Справа № 367/7171/16-а
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2017-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 367/7171/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Кухленко Д.С.
Суддя-доповідач: Костюк Л.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 лютого 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Твердохліб В.А.;

за участю секретаря: Драч М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Ірпені Київської області на постанову Ірпінського міського суду Київської області від 29 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Ірпені Київської області про встановлення факту проживання та призначення пенсії за віком,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року, ОСОБА_2 звернулась до Ірпінського міського суду Київської області з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Ірпені Київської області про встановлення факту проживання та призначення пенсії за віком.

Звернулась до Управління ПФУ в м. Ірпені із заявою № 2085 від 16.06.2016р. для призначення пенсії за віком, IV категорія ЧАЕС. про направлення документів до Управління ПФУ в м. Ірпені свідчить розписка-повідомлення в якій зазначено, зареєстровано заяву та прийнято пакет документів №2085 від 16.06.2016р.

Розглянувши заяву про призначення пенсії, Пенсійний фонд рішенням №2085 від 24.06.2016р. відмовив гр. ОСОБА_2 у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку. В тому числі зазначив, що пенсію може бути призначено за умови надання документів, що засвідчують період роботи або проживання на території посиленого радіологічного контролю не менше 4 років станом на 01.01.1993р.

У зв'язку з вищевикладеним позивач просить: встановити факт постійного проживання гр. ОСОБА_2 на території посиленого радіологічного контролю станом на 01 січня 1993 року більше 4 (чотирьох) років за адресою АДРЕСА_1; визнати протиправним Рішення Управління ПФУ в м. Ірпені №2085 від 24.06.2016 року про відмову в призначенні пенсії за віком 4 категорія ЧАЕС гр. ОСОБА_2 та скасувати його; зобов'язати Управління ПФУ в м. Ірпені призначити пенсію за віком 4 категорія ЧАЕС гр. ОСОБА_2.

Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 29 листопада 2016 року позов задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_2 на території посиленого радіологічного контролю станом на 01 січня 1993р. більше 4 років за адресою АДРЕСА_1.

Визнано протиправним рішення Управління Пенсійного Фонду України в місті Ірпінь Київської області № 2085 від 24.06.2016р. про відмову в призначенні пенсії за віком 4 категорії ЧАЕС ОСОБА_2 та скасувано його.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

Відповідно ч.6 ст.12 КАС України, під час судового розгляду справи в судовому засіданні забезпечується повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, крім випадків неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження).

Особи, які беруть участь у справі, належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, однак в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів відповідно ч.4 ст.196 КАС України визнала можливим проводити розгляд апеляційної скарги за відсутності сторін та їх представників.

Згідно ст.41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а постанова суду - скасуванню з таких підстав.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. 4 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, народилася в м. Харків.

В 2013 році вона зверталася до Ірпінського міського суду щоб спонукати Управління праці та соціального захисту населення видати довідку форма №7 на підставі вказаних вище доказів про підтвердження факту її проживання на території зони посиленого радіологічного контролю в період з 1986 року по 1993 рік.

Постановою Ірпінського міського суду визнано протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області щодо відмови у видачі додатку форми № 7 для отримання посвідчення особи, яка постраждала від чорнобильської катастрофи на ім'я ОСОБА_2 та зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області видати на ім'я ОСОБА_2 додаток форми № 7 для отримання посвідчення особи, яка постраждала від Чорнобильської катастрофи.

Після вступу згаданої постанови в законну силу було видане Посвідчення громадянина (громадянки), який (яка) постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіологічного контролю (Категорія 4) НОМЕР_1 від 23.01.2014 р.

На підставі вище зазначеного ОСОБА_2 звернулась до Управління ПФУ в м. Ірпені із заявою №2085 від 16.06.2016 р. для призначення пенсії за віком, IV категорія ЧАЕС.

Розглянувши заяву про призначення пенсії, Пенсійний фонд рішенням №2085 від 24.06.2016р. відмовив гр. ОСОБА_2 у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку. В тому числі зазначив, що пенсію може бути призначено за умови надання документів, що засвідчують період роботи або проживання на території посиленого радіологічного контролю не менше 4 років станом на 01.01.1993р.

У зв'язку з вищевикладеним позивач просить: встановити факт постійного проживання гр. ОСОБА_2 на території посиленого радіологічного контролю станом на 01 січня 1993 року більше 4 (чотирьох) років за адресою АДРЕСА_1; визнати протиправним Рішення Управління ПФУ в м. Ірпені №2085 від 24.06.2016 року про відмову в призначенні пенсії за віком 4 категорія ЧАЕС гр. ОСОБА_2 та скасувати його; зобов'язати Управління ПФУ в м. Ірпені призначити пенсію за віком 4 категорія ЧАЕС гр. ОСОБА_2.

