Справа № 815/6378/16
Суддя: Левчук О. А.
Дата ухвалення: 2017-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6378/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2017 року Одеський окружний адміністративний суд в складі колегії головуючого судді Левчук О.А., судді Вовченко О.А., судді Стеценка О.О., розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 Сабах до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 24 травня 2016 року № 245-16, зобовязання ОСОБА_2 міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 Сабах біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 Сабах, звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (надалі по тексту відповідач або ДМС України), в якому зазначив, рішенням Державної міграційної служби України від 24.05.2016 року № 245-16 йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

24.11.2016 року він отримав повідомлення, видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області за № 212 від 11 червня 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_1 Сабах вважає рішення Державної міграційної служби України від 24.05.2016 року № 245-16 необґрунтованим, незаконним та таким що підлягає скасуванню. Крім того, позивач зазначив, що є громадянином ОСОБА_3 Арабської Республіки, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки війна в країні відбувається з численними порушеннями прав людини, зокрема, мирного населення, тому неможливо підтримувати жодну із сторін конфлікту. Саме тому він має обгрунтовані побовання стати жертвою переслідувань через приналежність до окремої соціальної групи особи, що ухиляються від несення військової служби. На думку позивача його заява відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак, ДМС України при прийнятті оскаржуваного рішення зазначені обставини до уваги не прийняла.

Представником позивача до суду надано клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача надав до суду письмові заперечення, в яких зазначив, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що причиною виїзду позивача стала нестабільна соціально-політична ситуація та військові дії в країні громадянського походження. Надана позивачем інформація не дає підстав вважати, що він переслідувався в ОСОБА_4, як конвенційний біженець. Позивач не був причетний до будь-яких подій, через які мав би обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження чи дискримінації.

Також, як зазначає відповідач, відсутні докази щодо примусового призову позивача до збройних сил у разі повернення до ОСОБА_4, припущення з боку позивача про можливі проблеми, повязані зі службою в армії не є підставою для визнання вказаного елементу клопотання цілком правдоподібним. Крім того, на думку відповідача, позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках легалізації.

Таким чином, ОСОБА_2 міграційна служба України належним чином вивчила наведені позивачем обставини, дослідила інформацію по країні походження та правомірно відмовила у визнанні ОСОБА_1 Сабах біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, у звязку з відсутністю перешкод для розгляду справи у судовому засіданні визначених ст.128 КАС України та відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, справа розглянута в порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, перевіривши їх доказами, судом встановлені наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 Сабах, є громадянином ОСОБА_4, уродженець м. Латакія, район Слейба, національність араб, віросповідання іслам, мусульманин-суніт.

Згідно матеріалів особової справи позивача встановлено, що ОСОБА_1 Сабах автобусом виїхав з країни походження 20 червня 2014 року з м. Латакія (ОСОБА_4) до кордону з Туреччиною, який перетнув пішки, після чого на автомобілі дістався м. Антакія (Туреччина), звідти автобусом виїхав до м. Мерсін (Мерсін). Через 7 місяців зареєструвався для роботи на кораблі, після чого покинув м. Мерсін (Туреччина) та авіаресом дістався м. Стамбул (Туреччина), звідти на кораблі слідував по маршруту м. Местигана (Алжир) Херсон (Україна) Немруд (Туреччина) Греція Румунія - Миколаїв (Україна).

22.10.2015 року позивач на кораблі прибув до України, легально на підставі паспорта моряка та посвідчення.

05.11.2015 року головним спеціалістом Заводського РВ у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області винесено рішення № 9 про примусове повернення за межі України громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 35).

16.11.2015 року, ОСОБА_1 Сабах, звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтував причини виїзду з країни громадянської належності тим, що він хоче отримати захист, оскільки в ОСОБА_4 йде війна і його призивали в армію, але він не хоче і не бажає стріляти і вбивати людей.

24.11.2015 року наказом в.о. начальника Головного управління ДМС України в Одеській області № 216 відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняте рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_1 Сабах (а.с.91).

22.01.2016 року наказом т.в.о. заступника начальника Головного управління ДМС України в Одеській області № 14 у відповідності до ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_1 Сабах (а.с. 99)

За результатами розгляду особової справи громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_1 Сабах № 2015OD0363 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_1 Сабах у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вважаючи, що умови, передбачені пп. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні (а.с 109-121).

