Справа № 552/5692/16-а
Суддя: Турченко Т. В.
Дата ухвалення: 2017-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/5692/16-а
Провадження № 2-а/552/23/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.02.2017 року Київський районний суд м.Полтави в складі:

Головуючого судді - Турченко Т.В.

При секретарі - Рибальченко О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Полтаві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області, Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в місті Полтаві ради, Головного управління Державного казначейства у Полтавській області про зобов»язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

13 жовтня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до відповідачів Кабінету Міністрів України, Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області, Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в місті Полтаві ради, Головного управління Державного казначейства у Полтавській області про зобов»язання вчинити певні дії. В своєму позові посилалася на те, що відповідно до ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на підставі чинного Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998 року, з врахуванням висновків і роз'яснень, стосовно конституційності змін по суті статті 13 Закону України №3551-Х11, визначеного чинним Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року №10-рп/2008, має право на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня в розмірі 10 мінімальних пенсій за віком. Мінімальна пенсія за віком станом на 05.05.2016 року встановлена у розмірі 1 130 грн. Таким чином, відповідно до чинного спеціального Закону №367, розмір щорічної допомоги до 5 травня інвалідам війни в 2016 році становить 1130х10=11 300 грн. Але до 30 вересня цього року вказану вище допомогу розміром 11 300 грн. вона не отримала. Тому вона змушена звернутись до суду за захистом своїх прав.

В судове засідання ОСОБА_1 не з»явилась, але в наданій позовній заяві просила слухати справу у її відсутність.

Представник Кабінету Міністрів України Тернова Н.В. з позовом не згодна. Просила суд в задоволенні позову відмовити.

Представник Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області Дорошенко О.В. з позовом не згоден. Просив суд в задоволенні позову відмовити.

Представник Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в місті Полтаві ради Гаращенко Т.В. з позовом не згодна. Просила суд в задоволенні позову відмовити.

Представник Державної Казначейської служби України у Полтавській області в судове засідання не з»явився, але надав суду заяву-клопотання, в якому просив слухати справу у його відсутності.

Суд вважає можливим слухати справу у відсутності позивача ОСОБА_1 та представника Головного управління Державного казначейства у Полтавській області.

Суд, заслухавши представника Кабінету Міністрів України Тернову Н.В., представника Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області Дорошенко О.В. та представника Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в місті Полтаві ради Гаращенко Т.В., вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом І групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується посвідченням НОМЕР_1 від 23.06.2005, копія якого знаходиться в матеріалах справи (а.с.5).

У 2016 році позивачу виплачено щорічну грошову допомогу до 05 травня в сумі 2 975 грн., про що свідчить інформація Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області щодо виплати щорічної грошової допомоги до 9 травня та не заперечується позивачем, оскільки кошти зараховані на рахунок позивача у відділенні ПАТ КБ «Приватбанк» 08.04.2016 року.

Позивач, не погоджуючись із сумою виплати щорічної разової грошової допомоги, передбаченої статтею 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", звернулася до суду із позовом щодо стягнення доплати щорічної разової допомоги в сумі 11 300 грн. та регулювання порядку та розміру допомоги через виділення цільових грошових коштів з Державного бюджету України Кабінету Міністрів України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Надаючи правову оцінку правомірності дій відповідачів та обґрунтованості позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до преамбули Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-ХІ (надалі Закон 3551-ХІ) цей Закон визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Згідно із положеннями статті 4 Закону 3551-ХІ ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Позивач належить до категорії ветеранів війни як інвалід війни І групи, що не заперечується відповідачами та підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до положень частини 5 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" щорічно до 5 травня інвалідам Великої Вітчизняної Війни І групи виплачується разова грошова допомога у розмірі 10 мінімальних пенсій за віком.

Пунктом 20 Розділу ІІ Закону України "Про державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України" змінена вищезазначена стаття Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а саме: зазначено, що щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет.

Рішенням Конституційного суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнані такими, що не відповідають Конституції України положення п. 20 розділу ІІ Закону України "Про державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України" стосовно виплати щорічної разової допомоги.

Відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення КСУ рішення про їх неконституційність.

Разом з тим суд враховує, що відповідно до статті 17 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону здійснюється за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів.

Пунктом 5 Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 № 79-VIII, який набрав чинності з 01.01.2015, доповнено розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, зокрема, пунктом 26, згідно із яким установлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 45, ст. 425) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином законодавцем у 2016 році надано право на встановлення розміру разової грошової допомоги до 5 травня Кабінету Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 25.01.2012 у справі № 3-рп/2012 за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України", визначено, що Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

В аспекті конституційного подання положення частини другої статті 95, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України та пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з положеннями статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 117 Конституції України треба розуміти так, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

У вказаному рішенні Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року N 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Отже, зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

З метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", Кабінет Міністрів України прийняв Постанову від 02.03.2016 року №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань».