Надаючи правову оцінку обставинам справи колегія суддів звертає увагу на наступне.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам щодо встановлення факту постійного проживання, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не звернув увагу на на те, що дані правовідносини є суто цивільно-правовими, а тому взагалі не підлягають розгляду адміністративними судами в порядку адміністративного судочинства, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України, справа адміністративної юрисдикції переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вказані норми права встановлюють, що в порядку адміністративного судочинства захищаються права та інтереси осіб у сфері публічно-правових відносин. Публічно-правові відносини є складовою частиною правових відносин, які виникають у суспільстві.

Таким чином, до адміністративного суду з адміністративним позовом має право звернутись особа за захистом саме публічного права, свободи чи інтересу у сфері публічно-правових відносин.

Звернення особи з позовом до суду на захист іншого крім публічного права, свободи чи інтересу, не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Отже, як вбачається з матеріалів справи та змісту позовної заяви, оскаржуване рішення представник позивача бажає скасувати лише з однією метою, з метою встановлення факту постійного проживання для врегулюваня правовідносин, які виникли під час звернення для призначення пенсії, проте колегія суддів звертає увагу, що встановлення фактів, що мають юридичне значення регулюються цивільним законодавством.

Таким чином, з огляду на зміст позовної заяви, характеру спірних правовідносин, та обставин встановлених судом першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку наявний спір, що виникає при врегулюванні договірних відносин, які підлягають врегулюванню на підставі норм Цивільного кодексу України, в порядку цивільного судочинства.

Отже, колегія суддів вважає, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, тому провадження у справі, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України, підлягає закриттю.

Слід зазначити, що згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Позиція суду апеляційної інстанції узгоджена з позицією, викладеною відповідно до пункту 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» суди мають керуватися тим, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства.

З аналізу вказаних норм права вбачається, що предметом адміністративного позову є встановлення факту постійного проживання.

Тобто, даний позов спрямований на захист прав у сфері цивільно-правових, а не публічно-правових відносинах, що виключає можливість його розгляду та вирішення в порядку адміністративного судочинства.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України звернення до суду з позовом, що не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства має наслідком закриття провадження у справі.

Відповідно до вище зазначеного колегія суддів приходить до висновку щодо закриття провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Ірпені Кївської області в частині встановлення факту проживання.

Що стосується звернення позивачки щодо призначення пенсії за віком, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Правовідносини, що складаються у сфері регулювання правовідносин щодо призначення та перерахунку пенсії врегулювано Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» 28.02.1991 № 796-ХІІ, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV.

Відповідно до п.2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, які постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року проживали або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років встановлюється зниження пенсійного віку для призначення пенсії за віком.

Документами, що засвідчують особливий статус особи при призначені пенсії за віком із застосуванням норм ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» являються посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємства, установами, організаціями), що визначено п. 5 п 2.1. розділу 11 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного Фонду України 25 листопада 2005 року №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13 -1) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31 липня 2014 року за № 895/256722.

Згідно п. 4 ст. 65 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-ХІІ видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, радою міністрів автономної Республіки Крим, державними адміністраціями областей, Київської і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій.

Згідно ч.1 п. 8 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 № 51 (надалі - Порядок) неповнолітнім дітям, які належать до потерпілих від Чорнобильської катастрофи, видаються посвідчення жовтого кольору, серія Д.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за даними паспорту ОСОБА_2 зареєстрована в зоні посиленого радіологічного контролю з 30.07.1997 року, відповідно до записів трудової книжки з 1982 року працювала у м. Києві на Київському механічному заводі ім. Антонова, однак вищезгаданим Порядком не передбачено такі документи.

Тому на підставі документів, які знаходилися в матеріалах пенсійної справи, управлінням було прийнято правомірне рішення про відмову у призначені пенсії.

В підтвердження періоду проживання в м. Ірпені позивачка до позову додає свідоцтво про народження дитини 04.03.1989 р. та довідку №21 від 21.10.2013 р., що не підтверджує факт постійного проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993 року.

Всі інші документи не є належними доказами постійного проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю.

Колегія суддів звертає увагу на те, що факти, що мають юридичне значення встановлюються в порядку цивільного оскарження, в цивільному судочинстві.

Відповідно до вище зазначеного колегія суддів приходить до висновку, що відповідач під час прийняття рішення дійшов до правильного висновку щодо відмови у задовленні заяви про призначення пенсії позивача оскільки позивачем факт проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю документально не підтверджено.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо задоволення позовних вимог, а тому постанова суду першої інстанції має бути скасована з постановленням нової про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції не повно встановив обставини у справі, його висновки не відповідають обставинам справи, судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, тому постанова Ірпінського міського суду Київської області від 29 листопада 2016 року підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 2, 41, 157, 160, 167, 195, 196, 198, 202, 203, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Ірпені Київської області - задоволити частково.

Постанову Ірпінського міського суду Київської області від 29 листопада 2016 року - скасувати.

Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Ірпені Київської області в частині встановлення факту проживання - закрити.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Ірпені Київської області про призначення пенсії за віком - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 06 лютого 2017 року).

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.