Справа № 815/5249/16
Суддя: Харченко Ю. В.
Дата ухвалення: 2017-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5249/16
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2017 року м.Одеса

У залі судових засідань №29

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Харченко Ю.В.

Суддів Іванов Е.А.

Танцюра К.О.

При секретарі Рудченко О.І.

Розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування Рішення щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №331-16 від 30.06.2016р., -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд визнати неправомірним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №331-16 від 30.06.2016р.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 03.05.2014р. рухаючись на території України по автодорозі Херсон-Джанкой-Феодосія-Керч жодних насильницьких дій у відношенні представників влади Російської Федерації не вчиняв, однак Постановою про обрання запобіжного заходу від 15.10.2014року по справі 3/1-235/2014, відносно ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, терміном 2 місяця (до 14.12.2014р. включно). Підставою для винесення вказаної Постанови послугувала підозра у скоєнні злочину. передбаченого ч.1 ст.318 Кримінального кодексу Російської Федерації (застосування насильства, небезпечного для життя або здоров`я, або загроза застосування насилля у відношенні представника влади чи його близьких у зв`язку з виконанням ним своїх посадових обов`язків), санкція якої передбачає штраф у розмірі до двохсот тисяч рублів або у розмірі заробітної плати, або іншого доходу засудженого за період до вісімнадцяти місяців або примусові роботи на строк до п`яти років, або арешт до шести місяців, або позбавлення свободи на строк до п`яти років. У зв`язку з чим, у період з 14.10.2014р. по 11.12.2014р. ОСОБА_1 знаходився в місцях позбавлення волі, а саме ФКУ СІЗО -1 м.Сімферополь. Після звільнення, запобіжний захід ОСОБА_1 змінено на підписку про невиїзд, та належну поведінку. Вищеозначене послугувало підставою для звернення позивача до органів міграційної служби України з метою визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки позивач побоюється, та не бажає повертатися на територію Російської Федерації де йому може погрожувати позбавлення волі, строком до п`яти років.

Відповідач Державна міграційна служба України з позовними вимогами не погоджується, та вважає їх необґрунтованими з підстав, викладених у письмових запереченнях на адміністративний позов (від 15.12.2016р. вхід.№33871/16), наголошуючи, зокрема, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності заяви вимогам п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", за результатами якого встановлено відсутність підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, під час вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивачем до органу міграційної служби не надано жодних відомостей, та доказів стосовно погроз або інших обставин, які б явно свідчили про наявність реальної загрози застосування смертної кари, виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Таким чином, з урахуванням того, що від відповідача Державної міграційної служби України до суду надійшло клопотання (вхід.№2695/17 від 30.01.2017р.) про розгляд справи в порядку письмового провадження, а також зважаючи на відсутність потреби у витребуванні додаткових доказів, виклику у судове засідання свідка, експерта, судом ухвалено рішення щодо розгляду даної адміністративної справи в порядку письмового провадження, відповідно до ч.6 ст.128 КАС України.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності, та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд встановив наступне.

Як встановлено судом, та вбачається з наявних у матеріалах справи документів, 17.09.2015р. позивач - ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки наприкінці березня 2014року ОСОБА_1 через Керченський пролив виїхав з м.Москви до Автономної Республіки Крим, де прийняв участь у декількох масових акціях. Зокрема, 03.05.2014року ОСОБА_1 приймав участь у зустрічі лідера кримськотатарського народу ОСОБА_2 , під час якого стався прорив кордону окупованої території Автономної Республіки Крим. У зв`язку з чим, 14.10.2014року на території Криму ОСОБА_1 заарештовано співробітниками МВС РФ, та пред`явлено обвинувачення за ч.1 ст.318 Кримінального кодексу Російської Федерації (здійснення непокори представникам влади). На етапі слідства його розміщено у слідчому ізоляторі м.Сімферополь, де ОСОБА_1 перебував під арештом у період з 14 жовтня2014р. по 11 грудня 2014р., після звільнення з-під якого запобіжний захід змінено на підписку про невиїзд, однак ОСОБА_1 вирішив повернутись до м.Москви, у якій проживають його дружина та діти, й згодом, на підставі шенгенської візи авіарейсом Москва (РФ) - Берлін (Німеччина), вибув до Німеччини, на території якої 22.05.2015року ОСОБА_1 звернувся за міжнародним захистом, однак 16.07.2015року йому відмовлено у міжнародному захисті, у зв`язку з чим 22.07.2015р. транзитом через Польщу він виїхав з Німеччини на територію України, кордон якої перетнув легально на підставі закордонного паспорта громадянина Російської Федерації серії НОМЕР_1 .