Підпунктом 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і «Про жертви нацистських переслідувань" №141 від 02.03.2016 року встановлено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і Закону України "Про жертви нацистських переслідувань" (далі - грошова допомога), здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі - органи соціального захисту населення), які через відділення зв'язку або установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у таких розмірах: інвалідам війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 14 років) в'язням концентраційних таборів, ґетто та інших місць примусового тримання, визнаним інвалідами від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: I групи - 2 975 гривень.

Таким чином, Кабінет Міністрів України в межах наданих йому повноважень Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 № 79-VIII, встановлено розмір разової грошової допомоги до 5 травня. Положення вказаних Законів в частині надання права Кабінету Міністрів України визначати розмір такої допомоги, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, неконституційними не визнавалися.

В силу положень частини 1 статті 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12 - 16 цього Закону, здійснюють центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, через відділення зв'язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання.

Матеріалами справи підтверджено, що Центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області проведено виплату позивачу щорічної разової грошової допомоги до 05 травня за 2016 рік у розмірі 2 975 гривень, тобто у відповідності до вимог постанови КМУ № 141 від 02.03.2016 року, прийнятої згідно із Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 № 79-VIII.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області при виплаті позивачу разової грошової допомоги до 5 травня діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені законодавством України.

З огляду на викладене, позовні вимоги про стягнення грошових коштів для відшкодування матеріальної шкоди за 2016 рік в розмірі 11 300 грн. недоплаченої щорічної до 5 травня допомоги та зобовязання Кабінету Міністрів України здійснити регулювання порядку та розміру допомоги через виділення з Державного бюджету цільових грошових коштів для відшкодування матеріальної шкоди за 2016 рік у розмірі 11 300 грн. є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

При цьому суд погоджується із доводами представника відповідача Кабінету Міністрів України, що, крім іншого, такий спосіб захисту права як зобов'язання Кабінету Міністрів України здійснити регулювання порядку та розміру допомоги через виділення з Державного бюджету України цільових грошових коштів для відшкодування коштів, для відшкодування матеріальної шкоди, є втручанням у дискреційні повноваження Кабінету Міністрів України, що виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Посилання позивача на правові позиції Європейського суду з прав людини, викладені у пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сук проти України», а саме : «держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним», а також, у рішенні у справі Yvonne van Duyn V. Home Office, а саме: «держава не може посилатися на відсутність певного нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, а громадяни повинні мати змогу покладатися на зобов»язання», суд відхиляє, оскільки вони не можуть бути застосовані до даних правовідносин, зважаючи на те, що розмір одноразової допомоги до 5 травня у 2016 році встановлено у відповідності до норм законів України, при цьому правова позиція Європейського суду з прав людини у рішенні у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року свідчить про допустимість зменшення соціальних виплат залежно від фінансового стану держави.

Відносно доводів позивача про те, що відповідачами проігноровано статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , суд зазначає наступне.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших

зборів або штрафів.

В ухвалі Європейського суду з прав людини від 03.06.2014 у справі Велікода проти України» Суд зазначив, що перша та найважливіша вимога положення статті 1 Першого протоколу, полягає у тому, що будь-яке втручання з боку державних органів влади у мирне володіння майном має бути законним та має переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання має також бути обґрунтовано пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має зберігатися «справедливий баланс» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде накладений особистий та надмірний тягар (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «ОСОБА_7 Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ECHR 2000).

Суд також зауважив, що «у цій справі немає доказів того, що відповідні зміни до Закону України про державний бюджет України не були внесені відповідно до законної процедури, а за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними, Суд доходить висновку, що вони відповідали вимозі щодо законності за статтею 1 Першого протоколу. Суд також не може дійти висновку, що передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв у порушення якихось положень Конвенції».

Суд вказав, що «зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю (див. ухвалу щодо прийнятності від 8 жовтня 2013 року у справі «ОСОБА_8 Матеуш та Сантуш Жануаріо проти Португалії» (Da Conceiзгo Mateus and Santos Januario v. Portugal), заяви № 62235/12 та № 57725/12)».

Відповідно до положень частин 1, 2 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи відповідачами доведено правомірність своїх дій, натомість позивачем не підтверджено обставини, на яких ґрунтуються її вимоги.

Отже, беручи до уваги наведене вище, суд дійшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області, Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в місті Полтаві ради, Головного управління Державного казначейства у Полтавській області про зобов»язання вчинити певні дії відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

Головуючий Т.В.Турченко