Так, зокрема, аналізом особової справи, співробітники Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області дійшли висновку, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань або дискримінації, які могли б підпадати під конвенційні ознаки визначення статусу біженця у відповіданості до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувать за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також не встановлено жодних фактів щодо можливого застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Загострення ситуації в ОСОБА_4 не розглядається як підстава для отримання міжнародного захисту. Відсутні докази щодо примусового призову заявника до збройних сил у разі повернення до ОСОБА_4, існують лише припущення з боку заявника про можливі проблеми повязані з примусовою службою в армії у разі повернення на Батьківщину. Виїзд з країни походження був обумовлений загальним станом у країні в цілому, економічними проблемами та бажанням потрапити до економічно-стабільної країни. Факт проживання родини заявника на батьківщині протягом періоду конфлікту після його виїзду вказує на те, що твердження, які повідомлені особою стосовно власних переслідувань та членів родини вбачаються завідомо вигаданими та неправоподібними. Крім того, проведеним працівниками управління аналізом встановлено, що заявник мав усі можливості звернутися за захистом в Туреччині, де він перебував протягом 7 місяців, але звернення з приводу набуття міжнародного захисту не здійснював.

24.05.2016 року рішенням Державної міграційної служби України № 245-16 висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 21).

24.11.2016 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 212 від 13.06.2016 року (а.с. 8), не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Так, відповідач ОСОБА_2 міграційна служба України відповідно до Положення про ОСОБА_2 міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 року, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (далі Закону України) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Частина 5 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлює, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Перевіряючи законність рішення ДМСУ про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачу необхідно було зясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обовязково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що субєктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються обєктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Згідно п. 6.1 та 6.2 Розділу VI Правил у разі надходження до ДМС України особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, ОСОБА_2 міграційна служба України має право: а) вимагати подання додаткової інформації від органу міграційної служби, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою; в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 2 ст. 8 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у справі "Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства" (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Отже ситуація в ОСОБА_4 за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. Інформація ж про країни походження, розміщена на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях є загальновідомою, такою, яку не потрібно доказувати.

Висновки управління, на підставі якого прийняте рішення, ґрунтується на тому, що під час звернення заявник не надав переконливих доказів щодо існування переслідувань як за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, та і наявності обґрунтованих побоювань зазнати серйозної шкоди у разі повернення на Батьківщину, з посиланням, зокрема, на те, що родина заявника протягом періоду конфлікту після його виїзду проживає на території ОСОБА_4 та не зазнає жодних переслідувань, а нестабільна соціально-політична ситуація на Батьківщині заявника, спричинена внутрішнім військовим конфліктом не може бути розглянута в якості причин звернення за захистом.

Проте на думку суду ці обставини не можуть бути прийняти до уваги, оскільки Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (ч.5 ст.5) передбачено право особи, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону. Крім того, у висновку Управлінні у повному обсязі не відображені та не враховані загальновідомі відомості щодо подій у ОСОБА_4, не приведені доводи щодо неврахування цих загальновідомих відомостей.

Судом встановлено, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у ОСОБА_4 збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у ОСОБА_4. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

В Рекомендаціях УВКБ ООН за питанням міжнародного захисту відносно осіб, які залишають ОСОБА_3 Арабську Республіку (Редакція IIІ) від 27.10.2014 року зазначено, що після видання УВКБ ООН в жовтні 2013 р. «Рекомендацій з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають ОСОБА_3 Арабську Республіку (Редакція II)» ситуація в ОСОБА_4 в плані безпеки, дотримання прав людини, переміщення і гуманітарних потреб ще більше загострилася.

Також в Рекомендаціях УВКБ ООН від 27.10.2014 року зазначено, що конфлікт у ОСОБА_4 триває вже четвертий рік, і гуманітарна ситуація як і раніше погіршується. Загальне число людей, що потребують гуманітарної допомоги в ОСОБА_4 досягло 11 млн. осіб, серед яких близько 6,45 млн. ВПЛ. Хоча конфліктом порушена вся територія ОСОБА_4, більшість потребують допомоги, за повідомленнями, зосереджена в провінціях Алеппо, ОСОБА_6 і Ідліб. Понад 4,7 млн. чол. живуть у важкодоступних районах, а 241 тис. перебувають в обложених районах, відрізаних від поставок предметів першої необхідності і практично недоступних для гуманітарних організацій.

Згідно п.27 Рекомендацій у тих випадках, все більш виключних де критерії включення в міжнародний захист згідно Конвенції 1951 р. не будуть дотримані, слід розглядати більш широкі критерії відповідності поняття «біженець», сформульовані в регіональних нормативно-правових актах, що стосуються біженців, або інші форми міжнародного захисту, в тому числі додатковий захист або захист від висилки, основаних на міжнародних або регіональних норми в області прав людини або базуються на нормах національного законодавства.

У п. 31 вказаних Рекомендацій УВКБ зазначає, що у світлі розвитку подій і зміни обставин в ОСОБА_4, можливо, буде доцільно переглянути (якщо цього ще не було зроблено) рішення у справах сирійців, чиї клопотання про надання притулку в минулому були відхилені, щоб ті, хто в силу обставин, що змінилися має обґрунтовані причини звернутися про надання притулку як біженці на місці (sur place), могли розраховувати на ухвалення відповідного рішення, яке дозволить їм користуватися захистом і правами, що випливають з визнання їх біженцями.

Відповідно до п. 34 вказаних Рекомендацій УВКБ ООН, враховуючи актуальність даного питання на тлі збільшення навантаження на сусідні з ОСОБА_4 держави і відновлення припливу біженців, УВКБ ООН повторює свій заклик до держав, які не є сусідами ОСОБА_4, вивчити конкретні та ефективні способи вираження солідарності.

За інформацією по країні походження з сайту http://www.refworld.org.ru/docid/5524f1e54.html, з публікації 27.03.2015 року, ситуація в ОСОБА_4 значно погіршилась, а коштів, які виділяються на гуманітарну допомогу не досить для забезпечення потреб мирного населення. Також зазначено, що в результаті конфлікту, який продовжується вже чотири роки, загинуло 220 тисяч осіб. Більше 12 млн. потребують життєво необхідної допомоги.

Крім того, як вбачається з інформації по країні походження про ставлення до дезертирів у ОСОБА_4 на даний момент: Оперативне ОСОБА_7 0ffїсе Великобританії по ОСОБА_4 від 15.01.2013 року (http://www.unhcr.org/refworld/docid/50f55с8d2.html): ...сирійський уряд є жорстоко репресивним до інакомислення і свободи совісті які не є офіційно визнані в країні. Рівень смертей з вини влади з березня 2011 року неухильно зростає. Велика кількість солдатів було вбито за спробу втечі або за відмову відкривати вогонь по мирних жителях. У ході нинішнього конфлікту сирійська влада, ймовірно, потребує все більше призовників, щоб підтримати президента Асада. З урахуванням ситуації в ОСОБА_4, коли заявник є дезертиром з ОСОБА_3 армії, або може підлягати призову на військову службу після повернення, буде доречно надавати таким особам притулок, тому що сирійська влада буде розглядати їх як противників режиму.

Таким чином, на теперішній момент в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

Згідно п. 11 Рекомендацій УВКБ ООН від 22.10.2013 року сирійці потребують міжнародного захисту до тієї пори, доки ситуація з безпеки та дотримання прав людини в ОСОБА_4 не буде поліпшена та не будуть утворені умови для добровільного повернення та поваги до людської гідності. В п.14 Резолюції визначено, що клопотання громадян ОСОБА_4 щодо міжнародного захисту повинні розглядатись на підставі справедливих та ефективних процедур. В тих випадках - все більш виключних-де критерії включення згідно Конвенції 1951р. не будуть дотримані, слід розглядати більш широкі критерії відповідності поняття біженець, які сформовані в регіональних документах про біженців, або інші форми міжнародного захисту, у тому числі додаткового захисту.

Отже, існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та не вибіркової загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, що є наразі загальновідомим фактом.

Наведене не враховано при прийнятті оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 Сабах про визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Так, відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року № 3 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, суд, встановивши протиправність оскаржуваного рішення, з урахуванням ретельного дослідження інформації по країні походження позивача, обставин реальності загрози для життя і основних свобод позивача, в разі повернення до ОСОБА_4, вважає, що наявні підставі для зобовязання відповідача повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_1 Сабах про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством.

За таких обставин, розглянувши справу на підставі наданих сторонами доказів, встановлених фактів, з урахуванням приписів ст. 11 КАС України, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 Сабах до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 24 травня 2016 року № 245-16, зобовязання ОСОБА_2 міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 Сабах біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту підлягає частковому задоволенню, шляхом зобовязання відповідача, ОСОБА_2 міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 Сабах про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством, в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 94, ч.6 ст. 128, 159-164, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 Сабах до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 24 травня 2016 року № 245-16, зобовязання ОСОБА_2 міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 Сабах біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 245-16 від 24 травня 2016 року про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Зобовязати ОСОБА_2 міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_1 Сабах про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд у строки та в порядку встановлені ст. 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Левчук

Суддя О.А. Вовченко

Суддя О.О. Стеценко