Справа № 826/3328/16
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2017-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ
20 січня 2017 року № 826/3328/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Качура І.А., суддів: Келеберди В.І., Данилишина В.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Прокуратури міста Києва про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_2 - позивач) з позовом до Міністерства юстиції України (далі - Міністерство юстиції України, відповідач-1), Прокуратури міста Києва (далі - Прокуратура міста Києва, відповідач-2), в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення прокуратури міста Києва, оформлене у вигляді довідки про результати вивчення особової справи ОСОБА_1 щодо застосування заборон, визначених Законом України «Про очищення влади» від 20.03.2015;

- зобов`язати прокуратуру міста Києва прийняти обґрунтоване рішення, яке б свідчило про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_1 як особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених статтею 1 Закону України «Про очищення влади»;

- зобов`язати Міністерство юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» відомості щодо ОСОБА_1 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.03.2016 року відкрито провадження у справі і призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.01.2017 року позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог про зобов`язання Міністерства юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» відомості щодо ОСОБА_1 залишено без розгляду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що прокуратурою міста Києва 20.03.2015 прийнято висновок, оформленого у вигляді довідки про результати вивчення особової справи щодо застосування заборон, визначених Законом України «Про очищення влади» на підставі якого наказом виконуючого обов`язки прокурора міста Києва старшого радника юстиції ОСОБА_3 від 20.03.2015 № 780к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника прокурора Подільського району м. Києва на підставі п.7-2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та ч. З ст.1, п.4 ч.2 ст. З Закону України «Про очищення влади».

Такий висновок на думку позивача є протиправним та підлягає скасування, оскільки 17.03.2015 позивач призваний Волноваським РВК на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, відповідно до вимог ст. 119 КЗпП України (із збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку), що підтверджується наказом в.о. прокурора міста Києва від 17.03.2015 № 709к про увільнення ОСОБА_2 від виконання обов`язків заступника прокурора Подільського району міста Києва на особливий період, із збереженням посади та середнього заробітку на період до одного року.

Таким чином позивач посилаючись на положення ч. З ст. 119 КЗпП України та ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», відповідно до яких за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації на строк до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігається місце роботи, посади і компенсується із бюджету середній заробіток вважає висновок прокуратури міста Києва, який оформлений у вигляді довідки про результати вивчення особової справи щодо застосування заборон, визначених Законом України «Про очищення влади» протиправним та таким що підлягає скасування.

Крім того, позивач звертає увагу на те, що на час прийняття вказаної довідки існувала ухвала Волноваського районного суду від 20.03.2015 у справі № 2-а/221/36/2015, відповідно до якої було заборонено прокуратурі міста Києва та/чи її посадовим особам звільняти позивача, увільненого від виконання обов`язків заступника прокурора Подільського району м. Києва на підставі наказу прокурора міста Києва від 17.03.2015 № 709к до закінчення проходження ним військової служби у Збройних силах України, але не довше ніж до 17.03.2016. Позивач зазначає, що 20.03.2015 прокуратурі міста Києва було відомо про існування ухвали про заборону прокуратурі міста Києва та/чи її посадовим особам звільняти позивача, увільненого від виконання обов`язків.

Позивач стверджує, що не вчиняв дій, не допускав бездіяльності та не приймав рішень, які б були спрямовані на узурпацію влади, підрив основ національної безпеки і оборони або протиправне порушення прав і свобод людини.

Позивач також зазначає, що висновок зроблений Прокуратурою міста Києва суперечить Конституції України, міжнародним зобов`язанням України, судовій практиці Європейського Суду з прав людини, висновкам Конституційного Суду України.

Відповідач - прокуратура міста Києва заперечує проти задоволення позовних вимог, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на те, що відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Заборона, передбачена ч. 3 та ч. 4 цієї статті, не застосовується до осіб, зазначених у ч.ч. 2 - 4 ст. З цього Закону, які визнані учасниками бойових дій під час проведення антитерористичної операції на сході України у встановленому законодавством порядку.

Таким чином відповідач 2 стверджує, що на час прийняття висновку (довідки про результати вивчення особової справи щодо застосування заборон, визначених Законом України «Про очищення влади») документи щодо визнання ОСОБА_1 учасником бойових дій під час проведення антитерористичної операції на сходів України, у встановленому законі порядку відсутні, про що зазначено в самому висновку (довідки).

