Справа № 643/7917/16-а
Суддя: Тацій Л.В.
Дата ухвалення: 2017-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 р. Справа № 643/7917/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Тацій Л.В.

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Московського районного суду м. Харкова від 15.11.2016р. по справі № 643/7917/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління патрульної поліції у місті Харкові Департаменту патрульної поліції , Інспектора 5 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції у місті Харкові Департаменту патрульної поліції рядового поліції Опенченка Володимира Вікторовича

про визнання дій неправомірними та скасування постанови про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до Управління патрульної поліції у місті Харкові Департаменту патрульної поліції, Інспектора 5 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції у місті Харкові Дерпартаменту патрульної поліції рядового поліції Опенченка Володимира Вікторовича, в якому просив визнати неправомірними дії інспектора 5 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції у місті Харкові Дерпартаменту патрульної поліції рядового поліції Опенченка Володимира Вікторовича щодо складення відносно нього постанови серії ПС2 №995096 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене 2 ст. 122 та ч. 1 ст. 126 КУпАП із накладенням штрафу; скасувати постанову серії ПС2 №995096 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене 2 ст. 122 та ч. 1 ст. 126 КУпАП стосовно ОСОБА_1 і закрити провадження у даній справі про адміністративне правопорушення.

Постановою Московського районного суду м. Харкова від 15.11.2016р. адміністративний позов залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позов у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання 31.01.2017 року за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 16.06.2016 року інспектором УПП Опенченко В.В. складена постанова серії ПС2 №995096 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене 2 ст. 122 та ч. 1 ст. 126 КУпАП стосовно ОСОБА_1 (а.с. 38).

У вказаній постанові відповідачем зазначено, що 15.06.2016 року о 23:30 годині ОСОБА_1, керуючи автомобілем НОМЕР_1 в м. Харкові на перехресті вулиць О.Сердюка та Дружби Народів в бік вул. Героїв Праці, водій проїхав вказане перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофору та при перевірці документів не мав при собі посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив ПДР України пункти 8.7.3.е та 2.1.а, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 та ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Зазначену постанову направлено рекомендованим листом №680р5б2 від 16.06.2016 року, отримано позивачем - 23.06.2016 року.

Позивач, не погодившись із діями відповідача та складеною постановою, оскаржив їх до суду, вказуючи на те, що він, 16.06.2016 року близько 00:10 години був затриманий на тролейбусній зупинці по вул. Блюхера, біля перехрестя з вул. Тракторобудівників поліцейськими, йому було повідомлено про вчинення проїзду на перехресті на заборонений сигнал світлофору. При цьому, працівники патрульної поліції йому не представились, не роз'яснили його права, обшукали та вилучили особисті речі, в тому числі, барсетку, в якій знаходилось посвідчення водія. Окрім того, позивач наполягає на тому, що постанова не містить будь-яких даних щодо порушення ОСОБА_1 вимог ст. 122-2 КУпАП, а саме невиконання водіями вимог поліцейського про зупинку транспортного засобу, у зв'язку з чим, на думку позивача, даному діянню інспектором надана невірна кваліфікація. У доводах апеляційної скарги позивач також звернув увагу суду на те, що п. 2.4 Правил дорожнього руху передбачає, що на вимогу працівника міліції водій повинен зупинитись, а також надати документи, а отже працівники поліції не є особами, яким надано право вимагати від водія надання будь-яких документів та інше.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що висновок про наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення здійснено на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, а відповідальність за ч. 2 ст. 122 КУпАП та ч. 1 ст. 126 КУпАП застосована правомірно.

Колегія суддів частково погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов'язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб'єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Згідно ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, зокрема статті 122, 126.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Так, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно оскаржуваної постанови притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ч. 2 ст. 122 (проїзд на заборонений червоний сигнал світлофору) та ч. 1 ст. 126 КУпАП (при перевірці документів не мав при собі посвідчення водія.

У зв'язку з наведеним, суд вважає безпідставними доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі з приводу того, що постанова не містить будь-яких даних щодо порушення ОСОБА_1 вимог ст. 122-2 КУпАП, а саме невиконання водіями вимог поліцейського про зупинку транспортного засобу, у зв'язку з чим, на думку позивача, даному діянню інспектором надана невірна кваліфікація.

Щодо доводів позивача про те, що поліція не наділена повноваженнями на перевірку документів, колегія суддів зазначаєж наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України "Про Національну поліцію".

Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

За змістом статті 31 цього Закону поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Відповідно до пп. «а» п. 2.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. N 1306 водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії;

Згідно ст. 32 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський має право вимагати в особи пред'явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у таких випадках: 1) якщо особа володіє зовнішніми ознаками, схожими на зовнішні ознаки особи, яка перебуває в розшуку, або безвісно зниклої особи; 2) якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення; 3) якщо особа перебуває на території чи об'єкті із спеціальним режимом або в місці здійснення спеціального поліцейського контролю; 4) якщо в особи є зброя, боєприпаси, наркотичні засоби та інші речі, обіг яких обмежений або заборонений, або для зберігання, використання чи перевезення яких потрібен дозвіл, якщо встановити такі права іншим чином неможливо; 5) якщо особа перебуває в місці вчинення правопорушення або дорожньо-транспортної пригоди, іншої надзвичайної події; 6) якщо зовнішні ознаки особи чи транспортного засобу або дії особи дають достатні підстави вважати, що особа причетна до вчинення правопорушення, транспортний засіб може бути знаряддям чи об'єктом вчинення правопорушення.

За приписами п. 2.4. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. N 1306 на вимогу працівника міліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також: а) пред'явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Відповідно до п. 4 розділу XI "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України "Про Національну поліцію" до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону

За таких підстав, колегія суддів приходить до висновку, що саме органи Національної поліції України наділені повноваженнями вимагати в особи пред'явлення нею документів, що підтверджують, в даному випадку, право керування транспортним засобом, а вказівка у п. 2.4 ПДР на те, що таке право надано працівникам міліції суперечить цьому Закону та свідчить про не приведення його у відповідність до Закону України "Про Національну поліцію" в цій частині.

Щодо підстав складення оскаржуваної постанови та дій відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п'ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123,статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140КУпАП.

Згідно з п. 2 розділу ІІІ Інструкції, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачене ст. 122, 126 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до п. 1 розділу IV Інструкції, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.

Згідно зі ст. 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Частиною 2 ст. 122 КпАП України передбачено адміністративну відповідальність у випадку порушення правил проїзду на заборонний сигнал світлофора.

Частиною 1 ст. 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка").

Правила дорожнього руху, відповідно до Закону України "Про дорожній рух", встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху, повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Учасники дорожнього руху зобов'язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що і інші учасники виконують ці Правила.

Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху.).

Відповідно до пп. «е» п. 8.7 Правил дорожнього руху червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух.

Підпунктом «а» п.2.1 Правил передбачено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Згідно з п.1 ст. 247 КпАП України обов'язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Єдиним об'єктивним доказом вчинення позивачем порушення пп. «е» п. 8.7 Правил дорожнього руху, а саме проїзду перехрестя на заборонений, червоний сигнал світлофору, який наданий відповідачем, є відеозапис події, здійснений з відеореєстратора, розташованого саме в автомобілі, а не на одягу поліцейського.

Порядок використання фото та відео техніки встановлюється п. 9 ч.1 ст.31 та ст.40 Закону України «Про національну поліцію».

При цьому норма статті 31 Закону України «Про національну поліцію» є загальною нормою, яка безпосередньо не регламентує порядок застосування технічних приладів та технічних засобів.

Спеціальною нормою, яка регламентує порядок застосування технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису є ст. 40 Закону України «Про національну поліцію».

Пункт 2 частини 1 ст. 40 Закону України «Про національну поліцію» чітко встановлює порядок використання техніки в правовідносинах щодо безпеки дорожнього руху, види техніки та умови її використання.

Відповідно до п. 2 частини 1 ст. 40 Закону України «Про національну поліцію» встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Обов`язковою умовою її використання є виконання частини 2 ст. 40 Закону України «Про національну поліцію».

Частиною 2 ст. 40 Закону України «Про національну поліцію» встановлено, що інформація про змонтовану/розміщену автоматичну фототехніку і відеотехніку повинна бути розміщена на видному місці.

Як вбачається з матеріалів справи, докази дотримання умов, передбачених ч.2 ст. 40 Закону України «Про національну поліцію» щодо події порушення позивачем пп. «е» п. 8.7 Правил дорожнього руху, за що позивача притягнуто до відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 122 КУпАП, відсутні.

Враховуючи зазначене, даний доказ не може вважатися доказом отриманим законним шляхом, оскільки він отриманий не у відповідності до вимог спеціальної норми, а саме ст.40 Закону України «Про національну поліцію».

Окрім того, оглянутий судом відеозапис, здійснений на відео реєстратор не містить фіксації факту проїзду позивачем на заборонений червоний сигнал світлофору в м. Харкові на перехресті вулиць О.Сердюка та Дружби Народів в бік вул. Героїв Праці.

З урахуванням наведеного, об'єктивні докази, які б достеменно свідчили про скоєне позивачем порушення пп. «е» п. 8.7 Правил дорожнього руху, за що його притягнуто до відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 122 КУпАП в матеріалах справи відсутні.

Щодо порушення п.п. «а» п.2.1 Правил дорожнього руху, за яке відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУПАП колегія суддів зазначає наступне.

