Справа № 751/10863/16-а
Суддя: Бужак Н.П.
Дата ухвалення: 2017-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Бужак Н.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Троян Н.М.

За участю секретаря: Івченка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Чернігівської митниці ДФС на постанову Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Чернігівської митниці ДФС про визнання протиправною, скасування постанови та закриття провадження по справі про порушення митних правил № 0568/10209/16 від 21 листопада 2016 року,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до Новозаводського районного суду м. Чернігова з адміністративним позовом до Чернігівської митниці ДФС про визнання протиправною, скасування постанови та закриття провадження по справі про порушення митних правил № 0568/10209/16 від 21 листопада 2016 року.

Постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 грудня 2016 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши осіб, що з'явилися в судове засідання, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, головним інспектором ВМО № 1 м.п. Новгород-Сіверський Чернігівської митниці ДФС Дяченком Ю.П. складений протокол про порушення митних правил № 0568/10209/16 за ознаками ст. 485 Митного кодексу України.

Згідно із вказаним протоколом 06 жовтня 2016 року об 11 годині 37 хвилин в зону митного контролю відділу митного оформлення № 1 митного поста «Новгород-Сіверський» Чернігівської митниці ДФС прибув автомобіль марки «Міцубісі Оутлендер», р.н.з. НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2, який слідував у напрямку Україна - Російська Федерація, під керуванням громадянина Російської федерації ОСОБА_2.

В ході здійснення митних формальностей позивач надав до митного контролю свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3, паспорт громадянина Російської Федерації НОМЕР_4 та контрольний талон для проходження по «зеленому коридору».

Відповідно до інформації з Єдиної автоматизованої інформаційної системи ДФС спірний автомобіль ввезено позивачем на митну територію України 19.08.2016 року через відділ митного оформлення № 1 митного поста «Новгород-Сіверський» Чернігівської митниці ДФС в митному режимі «тимчасове ввезення строком до 1 року».

Разом з тим Чернігівською митницею ДФС отримано лист Управління ДМС України в Чернігівській області від 06.09.2016 року № 74.01/05-1 2311, яким повідомлено, що громадянин ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за обліками відділу адресно-довідкової роботи УДМС України в Чернігівській області значиться зареєстрованим з 15.03.2013 року за адресою: АДРЕСА_1, по посвідці на постійне проживання серії НОМЕР_5, виданій органом 7401 від 22.03.2013 року, термін дії до безстроково.

Таким чином, 19.08.2016 року під час ввезення на митну територію України автомобіля марки «Міцубісі Оутлендер», р.н.з. НОМЕР_1, VIN НОМЕР_2, у митному режимі «Тимчасового ввезення на строк до одного року», громадянин ОСОБА_2 вчинив протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів у розмірі 213 719,90 грн.

На підставі зазначених матеріалів, заступником начальника Чернігівської митниці ДФС - начальником управління боротьби з митними правопорушеннями Литвененком В.В. винесено постанову у справі про порушення митних правил від 21 листопада 2016 року, якою позивача визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст. 485 Митного кодексу України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 300 відсотків несплаченої суми митних платежів у сумі 705 242,52 грн.

Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 380 Митного кодексу України тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено митними органами з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Обов'язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом.

У відповідності до ст.485 МК України заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв'язку з якими було надано такі пільги, -тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.

З аналізу положень ст. 485 МК України колегія дійшла висновку, що склад правопорушення викладений в даній нормі передбачає спеціальну протиправну мету дій декларанта щодо заявлення неправдивих відомостей неправомірне звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру.

Наявність спеціальної протиправної мети в диспозиції вказаної норми свідчить про те, що зазначене правопорушення може бути вчинене лише з умисною формою вини.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 має постійне місце проживання та на праві власності житло в Російській Федерації, персоніфікований та отримує там пенсію, має страхове свідоцтво державного пенсійного страхування, російський ідентифікаційний номер платника податків, поліс обов'язкового медичного страхування в Російській Федерації. Перетин кордону України позивачем був зумовлений тим, що у нього хворіла мати, а на даний час проживає хвора сестра, яка не може ходити, тому він змушений періодично приїжджати для надання допомоги. При проходженні митного контролю, інспектор митниці посвідку на постійне проживання не вимагав.