Крім того, відповідач 2 зазначає, що відповідно до п.4 ч. 2 ст. 2 Закону України «Про очищення влади» заборона, передбачена ч. З ст. 1 цього закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21.11.2013 по 22.04.2014 та не були звільнені в цей період з відповідно посади (посад) за власним бажанням - керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Таким чином, на думку представника відповідача 2 прокуратурою міста Києва правомірно зроблено висновок, який оформлений у вигляді довідки про результати вивчення особової справи щодо застосування заборон, визначених Законом України «Про очищення влади».

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на те, що протокольною ухвалою суду здійснено перехід розгляду справи в порядку письмового провадження та з урахуванням вимог ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з огляду про наступне.
Згідно наказу прокурора міста Києва від 22.04.2013 №878к радника юстиції ОСОБА_1 переведено на посаду заступника прокурора Шевченківського району міста Києва з посади начальника відділу організації представництва управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури міста Києва.

Згідно наказу прокурора міста Києва від 18.07.2014 № 2301к радника юстиції ОСОБА_1 переведено на посаду заступника прокурора Подільського району міста Києва з посади заступника прокурора Шевченківського району м. Києва.

На виконання розпорядження прокурора м. Києва № 21 від 18.02.2015 про проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених ч. З і 4 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» з 11.03.2015 р. розпочато перевірку стосовно перших заступників та заступників прокурорів міста Києва.

Згідно наказу в.о. прокурора міста Києва від 17.03.2015 № 709к увільнено радника юстиції ОСОБА_1 від виконання обов`язків заступника прокурора Подільського району міста Києва, призваного 17 березня 2015 року на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, із збереженням посади та середнього заробітку на період до одного року (ст. 119 КЗпП).

Відповідно до ч. 7 ст. 1 Закону України Закону України «Про очищення влади» заборона, передбачена частинами третьою та четвертою цієї статті, не застосовується до осіб, зазначених у частинах другій - четвертій статті 3 цього Закону, які визнані учасниками бойових дій під час проведення антитерористичної операції на сході України у встановленому законодавством порядку.

На підтвердження участі в бойових діях під час проведення антитерористичної операції на сході України, до матеріалів справи залучена довідка Волноваського районного військового комісаріату, відповідно до якої позивач перебував на військовій службі з 17.03.2015 по 16.06.2015 та згідно із витягом із наказу керівника сектору «Б» залучений та бере участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей для виконання службових (бойових) завдань.

До матеріалів справи також залучено копію витягу із наказу керівника сектору «Б» від 30.03.2015 № 93, в якому зазначено, що вважати такими, що прибули 17.03.2015 р. до складу сил та засобів сектору «Б», які залучаються та беруть участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, для виконання службових (бойових) завдань, зокрема, старшого лейтенанта ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, яка видана ІНФОРМАЦІЯ_1 від 18.06.2015 р. № 05/1220, позивач - старший лейтенант ОСОБА_1 дійсно в період з 17.03.2015 по 16.06.2015 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. Зазначено, що позивач перебував у складі сил та засобів, які залучаються та беруть

Як зазначив Конституційний Суд України, право на працю є природною потребою людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом (абзац третій підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 29 січня 2008 року N 2-рп/2008).

Наведені конституційні гарантії щодо реалізації права на працю, відповідно, поширюються і на публічну службу.

В даному випадку, як встановлено судом, до призову 17 березня 2015 року на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, позивач працював в органах прокуратури. Остання посада, яку займав позивач до призову - заступник прокурора Подільського району м. Києва, тобто ОСОБА_1 перебував на публічній службі та, відповідно, знаходиться під захистом держави від незаконного звільнення.

У взаємозв`язку з наведеним та в контексті подальшого перебування позивача у складі Збройних Сил України та виконання у зв`язку з цим його конституційного обов`язку, слід зазначити, що відповідно до положень ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до положень ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відтак, Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, які потребують додаткових гарантій з боку держави.

Необхідність додаткових гарантій як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба в Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей.

Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність, встановлюють гарантії військовослужбовцям, реалізуючи таким чином вищезгадані положення Конституції України.

Так, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» регулюються відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 цього Закону (в редакції на час прийняття оскаржуваного рішення) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до Закону України від 15.01.2015 р. N 116-УШ, який набрав чинності 08.02.2015 р., частину 2 статті 39 зазначеного Закону («Призов на військову службу під час мобілізації. Демобілізація»; в редакції на час прийняття оскаржуваного рішення), викладено у новій редакції, відповідно до якої за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Крім того, відповідно до ч. З ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.

