Справа № 426/542/17
Суддя: Скрипник С. М.
Дата ухвалення: 2017-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 426/542/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року м.Сватове

Сватівський районний суд Луганської області в складі:

головуючого: судді Скрипника С.М.

при секретарі Брайловській М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сватове адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Сватівському районі Луганської області про поновлення виплати пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»,

встановив:

Позивач звернулась до відповідача з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Сватівському районі Луганської області про поновлення виплати пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Просить суд поновити строк звернення до суду за захистом порушеного права, як такий, що пропущений з поважних причин. Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Сватівському районі поновити їй виплату пенсії по інвалідності з дитинства 3 групи, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 01.06.2015 по 31.12.2015 року та з 01.05.2016 року. В обґрунтування своїх вимог зазначила, щовона є інвалідом дитинства 3 групи, з 1996 року довічно. Їй було призначено пенсію по інвалідності 3 групи, відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Зазначену пенсію вона одержувала по 31.03.2015 року. З 01.04.2015 року з невідомих для неї причин виплату пенсії було припинено. У січні 2017 року вона звернулася до відповідача щодо причин невиплати їй пенсії. Відповіддю від 13.01.2017 року їй повідомлено, що припинено виплату пенсії з 01.04.2015 року через прийняття Верховною радою Закону України від 02 березня 2015 № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який набрав чинності з 01.04.2015 року, та яким відповідно було внесено зміни у тому числі до ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та починаючи з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року було припинено виплату пенсій, зокрема, інвалідам III групи, які на сьогодні займають посади державного службовця. Вважає зазначені дії управління про припинення виплати їй з 01.04.2015 року пенсії незаконними, а тому змушена звернутися до суду із зазначеним позовом з вимогою зобов'язання управління Пенсійного фонду України в Сватівському районі Луганської області поновити виплату мені пенсії по інвалідності 3 групи, призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з 01.06.2015 по 31.12.2015 року та з 01.05.2016 року.

В судове засідання позивач не з'явилася, надавши на адресу суду заяву, в якій просить суд розглянути адміністративний позов без її участі, на позовних вимогах наполягала.

Представник відповідача до суду не з'явився, надав суду заперечення на адміністративний позов, в якому також просив суд розглянути справу без його участі. В запереченні зазначив, що позивач пропустив строк звернення до суду відповідно до ст. 99 КАС; також ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02.03.2015 року внесено зміни до ст.47 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до яких тимчасово, у період з 01.04.2015 по 31.12.2015 у період роботи особи на посадах, які дають право на призначення пенсії на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Надалі Законом України № 911-VIII від 24.12.2015 року припинено виплату цих пенсій у період з 01.01.2016 по 31.12.2016. І норма ст.. 47 вказаного вище Закону не визнана неконституційною, тому в Управління пенсійного фонду України в сватівському районі Луганської області відсутні підстави щодо незастосування зазначеної норми Закону № 213-VIII. Законом України № 1774-VIII від 06.12.2016 року припинено виплату цих пенсій у період з 01.01.2017 по 31.12.2017. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просить відмовити за безпідставністю, та судове засідання проводити без участі представника управління.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх сукупності, вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню виходячи із наступного.

Відповідно до ст.1 Конституції Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Сватівському районі Луганської області як одержувач пенсії по інвалідності 3 групи.

По теперішній час ОСОБА_1 працює на посаді секретаря судового засідання Сватівського районного суду Луганської області та є державним службовцем.

З 1 квітня 2015 року відповідачем припинено виплату пенсії ОСОБА_1 Не погоджуючись з діями відповідача, в січні 2017 року позивачка звернулася до управління Пенсійного фонду України в Сватівському районі із заявою про відновлення виплати призначеної пенсії по інвалідності. Однак, листом від 13.01.2017 року їй було відмовлено у відновленні виплати пенсії з посиланням на Закон України № 213 від 02.03.2015 року.

Відповідач, застосовуючи до спірних правовідносин Закон України № 213 від 02.03.2015 року, фактично, допустив звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод шляхом скасування та обмеження наданих державою соціальних прав, гарантій, пільг, компенсацій, які були встановлені Законами України.

Зазначене дає підстави вважати, що цим порушено приписи ч. 2 та ч. 3 ст. 22 Конституції України та ч.1 ст. 58, ст. 21 та 24 Конституції України.