Відповідно до вимог ст. 531 МК України, підставами для скасування або зміни постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил є: відсутність у діях особи, яка притягується до відповідальності, ознак порушення тих митних правил, які ставляться в вину правопорушнику, тобто з наданих суду письмових доказів, у діях позивачва не вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 485 МК України, оскільки у його діях відсутня вина у формі умислу або необережності, суспільно-небезпечні наслідки його дій не встановлені.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не доведено наявність всіх складових правовопорушення, передбаченого ст.485 МК України, зокрема, доказів на підтвердження протиправної мети суду надано не було, а отже адміністративний позов слід задовольнити частково - в частині визнання протиправною і скасування постанови від № 0568/10209/16 від 21 листопада 2016 року.

Що стосується доводів представників апелянта про те, що позивач постійно проживає на території Держави України, оскільки отримав посвідку на проживання та зареєстрований в Україні, а отже є резидентом у розумінні вимог митного законодавства, то колегія судді не може прийняти їх до уваги.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Стаття 6 зазначеного Закону визначає, що реєстрація та продовження реєстрації тимчасового перебування іноземців, осіб без громадянства здійснюються відповідно до законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Згідно п.7 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в'їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні;осіб без громадянства» у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні; п.17 посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україн

Із листа Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 06.09.2016 ркоу (а.с.42) вбачається, що позивач значиться зареєстрованим у м. Семенівка Чернігівської області по посвідці на постійне проживання, виданої 22.03.2013 року на термін дії безстроково.

У судовому засіданні позивач та його представник пояснили, що позивач є громадянином Російської Федерації, зареєстрований у даній державі, отримує там пенсію, мас медичну страховку. До України прибув для надання допомоги по догляду рідній сестрі, яка важко хворіє і потребує сторонньої допомоги. Крім того, позивач зазначив, що вважає своїм постійним місцем проживанням м. Орел Російська Федерація, громадянином якої є, що підтверджується долученою до справи копією паспорта.

Отже, колегія суддів вважає, що позивач є іноземцем у розумінні вимог чинного законодавства України і сам факт узаконення його проживання на території України на підставі посвідки на постійне місце проживання не є доказом того, що зазначений громадянин повинен сплачувати податки та збори на території Держави України.

Крім того, колегія суддів зазначає, що наявність посвідки на постійне проживання в Україні є лише однією з підстав, що дає іноземцю право на одержання статусу податкового резидента України за ознакою «місце проживання в Україні».

Разом з тим, згідно з пп. 14.1.54 п.14.1 ст.14 ПКУ дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді спадщини, подарунків, виграшів, призів.

Пунктом 162.1 ст.162 ПКУ платниками податку на доходи фізичних осіб є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи та фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні.

Судом в ході розгляду справи не було встановлено наявність у позивача на території України будь-якого доходу, майна на праві власності, а також не встановлено, що останній працює чи займається підприємницькою діяльністю, а також на території Держави України має сім»ю з якою разом мешкає.

Так, відповідно до Податкового кодексу України з метою оподаткування нерезидентом вважається фізична особа, яка не є резидентом. Фізична особа - резидент - це фізична особа, яка має місце проживання в Україні.

У разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв'язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від'їзду) протягом періоду або періодів податкового року.

При цьому видана іноземцю на підставі Закону про імміграцію посвідка на постійне проживання в Україні є лише дозволом на постійне проживання в Україні і не підтверджує факт проживання (постійного проживання) іноземця в Україні, тому не може бути документом, який свідчить про резидентський статус платника податку в Україні.

Отже, колегія суддів вважає помилковими висновки митного органу про порушення позивачем митних правил під час ввезення на митну територію України автомобіля у митному режимі тимчасового ввезення на строк до 1 року, тобто вчинення протиправних дій, спрямованих на ухилення від сплати митних платежів.

Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги про закриття провадження у справі, не підлягають задоволенню, оскільки повноваженнями щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності за ст. 485 МК України, як і закриття провадження у такій адміністративній справі, наділений виключно державний орган - орган доходів і зборів (ч.1 ст.522 МК України), а суд лише перевіряє законність і обгрунтованість спірного рішення, а не приймає рішення замість нього, що повністю узгоджується з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. У адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 грудня 2016 року є законною і обґрунтованою, ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування не має.

Викладені в апеляційній скарзі апелянтом доводи, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 198, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції має право за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Чернігівської митниці ДФС залишити без задоволення, а постанову Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 грудня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте на неї може бути подано касаційну скаргу до Вищого адміністративного суду України у порядку та в строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Троян Н.М.

Повний текст виготовлено: 01 лютого 2017 року.

Головуючий суддя Бужак Н.П.

Судді: Троян Н.М.

Костюк Л.О.