Справа № 813/1297/15
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2017-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2017 року Справа № 813/1297/15

12 год. 55 хв.

Львівський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий суддя Кравців О.Р.,

суддя Грень Н.М.,

суддя Кухар Н.А.,

секретар судового засідання Приймак М.В.,

від позивача ОСОБА_1,

від відповідача 1 не прибув,

від відповідача 2 не прибув,

від відповідача 3 не прибув,

від третьої особи ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, третя особа Міністерство юстиції України, про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суть справи.

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_3 (далі позивач) з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України (відповідач 1, МВС України), Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі відповідач 2, ГУМВС України у Львівській області), Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі відповідач 3, Управління ДАІ), в якому, з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог /а.с.177-178/, просить:

визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України №48о/с По особовому складу від 16.01.2015 року в частині звільнення ОСОБА_3 з органів внутрішніх справ з займаної посади;

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області №37о/с По особовому складу від 26.01.2015 року в частині звільнення ОСОБА_3 з органів внутрішніх справ з займаної посади;

- поновити в органах внутрішніх справ на посаді інспектора дорожньо-патрульної служби взводу №5 роти дорожньо-патрульної служби відділу державної автомобільної інспекції з обслуговування м. Львова ГУМВС прапорщика міліції ОСОБА_3;

- стягнути на користь ОСОБА_3 з Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області середній заробіток за час його вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що звільнення відбулося з грубим порушенням трудового законодавства, є незаконним, необґрунтованим та суперечить Закону України «Про очищення влади», Конституції України. Закон України «Про очищення влади застосований до позивача абсолютно безпідставно, оскільки складений позивачем стосовно ОСОБА_4 протокол про вчинення правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення Франківським районним судом м. Львова повернуто для дооформлення, а ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності на підставі цього протоколу відповідно не притягнуто. Крім цього, доказів повязаності правопорушення ОСОБА_4 з масовими акціями протесту чи даних про участь ОСОБА_4 у таких акціях немає. Отже, підстави для звільнення позивача з органів внутрішніх справ згідно з положеннями Закону України «Про очищення влади» відсутні.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги повністю з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Відповідач 1, МВС України, явки уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи чи іншого змісту не подавав. У попередніх засіданнях представник відповідача 1 усно проти позову заперечив повністю. Додатково пояснив, що наказ МВС України щодо звільнення позивача має рекомендаційний характер, тому не може бути предметом спору.

Відповідач 2, явки уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи чи іншого змісту не подавав. У попередніх засіданнях представник відповідача 1 усно проти позову заперечив повністю. Додатково пояснив, що наказ МВС України щодо звільнення позивача має рекомендаційний характер, тому не може бути предметом спору.

Відповідач 3, Управління ДАІ Головного управління МВС України у Львівській області явки уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце судового розгляду вважається повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи чи іншого змісту не подавав.

Представник третьої особи, Міністерства юстиції України, подав заперечення проти позову та додаткові пояснення /а.с.63-68, 188-191/. Однак, після виключення позивачем позовних вимог до Міністерства юстиції України у вирішенні даного спору покладався на розсуд суду.

Суд заслухав пояснення позивача, представників сторін, зясував обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги і заперечення та ті, які мають інше значення для вирішення справи, повно, всебічно та обєктивно дослідив докази у справі, та -

в с т а н о в и в :

Наказом МВС України №48о/с від 16.01.2015 року «По особовому складу» відповідно до вимог п. 10 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року №1682-VII та згідно з п. 62"а", п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із поставленням на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, по Головному управлінню МВС України у Львівській області, прапорщика міліції ОСОБА_3 /а.с.11-12/.

Наказом Головного управління МВС України у Львівській області №37о/с від 26.01.2015 року «По особовому складу» відповідно до вимог п. 10 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року №1682-VII та згідно з п. 62"а", п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із поставленням на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу прапорщика міліції ОСОБА_3, інспектора дорожньо-патрульної служби (міліція МБ (фінансується з державного бюджету) взводу №5 роти дорожньо-патрульної служби відділу державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Львів ГУМВС, з 26.01.2015 року. Підстава: наказ МВС України від 16.01.2015 року №48о/с /а.с.13/.

Звільненню позивача передував висновок службового розслідування від 01.04.2014 року, яким встановлено самоусунення ОСОБА_3 від добросовісного виконання службових та функціональних обовязків під час складання ним протоколу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_4 та рекомендовано притягнути до дисциплінарної відповідальності, оголосити йому догану /а.с.15-17/.

Вважаючи звільнення з роботи незаконним, необґрунтованим та таким, що грубо порушує його конституційні права, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів, згідно з ч. 2 цієї ж статті, можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки, визначений Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114 (у редакцій чинній на час виникнення спірних правовідносин), далі Положення.