Судом встановлено, що за результатами розгляду справи №2015ОD0294 громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , котрий 17.09.2015р. звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, головний спеціаліст відділу по роботі з біженцями Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області Голотенко В.А., на підставі проведеного інтерв`ю із зазначеним громадянином, та приймаючи до уваги наведені факти, які вимагають подальшої перевірки, складено Висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

02.10.2015р. відповідно до ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та приймаючи до уваги висновок головного спеціаліста відділу по роботі з біженцями Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області Голотенко В.А., стосовно матеріалів справи №2015ОD0294 на громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області видано Наказ №185 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким наказано здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що 02.12.2015р. приймаючи до уваги вмотивоване подання головного спеціаліста відділу по роботі з біженцями Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області Голотенко В.А. щодо продовження строку розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянина РФ ОСОБА_1 , Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області видано Наказ №229 «Про продовження строку розгляду заяви щодо визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту», яким згідно з ч.8 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», вирішено продовжити строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту для громадянина РФ ОСОБА_1 , до отримання відповідей з органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, а також відповідно до ч.12 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вирішено підготувати особову справу для направлення до Державної міграційної служби України з метою прийняття остаточного рішення.

Як з`ясовано судом, та вбачається з наявних у матеріалах справи документів, 09.03.2016року за результатами розгляду особової справи громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області складено Висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в ОСОБА_1 відсутні побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками расови, національності, громадянства (підданства), або віросповідання, у зв`язку з чим у ОСОБА_1 відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. В регіоні постійного проживання заявника та членів його родини (РФ, м.Москва) відсутні будь-які збройні конфлікти, найближчі родичі особи не зазнавали будь-яких переслідувань або дискримінації у вигляді нелюдського поводження або свавільних арештів з боку діючої влади.

Також, керуючись положеннями ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами розгляду особової справи №2015ОD0294 громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Державною міграційною службою України прийнято Рішення №331-16 від 30.06.2016р., яким відмовлено громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись із означеним рішенням Державної міграційної служби України №331-16 від 30.06.2016р. про відмову у визнанні біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту, позивач ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання його неправомірним та скасування.

Так, на думку суду, оскаржуване позивачем Рішення Державної міграційної служби України №331-16 від 30.06.2016р. про відмову у визнанні біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту, винесено міграційним органом правомірно, та з урахуванням положень чинного законодавства, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу п.1 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зокрема, як встановлено судом, та вбачається з наявних у матеріалах справи документів, наприкінці березня 2014року ОСОБА_1 з м.Москви, через Керченський пролив, виїхав до Автономної Республіки Крим, де прийняв участь у декількох масових акціях, а саме у зустрічі 03.05.2014року лідера кримськотатарського народу ОСОБА_2 , під час якої стався прорив кордону окупованої території Автономної Республіки Крим. У зв`язку з чим, 14.10.2014року співробітниками МВС РФ на території Криму ОСОБА_1 заарештовано, та згідно Постанови Київського районного суду м.Сімферополя про обрання запобіжного заходу від 15.10.2014р. (справа 3/1-235/2014, за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.318 Кримінального кодексу Російської Федерації), обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 2 місяці, тобто до 14.12.2014р. включно.

Судом з`ясовано, що у період з 14 жовтня 2014р. по 11 грудня 2014р. позивач - ОСОБА_1 знаходився в місцях позбавлення волі, а саме ФКУ СІЗО -1 м.Сімферополь, з котрого звільнений зі зміною міри запобіжного заходу на підписку про невиїзд, та належною поведінкою, про що свідчить наявна у матеріалах справи Довідка від 11.12.2014р. серії ЖЖ №089633.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011року №3671-VI (зі змінами та доповненнями), відповідно до ч.1 ст.8 якого центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Частиною 11 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.ч.5, 7, 13 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного Рішення Державної міграційної служби України №331-16 від 30.06.2016р., підставою для відмови позивачу ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугувала відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень чинного законодавства, судом встановлено, що небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими, правдоподібними, та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна надати належні докази, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Між тим, у контексті вище окреслених законодавчих приписів, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки є особою стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

До того ж, як з`ясовано судом, докази переслідування ОСОБА_1 за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані позивачем до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області при розгляді його заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є визначальним критерієм для його надання. Така ситуація є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Водночас, таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати на теперішній час.

