Справа № 2а-5072/10/2570
Суддя: Ткаченко О.Є.
Дата ухвалення: 2010-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а-5072/10/2570
ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

< Список >

02 листопада 2010 р. м. Чернігів

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Ткаченко О.Є.,

за участю секретаря Маруфенко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівського обласного центру зайнятості, Прилуцького міськрайонного центру зайнятості, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову, - ОСОБА_2, про поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

29 вересня 2010 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1Г.) звернувся до суду з адміністративним позовом до Чернігівського обласного центру зайнятості та Прилуцького міськрайонного центру зайнятості про поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що з 06 липня 1993 року працював в Прилуцькому міськрайонному центрі зайнятості на посаді інспектора за додержанням законодавства про зайнятість населення. З березня 2006 року призначений на посаду начальника відділу взаємодії з роботодавцями. Наказом Чернігівського обласного центру зайнятості «Про попередження працівників базових центрів зайнятості про наступне вивільнення» від 09 липня 2010 року № 191-к був звільнений з займаної посади у звязку зі скороченням штатів відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу Законів про працю України (даліКЗпП України). Позивач вважає, що вищезазначений наказ є протиправним, оскільки прийнятий з порушенням вимог чинного законодавства. Позивач всупереч вимог статті 47 КЗпП України не був ознайомлений під розпис з оригіналом наказу про звільнення, йому не вручена належним чином завірена копія наказу та не видана трудова книжка. Тому позивач просить визнати протиправними дії керівника Чернігівського обласного центру зайнятості, поновити на посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та стягнути моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн.

В судовому засіданні позивач надав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив визнати наказ Чернігівського обласного центру зайнятості від 09 липня 2010 року № 191-к незаконним та скасувати, а також поновити на посаді начальника відділу взаємодії з роботодавцями, стягнути суму заробітку за час вимушеного прогулу та стягнути моральну шкоду в сумі 3000,00 грн.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, надали заперечення та пояснили, що ОСОБА_1 був попереджений про наступне вивільнення персонально під розпис 06 квітня 2010 року, але не був звільнений з посади, оскільки перебував на лікарняному з 03 червня 2010 року. Після хвороби ОСОБА_1 зявився на роботу 09 липня 2010 року, про що складений акт. Лікарняний лист про закінчення хвороби він не надав. 09 липня 2010 року відбулось засідання профспілкового комітету, який повторно дав згоду на звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. О 14 год. 15 хв. 09 липня 2010 року ОСОБА_1 надав лікарняний лист, в якому було зазначено стати до роботи 09 липня 2010 року. У звязку з тим, що ОСОБА_1 після хвороби приступив до роботи, наказом обласного центру зайнятості від 09 липня 2010 року № 191-к він був звільнений у звязку зі скороченням штатів. Даний наказ та лист з проханням зявитись до відділу кадрів та одержати трудову книжку були направлені в Прилуцький міськрайонний центр зайнятості факсом та електронною поштою для виконання та ознайомлення з наказом. Позивач ознайомлюватись з наказом і листом відмовився, про що складені акти. Лист-запрошення був направлений позивачу рекомендованою кореспонденцією, який він одержав 15 липня 2010 року. Повторно такий лист відправлений позивачу 26 липня 2010 року, який він одержав 30 липня 2010 року. Також представники відповідача наголошували, що виконані всі вимоги щодо розрахунку по заробітній платі, а звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 статті 40 КЗпП України відбулось на законних підставах з додержанням всіх вимог чинного законодавства.

В судовому засіданні третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - заступник директора Прилуцького міськрайонного центру зайнятості ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позовних вимог та посилалась на те, що звільнення ОСОБА_1 відбулось на законних підставах з дотриманням всіх норм законодавства.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

ОСОБА_1 з 06 липня 1993 року працював в Прилуцькому міськрайонному центрі зайнятості на посаді інспектора за додержанням законодавства про зайнятість населення, з 27 березня 2006 року призначений за переведенням на посаду начальника відділу взаємодії з роботодавцями, як такий, що успішно пройшов стажування, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 та наказом Чернігівського обласного центру зайнятості від 27 березня 2006 року № 87-к (а.с. 98-107,185).

