Справа № 739/18/17
Суддя: Чепурко В. В.
Дата ухвалення: 2017-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 739/18/17
Провадження № 2-а/739/13/17
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" січня 2017 р. м. Новгород-Сіверський

Новгород - Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Чепурка В.В.,

за участі:

секретаря Лукаш Н.Я.,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Новгород-Сіверського обєднаного управління Пенсійного фонду України про зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі позивачка), діючи через свого представника ОСОБА_3, звернулася до суду з позовом до Новгород-Сіверського обєднаного управління Пенсійного фонду України (далі відповідач) про зобовязання поновити виплату призначенної їй пенсії з дати припинення з урахуванням виплаченої наперед пенсії за 6 місяців та виплачувати пенсію на визначений нею банківський рахунок.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що до жовтня 2016 року вона проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1 та отримували пенсію. У подальшому вона виїхали до Ізраїлю на постійне місце проживання. У звязку з цим їй з 01 жовтня 2016 року було припинено виплату пенсій, при цьому виплачено пенсію за шість місяців наперед, тобто до 28 лютого 2017 року. 30 листопада 2016 року її представник звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії, однак отримав відмову, яка мотивована відсутністю реєстрації позивачки на території Новгород-Сіверського району. Дії щодо непоновлення виплати пенсії, посилаючись на положення Конституції України, рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року, положення Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини та Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», вважає протиправними і такими, що свідчать про її дискримінацію за ознакою місця проживання.

Представником відповідача на позов подано заперечення з яких вбачається, що позовні вимоги відповідачем не визнаються, вказує, що згідно діючого законодавства виплата пенсії при виїзді пенсіонера на постійне місце проживання за кордон припиняється. При цьому пенсіонеру за його заявою може бути виплачена пенсія за шість місяців наперед перед виїздом. Подальша виплата пенсії здійснюється на підставі міжнародних договорів та залежить від того куди виїздить пенсіонер, оскільки з рядом держав Україна уклала двосторонні та багатосторонні угоди про пенсійне забезпечення. Також вказує, що на даний час порядок проведення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон законодавчо не врегульоване і відповідні зміни до законодавства з цього приводу не внесені. Зважаючи на викладене в запереченнях зазначається, що правові підстави для виплати позивачці пенсії відсутні.

Позивачка та її представник у судове засідання не зявилися, хоча про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, при цьому в матеріалах справи міститься клопотання представника позивачки про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача у судовому засіданні висловився проти задоволення позову з підстав, викладених у запереченнях, поданих на позов.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено, позивачка є громадянкою України (а.с. 10), їй встановлено ІІІ групу інвалідності (а.с. 6). З 20 березня 1996 року позивачці було призначено та виплачувалася пенсія за інвалідністю (а.с. 18), а в подальшому пенсію по втраті годувальника (а.с. 4). До жовтня 2016 року вона проживала на території України та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

У жовтні 2016 року позивачка виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль, у звязку з чим їй припинено виплату раніше призначеної пенсії з 01 жовтня 2016 року, при цьому за заявою позивачки здійснено виплату пенсій за шість місяців наперед, до 28 лютого 2017 року (а.с. 19).

30 листопада 2016 року позивачка, діючи через свого представника ОСОБА_3, звернулася до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії та перерахування пенсії її картковий рахунок, на що відповідач листом від 14 грудня 2016 року повідомив, що поновити виплату пенсії неможливо, бо це не передбачено діючим законодавством, оскільки місцем проживання та реєстрації позивачки є держава Ізраїль, при цьому в м. Новгороді-Сіверському Чернігівської області вона не зареєстрована та не проживає (а.с. 4).

Відповідно до статтею 1, 3 Конституції України в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави.

Зазначені конституційні положення розвинуті в розділі ІІ Конституції України «Права, свободи та обовязки людини і громадянина». Тим самим право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право, згідно частини другої статті 46 Конституції України гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, згідно частини третьої статті 25 Конституції України Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Водночас, відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-ІV (далі- Закон № 1058-ІV) виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Вказаним рішення Конституційного Суду України положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування визнано неконституційними, відповідно вони втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, в Україні право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV.

Наведене вище свідчить, що на момент припинення відповідачем виплати позивачці пенсії, враховуючи визнання відповідних положень Закону України №1058-ІV неконституційними, законодавством України не було передбачено можливості припинення виплати пенсій громадянам України у звязку з їх виїздом для постійного проживання за кордон і прийняття такого рішення протирічить висновкам, що містяться в рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України».

Саме такі висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 12 травня 2015 року (справа №21-180а15) та від 19 травня 2015 року (справа №21-168а15), які відповідно до статті 244-2 КАС України є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та мають враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З огляду на викладене припинення відповідачем виплати позивачці пенсії з 01 жовтня 2016 року та відмова поновити виплату пенсії за заявою представника позивачки від 30 листопада 2016 року було протиправним, тому відповідача необхідно зобовязати поновити виплату позивачці, яка виїхали на постійне місце проживання за кордон, призначеної раніше пенсії з 01 жовтня 2016 року, з врахуванням виплаченої наперед пенсії за 6 місяців та здійснювати виплату пенсії на визначений нею банківський рахунок.

Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Оскільки позов підлягає задоволенню повністю, здійснені позивачкою судові витрати на сплату судового збору за подання позовної заяви у розмірі 551 грн. 20 коп., відповідно до статті 94 КАС України, необхідно присудити позивачці за рахунок бюджетних асигнувань Новгород-Сіверського обєднаного управління Пенсійного фонду України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1, 3, 22, 24, 25, 46 Конституція України, статтею 14 та статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею статтями 49, 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», статтями 11, 18, 71, 94, 158 - 163, 167, 183-2, 186, 254, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Новгород-Сіверського обєднаного управління Пенсійного фонду України про зобовязання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Зобовязати Новгород-Сіверське обєднане управління Пенсійного фонду України поновити з 01 жовтня 2016 року виплату призначеної ОСОБА_2 пенсії, з урахуванням раніше виплаченої наперед пенсії за 6 місяців, та здійснювати виплату пенсію ОСОБА_2 на визначений нею банківський рахунок.

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Новгород-Сіверського обєднаного управління Пенсійного фонду України на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати у розмірі 551 (пятсот пятдесят одна) гривня 20 копійок.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання постановою законної сили за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування частини третьої статті 160 КАС України або винесення постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя В.В. Чепурко