Статтею 22 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової, або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Пенсійне забезпечення громадян України, в тому числі порядок призначення та виплати пенсій, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення", Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та іншими нормативно-правовим актами.

Законом України № 213 (пп.2 п.12 розділу 1) внесені зміни в ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", згідно яких: тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року:

- у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України "Про статус народного депутата України", «Про державну службу» "Про прокуратуру", «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Крім того, згідно п. 2 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» вказаного Закону порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (утримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Станом на 1 квітня 2015 року посада, на якій працює позивачка, дійсно, давала право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», у зв'язку з чим, відповідачем було припинено виплату пенсії позивачу з 1 квітня 2015 року.

Позивачку позбавлено пенсії у порушення вимог та положень:

- ст.2 Загальної Декларації Прав Людини (прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948);

- п. 2 ст. 2 та ст. 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права (прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року (ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII ( 2148-08 ) від 19.10.73року);

- ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим. 4.ХІ.1950 (Європейська конвенція про захист прав і основних свобод людини) (далі - Конвенція) в поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу з огляду на наступне.

Відповідно до ст.2 Загальної Декларації Прав Людини кожна людина повинна мати всі права і всі свободи, проголошені цією Декларацією, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового, станового або іншого становища.

Пункт 2 ст. 2 та ст. 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права передбачають, що Держави, які беруть участь у цьому Пакті, зобов'язуються гарантувати, що права, проголошені в цьому Пакті, здійснюватимуться без будь-якої дискримінації щодо раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, майнового стану, народження чи іншої обставини. Держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожної людини на соціальне забезпечення, включаючи соціальне страхування.

Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожній людині, яка знаходиться під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі 1 цієї Конвенції.

Ст. 14 Конвенції передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності до національних меншин майнового стану, народження або інших обставин.

Водночас, всупереч ст.2 Загальної Декларації Прав Людини, п. 2 ст. 2 та ст. 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, ст. 14 Конвенції, які гарантують рівність у здійсненні основних свобод, позивачу з огляду на її рід занять припинено виплату пенсії в той час, як без будь-якого об'єктивного і розумного обґрунтування виплата такої ж пенсії проводиться іншим особам, які перебувають в однаковому із позивачем положенні, однак мають інший рід занять. Виплата такої пенсії не зупинена іншим особам, які працюють в інших сферах та секторах державного впливу та економіки.

Таким чином, має місце вочевидь наявне запровадження дискримінації відносно позивача при здійсненні останньою права на мирне володіння майном та отримання призначеної пенсії.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Пічкур проти України» № 10441/06 від 7 лютого 2014 року (пункти 48-49) зазначив, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «ОСОБА_3 проти Нідерландів» (Van Raalte v. the Netherlands), n. 39, Reports 1997-1).

Також Європейський суд з прав людини в даному рішенні зазначив, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь- якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Ст. 1 Першого протоколу Конвенції (Париж, 20.111.1952) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.18 Конвенції обмеження, які дозволяються нею щодо згаданих прав та свобод, можуть застосовуватися тільки з тією метою, з якою вони передбачені.

Надбавки, доплати та пенсії є майном в контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини ст. 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивач наводить доводи, що він має принаймні законні сподівання (яке ґрунтується на законодавчій нормі) на набуття права володіння. Таке сподівання виникло у позивача з моменту призначення пенсії.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим ст. Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), № 17767/08, пункт 72, від 19 червня 2012 року). Бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших, актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені ст. 1 Першого протоколу (рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine), № 68385/10 та 71378/10), від 26 вересня 2014 року).

Відповідно до роз'яснень, наведених у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі, коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткове і регламентації її положень законом.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається (Рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N 8-рп/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004).

Згідно ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Зокрема, Європейський Суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через принцип юридичної визначеності, згідно якого остаточне рішення суду у справі не може піддаватися сумніву, навіть у разі зміни законодавства (п. 51, 52 рішення у справі «Рябих проти Росії» від 24 липня 2003 року). Крім цього, відповідно до роз'яснення Верховного Суду України № 1-5/400 від 14 липня 2006 року, наданого на підставі листа Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини у справі «Качко проти України», реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена в залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як причину невиконання своїх зобов'язань, судами не повинні прийматися до уваги.

