Справа № 2а-1770/1152/12
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2017-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" січня 2017 р. м. Київ К/9991/78391/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головчук С.В. (суддя-доповідач),
Заїки М.М.,
Черпака Ю.К.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Рівне

на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2012 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2012 року

в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль-Декор» (далі - ТОВ «Стиль-Декор» до Управління Пенсійного фонду України в місті Рівне (далі - УПФУ в м. Рівне) про скасування вимоги про сплату боргу,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року ТОВ «Стиль-Декор» звернулося до суду з позовом про визнання неправомірними та скасування вимоги про сплату боргу від 12 жовтня 2011 року № Ю-1627. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що у вересні 2011 року УПФУ в м. Рівне провело планову перевірку за результатами якої, підприємству донараховано 4017,10 грн недоїмки зі сплати страхових внесків за 2002-2003 роки, у зв'язку з чим надіслано вимогу про сплату боргу від 12 жовтня 2011 року №Ю-1627. Посилаючись на те, що УПФУ в м. Рівне неправомірно донарахувало заборгованість за 2002-2004 роки відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV), просив суд задовольнити позов.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2012 року, яку залишено без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2012 року, позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу УПФУ в м. Рівне від 12 жовтня 2011 року № Ю-1627.

У касаційній скарзі відповідач порушує питання про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, Закону № 1058-IV та Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI). Вказує, що суди не дали належної правової оцінки обставинам справи та не врахували норми абзацу 6 пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2464-VІ, згідно з яким відповідач мав право донарахувати заборгованість за 2002 - 2004 роки

Перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що ТОВ «Стиль-Декор» є юридичною особою, яка перебуває на обліку в УПФУ в м. Рівне як платник страхових внесків.

Позивачем оспорюється вимога від 12 жовтня 2011 року № Ю-1627 про сплату недоїмки зі страхових внесків в сумі 4017,10 грн, що виникла у 2002-2004 роках.

Підставою прийняття цих документів стали висновки проведеної у вересні 2011 року відповідачем планової перевірки ТОВ «Стиль-Декор» щодо правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та інших платежів, контроль за нарахуванням та сплатою яких покладено на Пенсійний фонд України за період з 01 жовтня 2000 року по 31 серпня 2011 року, а також достовірності відомостей, поданих до Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування за період з 01 січня 2008 року до 31 серпня 2011 року, про що складено акт від 28 вересня 2011 року № 360.

За результатами цієї перевірки, відповідачем встановлено порушення позивачем підпункту 4.1.1 пункту 4.1 статті 4 Закону України від 21 грудня 2000 року № 2181-III «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (далі - Закон № 2181-III), у зв'язку з чим донараховано 4017,10 грн податкових зобов'язань за 2002-2004 роки згідно з даними звітів за IV квартал 2001 року та розрахунків за 2002-2004 роки .

Вирішуючи спір та задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що заробітна плата, на яку здійснено нарахування, не виплачена на час проведення перевірки і строк позовної давності визначений законодавством України про стягнення заборгованості по заробітній платі минув.

Проте, з таким висновком погодитись неможливо.

У 2002-2003 роках обчислення та сплата податків і зборів (обов'язкових платежів) здійснювалась на нормами Закону України від 25 червня 1991 року № 1251-ХІІ «Про систему оподаткування» (далі - Закон № 1251-ХІІ) та за нормами Закону № 2181-ІІІ.

Як встановлено судами, відповідачем донараховано заборгованість зі сплати страхових внесків на заробітну плату, нараховану у 2002-2003 роках, проте не виплачену на дату проведення перевірки УПФУ в м. Рівне у 2011 році, що не заперечується ТОВ «Стиль-Декор».

Порядок справляння та використання збору на обов'язкове державне пенсійне страхування у вказаний період визначався Законом України від 26 червня 1997 року № 400/97-ВР «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 400/97-ВР) відповідно до статті 3 якого позивач був зобов'язаний сплатити цей збір до Пенсійного фонду України у порядку, визначеному законодавством України.

За умовами частин 1,2 статті 5 Закону № 400/97-ВР збір на державне обов'язкове пенсійне страхування сплачувався одночасно з одержанням коштів в установах банків на оплату праці і у разі недостатності у платників збору коштів на оплату праці і сплату збору в повному обсязі видача коштів на оплату праці і сплата збору здійснювалась у пропорційних розмірах.

Отже, у 2002-2004 роках норми Закону № 400/97-ВР надавали платникам збору можливість, у разі відсутності коштів на оплату праці, сплатити цей збір пропорційно до виплаченої заробітної плати.

Це означає, що з метою зниження податкового навантаження, сплата збору на державне обов'язкове пенсійне страхування у цей період могла здійснюватись в розстрочку і залежала від суми фактично виплаченої заробітної плати, однак можливості звільнити платника від сплати цього збору у разі невиплати заробітної плати, чинним законодавством не передбачалось.

З 01 січня 2011 року норми статті 5 Закону № 400/97-ВР втратили чинність у зв'язку з набранням чинності Законом № 2464-VI, яким визначені правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Водночас, з 2011 року запроваджено сплату єдиного внеску на державне соціальне страхування і, за приписами пункту 3 Розділу VIII Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2464-VI, з дня набрання чинності цим Законом платники страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, вважаються платниками єдиного внеску.

Абзацом 6 пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2464-VІ встановлено, що на період до повного стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 01 січня 2011 року, в тому числі нарахованих внесків, строк сплати яких на 01 січня 2011 року не настав, та відповідних штрафних санкцій за фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування зберігаються повноваження щодо контролю за правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування фінансових санкцій, якими вони були наділені до набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведеної норми дає підстави вважати, що після набрання чинності Законом № 2464-VІ за органами ПФУ збережено повноваження щодо нарахування та стягнення заборгованості по страхових внесках, яка виникла до 01 січня 2011 року і оскільки з січня 2011 року змінилися умови та порядок сплати страхових внесків, платники цих внесків, які користувались пільгами, передбаченими нормами статті 5 Закону № 400/97-ВР, з 01 січня 2011 року, незалежно від факту виплати заробітної плати, зобов'язані сплатити заборгованість зі сплати страхових внесків на умовах визначених Законом № 2464-VI.

Суди встановили, що згідно із звітністю, яку подало ТОВ «Вілав-ЛТД» («Стиль-Декор»), станом на 01 січня 2002 року і за період з 01 січня 2002 року по 01 грудня 2004 року товариство мало заборгованість із виплати заробітної плати, у зв'язку з чим внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування сплачувалися із сум виплаченої заробітної плати в порядку, передбаченому частинами 1, 2 статті 5 Закону № 400/97-ВР, тобто з фактично виплаченої заробітної плати. Поряд з цим здійснювалось погашення заборгованості із заробітної плати із сплатою відповідних відрахувань.

Враховуючи те, що відповідач не заперечує наявність заборгованості по заробітній платі за 2002-2004 роки на день проведення перевірки УПФУ в м. Рівне у 2011 році, суди дійшли помилкового висновку про відсутність у ТОВ «Стиль-Декор» обов'язку сплатити страхові внески за минулий період, з тих підстав, що ця заробітна плата не була виплачена працівникам.

Разом з тим, частиною 2 статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

За таких обставин, висновки судів про те, що через закінчення строку позовної давності щодо стягнення заробітної плати, збір на державне обов'язкове пенсійне страхування також сплаті не підлягає, не ґрунтується на законі і суперечить принципам збору та ведення обліку єдиного внеску, визначеним статтею 3 Закону № 2464-VI.

Отже, суди дійшли помилкового висновку про неправомірність дій суб'єкта владних повноважень та безпідставно задовольнили позов.

На підставі статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Виходячи з наведеного, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 229, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Рівне задовольнити.

Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2012 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2012 року скасувати, ухваливши нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль-Декор» до Управління Пенсійного фонду України в місті Рівне про скасування вимоги про сплату боргу.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді С.В. Головчук
М.М. Заїка
Ю.К. Черпак