В судовому засіданні встановлено, що з метою підвищення ефективності роботи з питань сприяння у влаштуванні на постійне місце роботи, забезпечення тимчасової зайнятості на громадських роботах та у зв'язку із необхідністю нової, більш високої якості взаємодії з роботодавцями за погодженням з Державним центром зайнятості були внесені зміни до штатних розписів Ніжинського, Прилуцького міськрайонних та Городнянського районного центру зайнятості, а саме, були виведені посади заступників директора і начальників відділів взаємодії з роботодавцями та введені посади заступника директора - начальника відділу взаємодії з роботодавцями з покладанням на них обов'язків технолога організатора, що підтверджується наказом Чернігівського обласного центру зайнятості від 25 березня 2010 року № 36.

Згідно з наказом Чернігівського обласного центру зайнятості від 31 березня 2010 року № 74-к «Про попередження працівників базових центрів зайнятості" заступники директорів та начальники відділів взаємодії з роботодавцями вищевказаних центрів зайнятості 06 квітня 2010 року були попереджені про наступне вивільнення по пункту 1 статті 40 КЗпП України, що підтверджується списком працівників Прилуцького міськрайонного центру зайнятості, які попереджені про наступне вивільнення через два місяці відповідно до наказу Чернігівського обласного центру зайнятості від 31 березня 2010 року № 74-к (а.с. 59).

Станом на 06 квітня 2010 року в Прилуцькому міськрайонному центрі зайнятості вакантних посад не було, у звязку з чим позивачу було запропоновано прийняти участь у конкурсі на заміщення посади провідного спеціаліста відділу організації працевлаштування населення на період відпустки по вагітності та пологах основного працівника. Конкурс на заміщення даної посади був оголошений 12 травня 2010 року та відбувся 16 червня 2010 року. На дану посаду був прийнятий ОСОБА_3.

На новостворену посаду заступника директора - начальника відділу взаємодії з роботодавцями Прилуцького міськрайонного центру зайнятості була призначена ОСОБА_2, начальник відділу активної підтримки цього ж центру зайнятості, як така, що неодноразово заміщувала директора центру зайнятості в його відсутність.

Через два місяці після попередження ОСОБА_1 не був звільнений з посади у звязку з тим, що перебував на лікарняному з 03 червня 2010 року, що підтверджується листком непрацездатності (а.с. 12,135). 09 липня 2010 року позивач вийшов на роботу та приступив до виконання своїх посадових обовязків, про що складено акт (а.с. 73).

Листок непрацездатності ОСОБА_1 надав приблизно о 14 год. 30 хв., що сторонами не заперечується.

09 липня 2010 року відбулось засідання профспілкового комітету Прилуцького міськрайонного центру зайнятості, який дав згоду на звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу взаємодії з роботодавцями по пункту 1 статті 40 КЗпП України, що підтверджується листом-відповіддю від 09 липня 2010 року № 03/1581 та випискою з протоколу № 7 (а.с. 67.68).

Наказом Чернігівського обласного центру зайнятості «Про попередження працівників базових центрів зайнятості про наступне вивільнення» від 09 липня 2010 року № 191-к ОСОБА_1 був звільнений з займаної посади у звязку зі скороченням штатів відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України (а.с. 59).

Судом встановлено, що 09 липня 2010 року о 15 год. 45 хв. вищезазначений наказ для виконання та ознайомлення направлений в Прилуцький міськрайонний центр зайнятості факсом та електронною поштою. З оригіналом наказу ОСОБА_1 під розпис ознайомлено не було (а.с. 84).

Крім того, в наказі Чернігівського обласного центру зайнятості від 31 березня 2010 року № 74-к «Про попередження працівників базових центрів зайнятості про наступне вивільнення» зазначено, що зміни в штатних розписах затверджені наказом Чернігівського обласного центру зайнятості від 31 березня 2010 року № 72-к «Про внесення змін до штатного розпису на 2010 рік», проте, з матеріалів справи вбачається, що вищезазначений наказ № 72-к виданий 30 березня 2010 року (а.с. 57,124).

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" визначено, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Тобто, суд може поновити на роботі працівника, звільненого за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, якщо роботодавець при вивільненні не запропонував йому переведення на іншу наявну роботу, яку працівник міг би виконувати, виходячи з його кваліфікації та досвіду, або за відсутності такої роботи не попередив про це працівника у встановленому порядку.

Звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України можливе лише за умови, якщо працівник відмовився від переведення на іншу роботу. Роботодавець зобов'язаний одночасно з попередженням про звільнення пропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. За відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації, працівник за своїм розсудом звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Отже, при вивільненні працівникові повинна бути запропонована робота за відповідною професією (спеціальністю) і тільки при відсутності такої роботи інша робота, що є на підприємстві, в установі, організації.