Вказаними нормами не передбачено винятків/виключень, як наприклад «крім випадків, передбачених Законом України "Про очищення влади", щодо можливості звільнення особи, яка призвана на військову службу під час мобілізації на особливий період, відповідно до вимог цього Закону.

Системний аналіз вказаних спеціальних норм дає підстави для висновку, що у разі, якщо особа вже призвана на військову службу під час мобілізації на особливий період, що має місце в даному випадку, вказана особа, незалежно від попередньо займаної посади (місця роботи), надалі не може бути звільнена з посади у строк раніше ніж через рік, незалежно від виникнення у подальшому (після мобілізації) підстав для звільнення, що належить до визначених Конституцією України додаткових конституційних гарантій військовослужбовцям при виконанні конституційного обов`язку при проходженні державної служби особливого характеру, які не можуть бути обмежені в силу наведених вище норм Конституції України.

Виходячи із встановлених судом обставин та наведених норм законодавства України, у відповідача 2 були відсутні правові підстави для прийняття оскаржуваного висновку у період знаходження позивача на військовій службі та до закінчення річного строку від дня мобілізації.

Прокуратурою міста Києва при прийняті оскаржуваного висновку не враховано вищевикладене, а відтак оскаржуваний висновок є протиправним та таким, що підлягає скасування.

Що ж стосується доводів відповідача відносно того, що Закони та інші нормативно- правові акти застосовуються в частині, що не суперечить Закону України «Про очищення влади», слід зазначити, що реалізовані у вищезгаданих законодавчих актах додаткові конституційні гарантії військовослужбовцям щодо збереження місяця роботи (посади) на період мобілізації, але не більше року, виходячи з набутого позивачем спочатку статусу мобілізованої особи та у зв`язку із участю позивача у реалізації найважливіших функцій держави щодо захисту суверенітету і територіальної цілісності України, є пріоритетними для застосування в даному конкретного випадку в силу конституційних імперативних принципів та положень, що, у свою чергу, не обмежує дію положень Закону України «Про очищення влади» відносно позивача після завершення вказаного періоду та, відповідно, за наявності законних підстав.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Закон України «Про очищення влади» визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 цього Закону очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 цього ж Закону очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Під визначенням «принцип» - розуміється головне, важливе, суттєве, неодмінне. Принципи права - це основні ідеї, вихідні положення, які закріплені в законі, мають загальну значущість, вищу імперативність (веління) і відображають суттєві положення права.

Виходячи з наведеного, слід дійти висновку, що частиною першою та другою статті першої Закону України «Про очищення влади» визначено базові, основоположні принципи очищення влади та надано визначення терміну «очищення влади», виходячи з яких і застосовуються інші норми цього Закону до конкретних обставин та осіб у їх системному взаємозв`язку з принципами їх застосування, тобто дотримання вказаних принципів є передумовою застосування наслідків, передбачених цим Законом.

Слід додати, що відповідно до ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до положень ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Відповідно до п. 12 резолюції Парламентської Асамблеї ради Європи № 1096 (1996) люстрація або інші адміністративні заходи, які запроваджує держава, будуть сумісними з принципами демократичної та правової держави лише якщо дотримано критеріїв стосовного того, щоб принцип вини був індивідуальним, а не колективним, і мав бути встановлений у кожному конкретному випадку. Відповідно до п. 8 вказаних принципів, дискваліфікація може стосуватися лише тих осіб, які наказували вчиняти, або вчиняли серйозні порушення прав людини, або серйозно допомагали в їх вчиненні. Відтак, вказаний конституційний принцип презумпції невинуватості підлягає застосуванню також і при здійсненні очищення влади (люстрації)

Однак, під час розгляду справи з боку відповідача не надано доказів належності позивача до кола осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. При цьому, на час прийняття наказу прокурора м. Києва від 22.04.2013 р. № 878к не існувало Законів, які б визначали правопорушенням зайняття вказаної посади заступника прокурора, а відтак та силу положень ст. 58 Конституції України позивач не може бути притягнутий до відповідальності лише в силу одного факту зайняття посади, що не визнавалося правопорушенням на час її зайняття позивачем.

Тобто, в даному конкретному випадку відповідачем не доведено дотримання у зв`язку з прийняттям оскаржуваного висновку основоположних принципів очищення влади, визначених Законом, а відтак і правомірності застосування до позивача процедур, передбачених цим Законом, та, відповідно, не доведено правомірності прийняття оскаржуваного висновку з підстав у ньому зазначених, що також є окремою і достатньою підставою для скасування оскаржуваного висновку, оформленого у вигляді довідки про результати вивчення особової справи щодо застосування заборон, визначених Законом України «Про очищення влади».

