Справа № 826/13136/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2017-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 січня 2017 року № 826/13136/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «АТП-1»

до Головного управління ДФС у м.Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «АТП-1» звернулось до суду з позовом про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 16.05.2016 року Головного управління ДФС у м.Києві, яким встановлено порушення пп.288.5.1 п. 288.5 статті 288 Податкового кодексу України у зв'язку із чим збільшено суму грошового зобов'язання за платежем орендна плата з юридичних осіб у загальному розмірі 7 490 636 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення було прийнято безпідставно та підлягає скасуванню, оскільки позивач сплачував за тимчасове користування землею відповідно до умов договору.

Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у письмових запереченнях.

Суд, керуючись частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

З 11.04.2016 року по 19.04.2016 року Головним управлінням ДФС у м. Києві проведено позапланову виїзну перевірку ПАТ «АТП-1» з питань плати за користування земельною ділянкою за період з 01.10.2012 по 31.12.2014 року.

За результатами проведеної перевірки складено акт №182/26-15-14-02-03/3746384 від 26.04.2016 року, згідно з яким податковим органом встановлено порушення пп.288.5.1 п. 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.

На підставі акту перевірки Головним управлінням ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 16.05.2016 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем орендна плата з юридичних осіб на 7 490 636 грн., з яких за податковим зобов'язанням - 5 992 509 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 1 498 127 грн.

За результатами адміністративного оскарження податкове повідомлення-рішення залишено без змін.

З акту перевірки вбачається, що позивачем в порушення пп.288.5.1 п. 288.5 статті 288 Податкового кодексу України податкові зобов'язання по сплаті орендної плати за землю за 2013 рік та 2014 рік не нараховувались та не сплачувались, внаслідок чого нараховано орендну плату за землю за ці роки.

При наданні оцінки спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Згідно пп. 21.1.1 п. 21.1 ст. 21 ПК України посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Зі змісту Земельного кодексу України та Закону України від 6 жовтня 1998 року N 161-XIV "Про оренду землі" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин вбачається, що користування землею в Україні є платним.

З 1 січня 2011 року набрав чинності ПК, який відповідно до пункту 1.1 статті 1 регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, і, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За змістом підпункту 9.1.10 пункту 9.1 статті 9 ПК плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 Податковим кодексом України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Останні ж, як визначено в підпункті 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу, це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності.

Отже, Податковим кодексом України визначено обов'язок орендаря сплачувати земельний податок у формі орендної плати.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК).

Відповідно до пункту 288.1 статті 288 Податкового кодексу України встановлено, що розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, а підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

13.12.2001 року між Київською міською радою та Відкритим акціонерним товариством «АТП-1» укладено договір на право тимчасового користування землею, за у мовами якого Київська міська рада на підставі рішення від 30.11.2000 року №90/1067 надає, а Відкрите акціонерне товариство «АТП-1» приймає в тимчасове довгострокове користування земельну ділянку загальною площею 82 997 кв.м. згідно з планом землекористування. Земельна ділянка площею 82 997 м. кв. надається в тимчасове довгострокове користування строком на 24 роки, в тому числі 1048 кв.м. в межах червоних ліній без права на будівництва капітальних споруд для експлуатації та обслуговування комплексу будівель і споруд на вул. Промисловій, 1 у Голосіївському районі м. Києва.

Пунктом 2.1 договору від 13.12.2001 року встановлено, що плата за землю вноситься землекористувачем згідно Закону України «Про плату за землю» у вигляді земельного податку у розмірі 1% у рік від грошової оцінки земельної ділянки, що надається у користування.

27.04.2015 року рішенням Господарського суду м. Києва у справі №910/5402/15-г за позовом Заступника прокурора Голосіївського району м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до Публічного акціонерного товариства «АТП-1» про внесення змін до договору на право тимчасового користування землею, яким задоволено позовні вимоги прокурора та позивача та вирішено: «внести зміни до пункту 2.1. Договору на право тимчасового користування землею, укладеного Київською міською радою та Відкритим акціонерним товариством «АТП-1», зареєстрованого за №79-5-00067 від 13.12.2001 p., виклавши його у такій редакції: « 2.1. Річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 3% (три відсотки) від її нормативної грошової оцінки».

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.06.2015 р. залишено без змін постанову Господарського суду м. Києва у справі №910/5402/15-г.

Позивач стверджує, що рішенням Господарського суду м. Києва у договорі замінено земельний податок на орендну плату, а тому застосовування положень Податкового кодексу України, що регулюють розмір орендної плати, а саме п.п.288.5.1. пункту 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України можливе після набрання рішенням законної сили - 24.06.2015 року.

Проте, суд не погоджується з твердженнями позивача виходячи з наступного.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, повинен відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати договором.

Підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 зазначеного Кодексу встановлено, що розмір орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється розділом XIII ПК; для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом, та не може перевищувати, зокрема, для інших земельних ділянок, наданих в оренду, 12 % нормативної грошової оцінки (підпункт 288.5.2 зазначеного пункту).

Тобто, законодавством визначено нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки, незалежно від того, чи збігається її розмір із визначеним у договорі.

Виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в жодному разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК.

Аналогічні правові позиції міститься у постановах Верховного Суду України від 2 грудня 2014 року N 21-274а14 та від 21 квітня 2015 року №21-131а15.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачем занижено податкові зобов'язання по сплаті орендної плати за землю, оскільки невідповідність договору на право тимчасового користування землею не звільняє позивача від сплати податкових зобов'язань по сплаті орендної плати за землю, яка встановлена Податковим кодексом України.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищезазначені факти, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В.І. Келеберда