При цьому, до матеріалів справи не надано жодних доказів на підтвердження того, що в регіоні постійного проживання позивача - ОСОБА_1 , та членів його родини (Російська Федерація, м.Москва) здійснюється будь-які збройні конфлікти, родичі позивача зазнавали (зазнають) будь-яких переслідувань або дискримінації, у вигляді нелюдського поводження чи свавільних арештів з боку діючої влади.

До того ж, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, або на підтвердження того, що ОСОБА_1 змушений був прибути до України або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Натомість, судом встановлено, що після подій в Автономній республіці Крим ОСОБА_1 повернувся до м.Москви, у якій проживають його дружина та діти, й згодом, на підставі шенгенської візи, авіарейсом Москва (РФ) - Берлін (Німеччина), вибув до Німеччини, на території якої 22.05.2015року ОСОБА_1 звернувся за міжнародним захистом, однак 16.07.2015року йому було відмовлено у міжнародному захисті, у зв`язку з чим 22.07.2015р. транзитом через Польщу він виїхав з Німеччини на територію України, кордон якої перетнув легально на підставі закордонного паспорта громадянина Російської Федерації серії НОМЕР_1 .

Також, позивачем - ОСОБА_1 до матеріалів адміністративної справи не додано жодних доказів на підтвердження його переслідування або дискримінації (виклики на допит, повістки до суду, тощо) після звільнення з-під арешту, приймаючи до уваги той факт, що матеріали кримінальної справи 3/1-235/2014 щодо притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.318 Кримінального кодексу Російської Федерації, знаходились на досудовому розслідуванні, як і не надано доказів на підтвердження знаходження його у федеральному розшуку Російської Федерації.

При цьому, судом відхиляються, та не приймаються до уваги в якості підстави для набуття статусу біженця, або додаткового захисту посилання позивача - ОСОБА_1 на те, що в Автономній Республіці Крим він приймав участь у декількох масових акціях, а саме у зустрічі 03.05.2014року лідера кримськотатарського народу ОСОБА_2 , під час якої стався прорив кордону окупованої території Автономної Республіки Крим, оскільки до матеріалів справи не додано жодних доказів на підтвердження переслідування або дискримінації ОСОБА_1 за вчинення вказаних дій з боку органів влади Російської Федерації.

До того ж, судом встановлено, що після вчинення ОСОБА_1 вищеозначених дій, позивач у період з 14 жовтня 2014р. по 11 грудня 2014р. знаходився в місцях позбавлення волі, а саме ФКУ СІЗО -1 м.Сімферополь, з котрого звільнений зі зміною міри запобіжного заходу на підписку про невиїзд, та належною поведінкою, після якого безперешкодно повернувся до м.Москви (Російська Федерація), у якій проживають його дружина та діти, й згодом, на підставі шенгенської візи, авіарейсом Москва (РФ) - ОСОБА_3 , вибув до Німеччини.

Зважаючи на розділ 2 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, за результатами проведеної з ОСОБА_1 співбесіди і матеріалами справи встановлено, що його твердження щодо небезпеки, яка нібито загрожує йому на батьківщині, є повністю безпідставними, і не мають реального підґрунтя, оскільки позивач звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації. Ним не наведено реальних фактів щодо обґрунтованості свого побоювання стати жертвою переслідування, не надано доказів того, що він зазнавав переслідування в країні походження.

Відповідно до положень Закону України «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.2004р. №1629-IV метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Отже, крім обставин, передбачених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову у наданні статусу біженця відповідає Директивам Європейського Союзу, у тому числі Директиві щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянств біженців або як осіб, що потребують міжнародного захист іншими причинами, а також суті захисту, що надається.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що оскаржуване позивачем Рішення №331-16 від 30.06.2016р. про відмову у визнанні біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту, Державною міграційною службою України прийнято на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією, та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень, обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Вищевикладене спростовує твердження позивача, наведені у позовній заяві.

Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно зі ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, беручи до уваги наведене, та оцінюючи надані сторонами по справі письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування Рішення щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №331-16 від 30.06.2016р., не обґрунтовані, документально не підтверджені, не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, отже задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, ч.6 ст.128, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування Рішення щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №331-16 від 30.06.2016р., відмовити.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, передбаченому приписами ст.254 КАС України.

Головуючий суддя Харченко Ю.В.

Судді Іванов Е.А.
Танцюра К.О.