Крім того, в матеріалах справи наявна копія постанови Окружного адміністративного суду м. Києві від 27.10.2015 в адміністративній справі № 826/7493/15, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.12.2015, тобто постанова Окружного адміністративного суду м. Києві 24.12.2015 набрала законної сили.

Як вбачається з судом у справі № 826/7493/15 ухвалою Волноваського районного суду Донецької області від 20.03.2015 (221/815/15-а; 2-а/221/36/2015) за клопотанням ОСОБА_1 постановлено ухвалу щодо вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони прокуратурі м. Києва та/чи її посадовим особам звільняти ОСОБА_1 , увільненого від виконання обов`язків заступника прокурора Подільського району м. Києва на підставі наказу прокурора міста Києва від 17.03.2015 № 709к, до закінчення проходження ним військової служби у Збройних Силах України, але не довше ніж до 17.03.2016.

Відповідно до 5. ст. 118 КАС України виконання ухвал з питань забезпечення адміністративного позову здійснюється негайно. Відповідно до ч. 6 ст. 118 КАС України оскарження ухвали не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи. Відповідно до ч. 2. ст. 257 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Крім того, як встановлено судом у справі № 826/7493/15 засобами телекомунікаційного зв`язку 20.03.2015 надходила копія ухвали Волноваського районного суду Донецької області від 20.03.2015 (221/815/15-а; 2-а/221/36/2015) про заборону звільнення позивача та здійснювалось повідомлення про наявність такої ухвали, а відтак, щонайменше, наведене вказувало на необхідність з`ясування цього питання з метою уникнення невиконання рішення суду, яке підлягало негайному виконанню в силу вимог ч. 5 ст. 118 КАС України.

Між тим, вказані обставини та положення законодавства були проігноровані, а оскаржуване висновок прийнято без з`ясування всіх обставин, що мали значення для прийняття рішення, а відтак спірне рішення не відповідає критеріям, визначеним п. З ч. З ст. 2 КАС України щодо обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, дотримання яких перевіряє суд під час розгляду справи, що у свою чергу вказує на протиправність оскаржуваного висновку. Подальше скасування ухвали Волноваського районного суду Донецької області ухвалою суду апеляційної інстанції від 02.06.2015 не скасовує обов`язковості вказаної вище ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову станом на час прийняття оскаржуваного рішення.

Відтак, враховуючи наведене у сукупності, суд приходить до висновку про визнання протиправним та скасування рішення прокуратури міста Києва, оформленого у вигляді довідки про результати вивчення особової справи ОСОБА_1 щодо застосування заборон, визначених Законом України «Про очищення влади» від 20.03.2015.

Між тим, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в частині зобов`язати прокуратуру міста Києва прийняти обґрунтоване рішення, яке б свідчило про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_1 як особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених статтею 1 Закону України «Про очищення влади» з огляду на те, що достатнім та належним способом захисту прав позивача є факт скасування рішення прокуратури міста Києва, оформленого у вигляді довідки про результати вивчення особової справи ОСОБА_1 щодо застосування заборон, визначених Законом України «Про очищення влади» від 20.03.2015 року.

Також, варто враховувати, що обставину дійсного (реального) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач. Порушення прав позивача має існувати на момент розгляду спору в суді.

За принципом змагальності кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, на позивача, поряд із обов`язком довести факт порушення свого суб`єктивного права відповідачем, також покладено обов`язок довести підставу позову, а саме: обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги і з якими закон пов`язує настання певних правових наслідків, тобто можливість задоволення позову.

З огляду на викладене, випливає необхідність доведення для задоволення позову таких фактів: наявність обставин, з якими закон пов`язує настання певних правових наслідків для позивача (тобто доведення заявленої підстави позову) та факт порушення його суб`єктивного права відповідачем. Недоведеність цих фактів є підставою для відмови в позові за недоведеністю (необґрунтованістю) позовних вимог.

Таким чином, позивачем частково доведено свої позовні вимоги.

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам відповідач-2 не надав суду жодних допустимих доказів в обґрунтування правомірності прийняття рішення.

Дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 9, 69-71, 94, 128, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:
Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення прокуратури міста Києва, оформлене у вигляді довідки про результати вивчення особової справи ОСОБА_1 щодо застосування заборон, визначених Законом України «Про очищення влади» від 20.03.2015 р.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Суддя І.А. Качур

Судді В.М. Данилишин

В.І. Келеберда