Згідно з п. 62 Положення звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться: а) у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом України "Про військовий обов'язок і військову службу" для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров'я придатні до військової служби; б) у відставку, якщо звільнені особи досягли граничного віку, встановленого Законом України "Про військовий обов'язок і військову службу" для перебування в запасі осіб, які мають відповідні військові звання або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров'я до військової служби (із зняттям з військового обліку).

За правилами п. 66 Положення особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. При цьому звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначаються Законом України "Про очищення влади" від 16.09.2014 р. №1682-VIІ (далі Закон №1682-VII).

За приписами ч.ч. 1-3 ст. 1 Закону №1682-VII очищення влади (люстрація) це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_5, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 3 Закону №1682-VII заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням, зокрема, до працівника правоохоронного органу, який складав та/або своєю дією сприяв складенню рапортів, протоколів про адміністративне правопорушення, повідомлень про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувальних актів стосовно осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Закону України "Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань" від 29.01.2014 року №737-VII, Закону України "Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України" від 21.02.2014 року №743-VII.

Таким чином, положення п. 10 ч. 2 ст. 3 Закону №1682-VII може бути застосоване до особи, яка своїми діями сприяла притягненню до відповідальності осіб, звільнених від відповідальності вищезазначеними Законами.

Закріплений у ч. 1 ст. 11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Згідно з вимогами ч. 1 та ч. 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З висновку службового розслідування за фактами відкриття прокуратурою Львівської області кримінального провадження №0000035 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України вчиненого працівниками ОСОБА_6 України у Львівській області судом зясовано, що 09.01.2014 року інспектором РДПС ДАІ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області Лучишиним І.П. складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122-2 КУпАП відносно ОСОБА_4; того ж дня вказаний протокол скеровано для розгляду на адресу Личаківського районного суду м. Львова. Під час складення вказаного протоколу інспектором проігноровано вимоги ст. 254, 256, 258 КУпАП, п. 4.1, 4.2 Інструкції складено протокол без присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; за вчинення таких дій рекомендовано притягнути до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3, а саме: оголосити догану /а.с.15-17/.

З метою обєктивного, всебічного та повного розгляду справи ухвалою суду від 02.09.2015 року витребувано від Прокуратури Львівської області адміністративні матеріали складені ОСОБА_3 стосовно ОСОБА_4 за ст. 122-2 КУпАП /а.с.103-105/.

У відповідь на ухвалу суду прокуратурою Львівської області надано такі матеріали, зокрема, судове рішення прийняте у адміністративній справі відносно ОСОБА_4 /а.с.116-156/.

З постанови Франківського районного суду м. Львова від 07.02.2014 року судом встановлено, що адміністративну справу відносно ОСОБА_4 про вчинення правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП повернуто начальнику відділу державної автоінспекції з обслуговування територій м. Львова та автомобільної технічної інспекції при ГУМВС України у Львівській області для дооформлення /а.с.150-152/.

Доказів того, що доопрацьовані матеріали адміністративної справи відносно ОСОБА_4 за ст. 122-2 КУпАП вчергове, після 07.02.2014 року, направлялися до суду, як і доказів притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності чи звільнення від такої за результатами розгляду цієї адміністративної справи, суду не надано.

Таким чином, рішення суду про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 чи звільнення від такої не приймалося. Сторони дану обставину не заперечували.

Закон України "Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань" від 29.01.2014 р. №737-VII (втратив чинність згідно з Законом від 21.02.2014 р. №743-VII) має на меті, керуючись принципом гуманізму, звільнити від переслідування та покарання осіб у зв'язку із масовими акціями протесту (далі Закон №737-VII).

Застосування цього Закону здійснюється щодо осіб, до яких застосовано адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту, - судами, що винесли відповідні постанови, за клопотанням особи, підданої адміністративному арешту, її захисника чи законного представника (п. 5 ст. 6 Закону №737-VII).

Згідно з ст. 7 Закону №737-VII питання про застосування цього Закону суд вирішує в судовому засіданні. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду питання, не перешкоджає проведенню судового засідання.

Відповідно до Закону України "Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України" від 21.02.2014 р. №743-VII (далі Закон №743-VII) звільнено від адміністративної відповідальності осіб, які були учасниками масових акцій протесту, що розпочалися 21.11.2013 року, за вчинення в період з 21.11.2013 року по день набрання чинності цим Законом включно будь-яких адміністративних правопорушень, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення, за умови, що ці правопорушення пов'язані з масовими акціями протесту, у порядку, визначеному цим Кодексом (ст. 4 Закону №743-VII).

Для цього Закону участь особи у масових акціях протесту підтверджується її заявою відповідному органу чи посадовій особі (ч. 3 ст. 1 Закону №743-VII).

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону виконання цього Закону в частині звільнення від адміністративної відповідальності осіб, зазначених у статті 4 цього Закону, покладається на суди.

Також, ст. 7 Закону №743-VII питання про застосування цього Закону суд вирішує в судовому засіданні. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду питання, не перешкоджає проведенню судового засідання.

Таким чином, виконання Закону №737-VII та Закону №743-VII покладається на суди та вирішується у судовому засіданні.

Однак, під час розгляду цієї справи судом встановлено, що суд не приймав рішення про притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності, а отже, і про звільнення ОСОБА_4 від такої.

Крім того, суду не надано доказів участі ОСОБА_4 у масових акціях протесту, що згідно з ч. 3 ст. 1 Закону №743-VII підтверджується заявою особи відповідному органу чи посадовій особі. Навпаки, захисники ОСОБА_4 пояснили, що останній не був присутнім на автодорозі біля м. Київ, де його ніби-то намагалися зупинити працівники ДАІ, та просили закрити провадження у адміністративній справі /а.с.150-152/.

Відтак, ОСОБА_4 не належить до осіб, звільнених від адміністративної відповідальності в розумінні Закону України "Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань" чи Закону України "Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України".

З врахуванням того, що положення п. 10 ч. 2 ст. 3 Закону №1682-VII може бути застосоване до особи, яка своїми діями сприяла притягненню до відповідальності осіб, звільнених від відповідальності вищезазначеними Законами та відсутності рішення суду про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 чи звільнення від такої, застосування до позивача п. 10 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про очищення влади" є необґрунтованим та безпідставним.

При цьому, суд не бере до уваги покликання представника відповідача 1 про те, що наказ МВС України №48о/с від 16.01.2015 року «По особовому складу» про звільнення носить рекомендаційний характер і не може бути предметом спору, оскільки жодних ознак, які б свідчили про рекомендаційний характер цього наказу суд з тексту наказу не встановив, а представник відповідача 1 на пропозицію суду не навів жодного прикладу невиконання такого наказу підрозділами МВС в частині звільнення вказаних у цьому наказі осіб.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача 3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до вимог п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньомісячну заробітну плату слід обчислювати виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно з довідкою, виданою Городоцьким районним центром зайнятості 17.11.2016 року, ОСОБА_3 не перебуває на обліку у центрі зайнятості як безробітний /а.с.227/.

З довідки про доходи наданої УДАІ ГУМВС України у Львівській області ОСОБА_3 судом встановлено, що за останні два місяці роботи, які передували звільненню позивач отримав за місцем роботи заробітну плату в сумі 5887,39 грн. /а.с.205/. З врахуванням того, що цей період включає 61 календарний день, середньоденна заробітна плата позивача становила (5887,39 грн. ч 61,00 к.д.) 96,51 грн.; середньомісячна заробітна плата позивача становила (5887,39 ч 2 м) 2943,70 грн.

Вимушений прогул позивача з дня звільнення до дня прийняття судом рішення про поновлення на роботі становить 730 календарних днів, а тому слід виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу (96,51 грн. Ч 730 к.д.) в сумі 70452,30 грн.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, згідно з ч. 3 цієї ж статті, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Обставини справи свідчать, що відповідні критерії відповідачами не дотримані, що зумовило звернення позивача за захистом порушеного права до суду.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними та скасування наказів про звільнення позивача, поновлення на попередній посаді, а також про виплату позивачу заробітної плати за весь час вимушеного прогулу є обґрунтованими та слід задовольнити.

Відповідно до ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 р. №3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 17-20, 50, 69-72, 86, 94, 136, 138, 158-163, 167, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

п о с т а н о в и в :

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 16.01.2015 року №48о/с "По особовому складу" в частині звільнення з органів внутрішніх справ прапорщика міліції ОСОБА_3, інспектора дорожньо-патрульної служби взводу №5 роти дорожньо-патрульної служби відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Львів.

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області № 37о/с По особовому складу від 26.01.2015 року в частині звільнення з органів внутрішніх справ інспектора дорожньо-патрульної служби взводу №5 роти дорожньо-патрульної служби відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Львів ГУМВС, прапорщика міліції ОСОБА_3, з 26.01.2015 року.

4. Поновити в органах внутрішніх справ на посаді інспектора дорожньо-патрульної служби взводу №5 роти дорожньо-патрульної служби відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Львів ГУМВС, прапорщика міліції ОСОБА_3, з 27.01.2015 року.

5. Стягнути з Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_3 (Ідн. НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 70452 (сімдесят тисяч чотириста пятдесят дві) грн. 30 коп.

6. Постанову в частині поновлення на посаді ОСОБА_3 та стягнення на його користь середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 2943 (дві тисячі девятсот сорок три) грн. 70 коп. звернути до негайного виконання.

7. Судові витрати зі сторін не стягувати.

Постанова може бути оскаржена, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 30.01.2017 року.

Головуючий суддя Кравців О.Р.

Суддя Грень Н.М.

Суддя Кухар Н.А.