Вищезазначеною статтею передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо не можливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, однак, як встановлено в судовому засіданні, інша робота, яка б відповідала фаху позивача, йому запропонована не була.

Згідно з вимогами пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовій договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Судом встановлено, що належним чином завірена копія наказу про звільнення та трудова книжка позивачу надані не були.

Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Розрахунок по заробітній платі при звільненні ОСОБА_1 був перерахований згідно платіжного доручення від 12 липня 2010 року № 1332 на суму 6084,03 грн. Дане платіжне доручення було проплачено частинами: 12 липня 2010 року-3104,58 грн.; 13 липня 2010 року-1552,29 грн., 14 липня 2010 року-1427,16 грн. (а.с. 78).

За правилами статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Оспорюючи своє звільнення, позивач посилався на те, що він має переважне право на залишення на роботі в порівнянні з іншими працівниками, оскільки фактичні дані продуктивності праці ОСОБА_1 є більшими, ніж показники продуктивності інших працівників, що займали аналогічні посади на підприємстві і під скорочення не попали. Також позивач підвищив свою кваліфікацію в системі державної служби зайнятості, що підтверджується свідоцтвом про підвищення кваліфікації від 26 січня 2007 року СПК № 321676 (а.с. 8), за результатами роботи на посаді ОСОБА_1 було нагороджено Почесною грамотою Державного центру занятості, має безперервний стаж в службі зайнятості більше 17 років, був зарахований до кадрового резерву на заміщення посади директора Прилуцького міськрайонного центру зайнятості після участі у конкурсі. Крім того, у позивача на утриманні знаходиться неповнолітня дочка та непрацездатні батьки-пенсіонери.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачем не було враховано переважне право на залишення на роботі ОСОБА_1

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем дійсно була порушена процедура звільнення, а також наказ Чернігівського обласного центру зайнятості від 09.07.2010 року № 191-к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу взаємодії з роботодавцями Прилуцького міськрайонного центру зайнятості є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 2 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяними протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю субєкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів субєктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Стаття 23 Цивільного кодексу України встановлює право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Суд вбачає, що незаконними діями відповідачів ОСОБА_1 була нанесена моральна шкода, а саме: незаконні дії відповідачів самі по собі призвели до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми та настання інших негативних наслідків. Крім того незаконне звільнення вимагало від ОСОБА_1 додаткових зусиль для організації свого життя та життя осіб, які перебували на його утриманні, а саме: неповнолітня донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, непрацездатні батьки-Хотін Г.С. (інвалід дитинства 2 групи) та ОСОБА_5 (пенсіонер), що підтверджується довідкою Прилуцької міської ради про склад сімї від 24 вересня 2010 року № 0214/1-09-1504, свідоцтвом про народження, витягом з акту МСЕК та пенсійним посвідченням (а.с. 14-17).

Отже, після звільнення позивач не мав достатнього життєвого рівня для існування і був позбавлений невідємного права на працю, чим поставив себе і членів своєї сімї у скрутне фінансове становище. Тому, моральна шкода підлягає стягненню з Чернігівського обласного центру зайнятості в розмірі 1000,00 грн.

Відповідно до статті 235 Кодексу Законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі суд одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розрахунок якої проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого1995 року № 100, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати.

Згідно із статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України постанови суду про поновлення на роботі та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць підлягають негайному виконанню.

Згідно із частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачі як субєкти владних повноважень не довели правомірність своїх дій та рішень.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Чернігівського обласного центру зайнятості, Прилуцького міськрайонного центру зайнятості є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 122, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Чернігівського обласного центру зайнятості, Прилуцького міськрайонного центру зайнятості, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову, - ОСОБА_2, про поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Чернігівського обласного центру зайнятості від 09.07.2010 року № 191-к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу взаємодії з роботодавцями Прилуцького міськрайонного центру зайнятості.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу взаємодії з роботодавцями Прилуцького міськрайонного центру зайнятості з 09.07.2010 року.

Зобовязати Прилуцький міськрайонний центр зайнятості нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.07.2010 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»від 08.02.1995 року № 100.

Стягнути з Чернігівського обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1000 (одна тисяча) грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу взаємодії з роботодавцями Прилуцького міськрайонного центру зайнятості та виплати на користь ОСОБА_1 середнього заробітку у межах стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, встановленого ст. 167 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, передбачені ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Ткаченко О.Є.