Справа № 187/1021/16-а (2-а/0187/31/16)
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2017-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

25 січня 2017 рокусправа № 187/1021/16-а (2-а/0187/31/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мельника В.В.

суддів: Чепурнова Д.В. Сафронової С.В.

за участю секретаря судового засідання: Царьової Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2016р. у справі № 187/1021/16-а (2-а/0187/31/16) за позовом ОСОБА_1 до інспектора роти №5 батальйону №4 Управління патрульної поліції у м.Дніпропетровську Національної поліції України ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Петриківського районного суду Дніпропетровської області з адміністративним позовом до інспектора роти №5 батальйону №4 Управління патрульної поліції у м.Дніпропетровську Національної поліції України ОСОБА_2, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії АР №022495 від 20.10.2016 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 КУпАП (а.с. 2-6).

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1, зазначає, що не згоден з винесеною 20.10.2016 року відповідачем постановою про адміністративне правопорушення, якою було встановлено порушення ч.1 ст. 122 КУпАП з відповідним накладенням штрафу у розмірі 255 грн.

Постановою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 23.11.2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено (а.с. 37-41).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, відсутність фактичних доказів правопорушення, неналежну оцінку доказів, наявних в матеріалах справи, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов у повному обсязі (а.с. 44-50).

В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначив, що оскаржуване рішення не підтверджене жодними доказами та не обґрунтоване нормами законодавства. Так, позивач, зокрема, вказує, що відповідачем, в порушення вимог ст. 276 КУпАП розглянуто справу про притягнення його до адміністративної відповідальності на місці зупинки транспортного засобу, а не за місцем знаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України. Крім того, вважає, що підпунктом «е» пункту 15.9 Правил дорожнього руху, заборонено зупинка ближче 30 м від посадкових майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів, а не стоянки. Таким чином, з огляду на те, що слова зупинка та стоянка не є тотожними словами та є різними за змістом, вважає, що в даному випадку (підпункт «е» пункту 15.9 ПДР України) стоянка транспортного засобу не заборонена. Крім того, звертає увагу суду на той факт, що відповідач в оскаржуваній постанові про адміністративне правопорушення не вказав точної відстані в метрах від місця знаходження транспортного засобу до посадкового майданчику для зупинки маршрутних транспортних засобів, а лише зазначив, що ближче ніж 30 метрів. Позивач, також, зазначає, що відповідачем не було долучено до постанови даних про номер засобу вимірювальної техніки, що у відповідності до вимог чинного законодавства, перешкоджає використання результатів вимірювання (а.с. 47-49).

Позивач в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив задовольнити її.

Відповідач до суду не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином (а.с. 65).

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.10.2016 року інспектором роти №5 батальйону №4 Управління патрульної поліції у м.Дніпропетровську Національної поліції України ОСОБА_2 було винесено постанову серії АР №022495, згідно якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 255 грн. (а.с. 29).

Підставою для притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 стало здійснення позивачем стоянки транспортного засобу під його керуванням ближче ніж 30 м від дорожнього знаку 5.43.1 «Пункт зупинки транспорту», чим порушив вимоги п. 15.9 ПДР України (а.с. 29).

На думку суду першої інстанції, та обставина, що позивач здійснив зупинку менш ніж за 30 метрів від посадкових майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів, підтверджена матеріалами справи та наявним в них відеозаписом, а отже вина позивача у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП є доведеною.

З урахуванням зазначених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку щодо правомірності дій відповідача під час складання оскаржуваної постанови та про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за необґрунтованістю.

З наведеними висновками суду першої колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 222 КУпАП, органи Національної поліції, зокрема, розглядають справи про адміністративні правопорушення: про порушення правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, які передбачені, у тому числі, ч. 1 ст. 122 КупАП.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №1395 від 07 листопада 2015 року та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року за №1408/27853 (далі - Інструкція), у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зокрема передбаченої ч. 1 ст. 122 КупАп.

Згідно з п. 2 розділу ІІІ Інструкції, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КУпАП виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до п. 1 розділу IV Інструкції, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.

Згідно зі ст. 283 КУпАП, постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зміст постанови повинен відповідати вимогам, встановленим статтями 283, 284 КУпАП. В ній, зокрема, необхідно зазначити докази, на яких базується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення.

Колегією суддів встановлено, що відповідачем надано відеозйомку фіксації події адміністративного правопорушення, що міститься в матеріалах справи та з якої вбачається, що позивач дійсно здійснив зупинку ближче 30 метрів від посадкового майданчика для зупинки маршрутних транспортних засобів, а саме дорожнього знаку 5.43.1 «Пункт зупинки тролейбуса» в м.Дніпропетровськ, на пр. ОСОБА_3, біля будинку №100, яка в розумінні ст.251 КУпАП є належним доказом.

Отже, матеріалами справи підтверджується факт порушення позивачем правил зупинки п.15.9 «е» ПДР, через що в його діях наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП.

Розглядаючи твердження позивача щодо неправомірності винесення відповідачем постанови на місці вчинення адміністративного правопорушення, замість вірного, на думку позивача, розгляду такого правопорушення за місцемзнаходження органу, уповноваженного законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України, колегія суддів вважає, що воно є безпідставним, оскільки, таке твердження ґрунтується на помилковому тлумаченні позивачем норм закону.

Крім того, Пленум Верховного суду України у своїй Постанові від 11 червня 2004 року №11 «Про окремі питання, що виникають при застосуванні судами положень ст. 276 Кодексу про адміністративні правопорушення» підкреслив, що у випадках, коли законом передбачається альтернативна підсудність (ч.2 ст. 276 КУпАП), питання про те, в який саме суд надіслати протокол про адміністративне правопорушення, вирішується відповідним органом внутрішніх справ.

Враховуючи зазначене, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що у статті 276 КУпАП йдеться мова про альтернативну підсудність розгляду справи про адміністративне правопорушення у разі складання протоколу про адміністративне правопорушення. Проте, в даному випадку відповідач у межах компетенції Національної поліції України та згідно положень Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих не в автоматичному режимі, виніс постанову у справі про адміністративне правопорушення за місцем вчинення адміністративного правопорушення, яка не підлягає направленню до суду, адже уповноваженим органом, який може у рамках своєї компетенції розглядати адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст. 122 КУпАП - є Управління патрульної поліції у м.Дніпропетровську Національної поліції України в особі інспектора цього управління ОСОБА_2, який і виніс постанову за місцем скоєння правопорушення.

Колегія суддів не приймає доводи позивача стосовно того, що відповідачем не було зроблено замірів, відповідними технічними засобами, оскільки вказане не спростовує самого факту скоєного позивачем правопорушення, так як з відеозапису вбачається, що транспортний засіб позивача здійснив стоянку (зупинку) менш ніж 30 метрів від посадкового майданчика для зупинки маршрутних транспортних засобів.

Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З врахуванням наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Відповідач діяв у межах та у спосіб передбачені чинним законодавством України, а постанова про адміністративне правопорушення серії АР №022495 за формою відповідає вимогам ст.283 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст.ст. 201, 202 КАС України.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, оскаржуване судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 КАС України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2016р. у справі № 187/1021/16-а (2-а/0187/31/16) без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, крім випадків, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, а в разі складання рішення в повному обсязі відповідно до ст.. 160 зазначеного кодексу з дня складання рішення в повному обсязі.

Повний текст виготовлено 30 січня 2017 року.

Головуючий: В.В. Мельник

Суддя: Д.В. Чепурнов

Суддя: С.В. Сафронова