Судом переглянуто відеозапис портативних (нагрудних) відеореєстраторів, якими зафіксована процедура притягнення позивача до адміністративної відповідальності та запису, наданого позивачем.

Портативні (нагрудні) відеореєстратори були розміщені на форменому одязі працівників поліції, а отже на видному місці, з дотриманням ч.2 ст. 40 Закону України «Про національну поліцію».

З вказаного запису судом встановлено, що 15.06.2016 року на вул. Валентинівській (колишня Блюхера) на тролейбусній зупинці, автомобіль НОМЕР_2, зупинився, водій автомобіля почав втікати. Патрульним поліції затримано водія, який згідно відеозапису відмовлявся назвати своє прізвище, ім'я та по-батькові, пояснив, що він не керував автомобілем НОМЕР_2, а залишив його на вказаній зупинці приблизно о 19 годині 15.06.2016 року, не заперечував того, що перебуває у нетверезому стані, але пояснив, що оскільки він є, у даному випадку, пішоходом, то відмовляється від надання документів.

Окрім того, колегія суддів відмічає, що постановою Московського районного суду м.Харкова від 27.07.2016 року по справі №643/7793/16-п, яка набула законної сили, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 та ч.1 ст. 130 КУпАП.

При розгляді цієї справи судом встановлено, що 15.06.2016 року о 23 год. 41 хв. екіпаж НОМЕР_5 патрульної поліції по радіостанції отримав орієнтування про не зупинку автомобіля «audi a6», чорного кольору. Виїхавши на допомогу для перекриття вул. Героїв Праці, екіпажем НОМЕР_5 патрульної поліції було помічено автомобіль «audi a6», державний номерний знак «НОМЕР_4», який їхав по вул. Героїв Праці. Наздогнавши зазначений автомобіль, екіпажем НОМЕР_5 патрульної поліції, було подано команду через гучномовець про зупинку з увімкненими проблисковими маячками, однак водій не реагував, а навпаки почав, ще скоріше їхати. На вул. Валентинівській на тролейбусній зупинці, водій автомобіля «audi a6», державний номерний знак «НОМЕР_4», зупинився та зачинивши автомобіль почав втікати.

Згідно ч.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Наведеною нормою КАС України встановлені преюдиційні обставини, тобто ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили. Зазначені преюдиційні обставини є підставами для звільнення від доказування. За змістом частини першої статті 72 КАС України учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як установлені.

Для спростування преюдиційних обставин, передбачених частиною першою статті 72 КАС України, учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами статті 86 КАС України.

Проте, позивачем ні до суду першої інстанції ні до суду апеляційної інстанції такі докази не надані.

З огляду на наявні у матеріалах справи документи, що підтверджують факт знаходження ОСОБА_1 у момент вчинення адміністративного правопорушення 15.06.2016 о 23год.30хв. за кермом автомобіля НОМЕР_3 та факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, а також відсутність належних доказів, наданих позивачем на спростування цього факту, колегія суддів вважає, що постанова у справі про адміністративне правопорушення в частині притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП є правомірною, складена повноважною особою, за своєю формою і змістом відповідає нормам чинного законодавства.

Відповідно до ст. 36 КУпАП при вчиненні однією особою двох або більше адміністративних правопорушень адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо. Якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом, стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених.

Інспектором патрульної поліції кваліфіковано дії ОСОБА_1, як порушення ч.2 ст. 122 і ч.1 ст.126 КУпАП, та застосовано стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.

При цьому, як ч.2 ст. 122 і ч.1 ст.126 КУпАП передбачають санкцію у вигляді штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 425 грн.

Таким чином, скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності в частині ч. 2 ст. 122 КУпАП, не призводить до зміни застосування до нього санкції у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.

Доводи позивача з посиланням на не роз'яснення робітником поліції прав та обов'язків спростовується також відеозаписом портативних (нагрудних) відеореєстраторів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Московського районного суду м. Харкова від 15.11.2016р. по справі № 643/7917/16-а скасувати.

Прийняти нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у місті Харкові Департаменту патрульної поліції, Інспектора 5 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції у місті Харкові Департаменту патрульної поліції рядового поліції Опенченка Володимира Вікторовича - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії інспектора 5 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції у місті Харкові Департаменту патрульної поліції рядового поліції Опенченка Володимира Вікторовича щодо складення постанови серії ПС2 №995096 в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене 2 ст. 122 КУпАП.

Скасувати постанову серії ПС2 №995096 у справі про адміністративне правопорушення, в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене 2 ст. 122 КУпАП.

В іншій частині у задоволенні позову -відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Тацій Л.В.
Судді Григоров А.М. Подобайло З.Г.
Повний текст постанови виготовлений 06.02.2017 р.