Справа № 2а/1522/4277/11
Суддя: Швед Е.Ю.
Дата ухвалення: 2017-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2017 року м. Київ К/800/3061/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: Шведа Е.Ю.,

суддів: Гончар Л.Я.,

Черпіцької Л.Т.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за

касаційними скаргами виконавчого комітету Одеської міської ради та ОСОБА_2

на постанову Приморського районного суду міста Одеси від 10 вересня 2012 року

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2013 рокуу справі № 2а/1522/4277/11

за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4

до виконавчого комітету Одеської міської ради,

треті особи: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, прокуратура Одеської області, ОСОБА_2

про скасування рішення,

встановив:

ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до виконавчого комітету Одеської міської ради, в якому просили скасувати рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 292 від 27 липня 2006 року «Про розгляд протесту прокурора Одеської області на розпорядження Жовтневої районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 21.03.2002 р. № 280 «Про затвердження протоколу громадської комісії з житлових питань від 21.03.2002 року».

Постановою Приморського районного суду міста Одеси від 10 вересня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2013 року, позов задоволено, скасовано спірне рішення.

У касаційних скаргах відповідач, третя особа, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, закрити провадження у справі відповідно. Доводи касаційних скарг мотивовано тим, що спірним рішенням відповідача правомірно задоволено протест прокурора та скасовано незаконне розпорядження, яким в свою чергу, зокрема, надано позивачу квартири під службове житло. Вказана квартира, на думку відповідача, не може бути надана для таких цілей, оскільки не відповідає вимогам ДБН та знаходиться в оренді. Крім того, відповідач, третя особа зазначають, що даний спір не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки є спором житловим та повинен вирішуватись в рамках цивільного судочинства. Також третя особа вказує, що судами помилково застосовано до спірних правовідносин рішення Конституційного Суду України № 1-9/2009 від 16 квітня 2009 року, оскільки останнє з'явилось пізніше, ніж виникли спірні правовідносини.

В запереченнях, що надійшли на адресу суду, позивач вважає касаційну скаргу відповідача необґрунтованою, тому просить залишити її без задоволення, рішення судів - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Судами встановлено, зокрема, що житлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, надано сім'ї ОСОБА_4 на підставі ордеру на службове жиле приміщення № 0612, відповідно до розпорядження Жовтневої районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 21 березня 2002 року № 280 «Про затвердження протоколу громадської комісії з житлових питань від 21.03.2002 року», як службове житло РЕП-5.

На підставі розпорядження органу приватизації № 162943 від 23 грудня 2002 року, зареєстрованого та записаного в реєстрову книгу за № ІІ-14610 23 грудня 2002 року, УЖКГ виконкому Одеської міської ради на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх дочки ОСОБА_5, видане свідоцтво про право власності на зазначену квартиру в рівних частках.

Вказані розпорядження не скасовано, а ордер на службове житло та свідоцтво про право власності недійсними не визнавалися.

15 січня 2004 року прокурором Приморського району м. Одеси подано протест до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради на розпорядження Жовтневої районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради № 280 від 21 березня 2002 року. Протест прокурора Приморського району м. Одеси залишений Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради без задоволення.

У 2004 році прокуратура Приморського району м. Одеси звернулась до суду з позовом до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання незаконним розпорядження Жовтневої районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради № 280 від 21 березня 2002 року у частині передачі оспорюваної квартири під службове житло РЄП -5 Жовтневого району м. Одеси; № 386 від 26 квітня 2002 року в частині надання РЄП-5 Жовтневого району м. Одеси службового житлового приміщення; і № 1404 від 16 грудня 2002 року у частині виключення квартири з числа службових.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2004 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08 червня 2004 року, у справі № 2-4507 у задоволенні вказаного позову відмовлено.

У 2006 році прокурором Приморського району м. Одеси подано протест на розпорядження Жовтневої районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради № 280 від 21 березня 2002 року «Про затвердження протоколу громадської комісії з житлових питань від 21.03.2002 року».

