, що позивач звернулась у суд 12 жовтня 2016 року, за період вимог з 01 травня 2013 року по 11 квітня 2016 року (включно) нею пропущено строк звернення за захистом своїх прав та інтересів. Поважних причин пропуску даного строку позивачем не наведено, і судом не встановлено.

При цьому, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачується за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Колегія суддів вважає, що наведені положення ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» регулюють виплату за минулий час уже нарахованих пенсій, однак не виплачених з вини ПФУ. У разі ж, якщо право позивача на отримання цих сум пенсій відповідачем визнано не було, що і стало підставою звернення до суду, то застосуванню підлягають положення статей 99, 100 КАС України.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 28 жовтня 2015 року у справі № 1715/21240/12.

Отже, вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у поновленні виплати пенсії за віком та про зобов'язання відповідача відновити виплату пенсії підлягають задоволенню з 12 квітня 2016 року, а відповідні вимоги, заявлені за період з 01 травня 2013 року по 11 квітня 2016 року (включно) мають бути залишені без розгляду.

Керуючись ст.ст. 155, 160, 195, 197, 198, 200, 202, 203, 205, 207, 212, 254 КАС України,

У х в а л и в:

Апеляційну скаргу Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України задовольнити частково.

Постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 листопада 2016 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про поновлення ОСОБА_2 виплати пенсії за віком, яка була призначена відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01 травня 2013 року по 11 квітня 2016 року. Адміністративний позов ОСОБА_3 у вказаній частині залишити без розгляду.

У решті постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є.Пилипенко
суддяЛ.В. Бєлова

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Пилипенко О.Є.

Бєлова Л.В.