Враховуючи викладене, суд вважає, що діями відповідача та положеннями ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VІІІ, ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» 911-VIII від 24.12.2015 року, та ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від06.12.2016 року № 1774- VІІІ, якими були запроваджені тимчасові обмеження до абзацу 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо виплати пенсій, особам, які працюють на посадах державних службовців, безпосередньо порушено право позивача на соціальний захист, гарантоване ст.ст. 22,46, 58 Конституції України, ст. 14, ст.1 Першого протоколу Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», ст.2 Загальної Декларації Прав Людини, п. 2 ст. 2 та ст. 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права обмеження якого неможливе, враховуючи положення норм вище проаналізованого чинного законодавства.

Хоча Закон №213 від 02.03.2015 року та інші законодавчі акти, якими запроваджено обмеження щодо виплати пенсії не визнані в установленому порядку неконституційними, слід врахувати, що рішення Конституційного Суду України, за наслідками розгляду справи про конституційність певних положень закону, набирає чинності з моменту його постановлення та не поширюється на спірні правовідносини, що виникли до моменту його прийняття.

В даному ж випадку, позивачка просить захистити її права за період, у якому відповідне рішення Конституційного Суду України про неконституційність зазначених положень закону відсутнє.

За таких обставин, суд при прийнятті рішення повинен керуватися принципом законності, закріпленим у ст. 9 КАС України, ч. 1, 4 та 6 якої передбачає, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою. У разі невідповідності нормативно-правового акту Конституції України, закону України, міжнародному договору, або іншому акту суд застосовує правовий акт, що має вищу юридичну силу. Якщо міжнародним договором, згода якого надана Верховної Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

З наведеного вбачається, що незалежно від відсутності відповідного рішення Конституційного Суду України, саме суд повинен дати правову оцінку спірним правовідносинам на основі законодавства та здійснити захист порушеного права позивача з врахуванням положень ст. ст. 3,5, 8, 9, 11 КАС України, норм міжнародного права та урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Із системного аналізу ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-ІУ вбачається рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Враховуючи наведене, і те, що із заробітної плати позивачки роботодавцями постійно утримувалися та сплачувалися до Пенсійного фонду України страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, дії відповідача є прямим втручанням у її право на мирне володіння особистим майном (пенсією).

За наведених обставин, суд вважає, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом винесення судом постанови про визнання протиправними дій відповідача щодо припинення виплати їй пенсії та зобов'язання поновити виплату пенсії.

Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем визначеного законом строку на звернення до адміністративного суду та застосування у зв'язку з цим наслідків, передбачених ст. 100 КАС України, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого КАС України або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Про підстави припинення виплати ОСОБА_1 раніше призначеної пенсії вона дізналася лише 10.01.2017 року, перевіривши свій картковий рахунок та 13.01.2017 року отримавши відповідь УПФУ, оскільки відповідач не повідомив його про припинення нарахування пенсії та його підстави. Таким чином, заявлене клопотання про поновлення пропущеного строку для звернення до суду підлягає задоволенню, а причини пропуску строку визнаються судом поважними.

Проаналізувавши всі надані суду докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що право позивача на пенсійне забезпечення підлягає судовому захисту з 01 квітня 2015 року, виплата пенсії, призначеної позивачу відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» підлягає відновленню, у зв'язку з відсутністю підстав для її невиплати. При цьому суд вважає, що поновити права та інтереси позивача іншим шляхом, ніж зобов'язанням відповідача поновити їй цю пенсію, неможливо. Отже, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 7-12, 17, 158-163, 183-2, 254 КАС України, ст. ст.1, 3, 8, 19, 21-22, 24, 46, 55, 58, 64 Конституції України, ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 17 липня 1997 року, ст.2 Загальної Декларації Прав Людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, ст.ст. 2, 6-9, 11, 12, 69, 71, 86, 94, 104, 158-163, 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Сватівському районі Луганської області про поновлення виплати пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» - задовольнити.

Поновити строк звернення до суду за захистом порушеного права, як такий, що пропущений з поважних причин.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Сватівському районі поновити ОСОБА_1 виплату пенсії по інвалідності з дитинства 3 групи, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 01.06.2015 по 31.12.2015 року та з 01.05.2016 року.

Постанова може бути оскаржена до Луганського апеляційного адміністративного суду через Сватівський районний суд Луганської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: С.М. Скрипник