Спірним рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 292 від 27 липня 2006 року «Про розгляд протесту прокурора Одеської області на розпорядження Жовтневої районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 21.03.2002 р. № 280 «Про затвердження протоколу громадської комісії з житлових питань від 21.03.2002 року, задоволений протест прокурора про надання РЕП-5 під службове житло ізольованої квартири та скасовано розпорядження Жовтневої районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 21 березня 2002 року № 280 «Про затвердження протоколу громадської комісії з житлових питань від 21.03.2002 року» в частині надання квартири під службове житло РЕП-5, яка передана по ордеру гр. ОСОБА_3, та скасовано розпорядження Жовтневої районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради № 1404 від 16 грудня 2002 року в частині виключення квартири з числа службових.

Крім того, судами встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2008 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05 березня 2009 року, у справі № 2-185/08 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Одеський міський виконком, УЖКГ міськвиконкому, ВГІРФО Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, про визнання недійсним ордеру, розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право на нерухоме майно, про зняття з реєстрації, усунення перепон у користуванні нерухомим майном.

Позивачі, вважаючи спірне рішення відповідача незаконним, звернулись до суду з даним позовом про його скасування.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірне рішення є протиправним та підлягає скасуванню з тих підстав, що воно прийнято в порушення вимог житлового законодавства, оскільки квартира правомірно передана до РЕП-5 під службове житло, а в подальшому передана сім'ї ОСОБА_4. Також, орган місцевого самоврядування не має повноважень скасовувати власне рішення, на підставі якого виникли правовідносини.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів з огляду на наступне.

Ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Водночас у ст. 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення у ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Окрім цього, в Рішенні № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року Конституційний Суд України вказав, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Аналіз наведених норм закону дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування.

Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 21-1457а15, яка має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права згідно з ст. 2442 КАС України.

У справі, що розглядається, судами встановлено, що на підставі розпорядження Жовтневої районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 21 березня 2002 року № 280 «Про затвердження протоколу громадської комісії з житлових питань від 21.03.2002 року», зокрема, надано квартиру під службове житло РЕП-5, яка передана по ордеру ОСОБА_3 Також йому видано свідоцтво про право власності на зазначену квартиру.

Вказане розпорядження є ненормативним правовим актом одноразового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, а тому не може бути в подальшому скасований будь-яким органом місцевого самоврядування.

Наведена обставина є достатньою правовою підставою для визнання спірного рішення Одеської міської ради № 292 від 27 липня 2006 року незаконним та його скасування

За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанцій, дійшов правильного висновку про незаконність спірного рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 292 від 27 липня 2006 року «Про розгляд протесту прокурора Одеської області на розпорядження Жовтневої районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 21.03.2002 р. № 280 «Про затвердження протоколу громадської комісії з житлових питань від 21.03.2002 року» та його скасування.

Доводи відповідача про те, що даний спір не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки є житловим спором, є необґрунтованими та спростовуються тим, що спірне рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 292 від 27 липня 2006 року безпосередньо не вирішує питання власності чи користування приміщенням чи права на забезпечення житлом, а прийнято в результаті реалізації органом місцевого самоврядування владних управлінських функцій, якими останній наділений, зокрема, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Щодо доводів третьої особи з приводу неможливості застосування до спірних правовідносин Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року, слід зазначити про їх безпідставність, оскільки вказане рішення не визнає неконституційним положення закону, що застосовується до спірних правовідносин, а розтлумачує його застосування. Відтак, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення, не з моменту прийняття Конституційним Судом України вказаного рішення, а з моменту набрання чинності відповідними положеннями закону, яким дано тлумачення вказаним рішенням.

За таких обставин, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову. Судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, ухвалено законне та обґрунтоване рішення, яке постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, доводи касаційної скарги спростовуються викладеними нормами права та встановленими обставинами справи, у зв'язку з чим відсутні підстави для її задоволення та скасування оскаржуваних судових рішень.

Згідно з ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 3 ст. 2201 КАС України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Касаційні скарги виконавчого комітету Одеської міської ради та ОСОБА_2 відхилити.

Постанову Приморського районного суду міста Одеси від 10 вересня 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та не підлягає оскарженню, проте може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: