Справа № 810/1568/16
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2017-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/1568/16 Головуючий у 1-й інстанції: Виноградова О.І. Суддя-доповідач: Костюк Л.О.
У Х В А Л А

Іменем України

26 січня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Твердохліб В.А.;

за участю секретаря: Драч М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» - Туза Ярослава Володимировича на постанову Київського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» до Київської митниці Державної фіскальної служби про визнання протиправними та скасування рішень,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд" (далі - позивач) звернулося до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Київської митниці ДФС (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування рішень про коригування митної вартості товарів від 10 листопада 2015 року № 125110010/2015/010178/2 та № 125110010/2015/010177/2 і від 18 листопада 2015 року № 125110010/2015/010194/2.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення відповідача про коригування митної вартості товарів є незаконними, оскільки позивач правомірно визначив митну вартість імпортованих ним товарів тоді, як відповідач безпідставно відмовив позивачу у визначенні митної вартості за першим (основним) методом та незаконно застосував шостий (резервний) метод.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою позов задоволити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що 02 грудня 2002 р. відповідач зареєстрований як юридична особа, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

29 листопада 2012 р. між позивачем (покупець) та Компанією "Iceland Pelagic ehf" (Ісландія) (продавець) укладено контракт № 455 (далі - контракт), за умовами якого продавець продає, а покупець купує рибну продукцію в асортименті, кількості та за цінами, визначеними інвойсами, які є невід'ємною частиною контракту.

На виконання умов названого контракту позивач неодноразово ввозив на територію України товар (риба свіжоморожена морська - скумбрія, ціла, не патрана, не піддана тепловій та кулінарній обробці, без додавання харчових добавок і приправ, не консервована, упакована в 1583 карт. короба).

Протягом листопада 2015 р., під час чергового ввезення позивачем на митну територію України товару - риби свіжомороженої морської - скумбрія, ціла, не патрана, не піддана тепловій та кулінарній обробці, без додавання харчових добавок і приправ, не консервована, упакована в 1619 карт. короба та з метою їх митного оформлення, було подано до відповідача вантажно-митні декларації № 125110010/2015/181024, №125110010/2015/181128, № 125110010/2015/181023.

Відповідачем, з метою перевірки вартості імпортованих товарів, було витребувано від позивача додаткові документи.

Проте, позивачем було подано до відповідача лише частину витребуваних документів разом з письмовим поясненням щодо неможливості подачі деякі з них.

Після цього, відповідачем були прийняті рішення про коригування митної вартості товарів від 10 листопада 2015 р. № 125110010/2015/010178/2 та № 125110010/2015/010177/2 і від 18 листопада 2015 р. № 125110010/2015/010194/2, якими визначено митну вартість імпортованих позивачем товарів за шостим (резервним методом) та оформлено картки відмови у митному оформленні товару.

Не погоджуючись із названими рішеннями, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, наданим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Митним кодексом України (далі - МК України), статтею VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 р. (далі - ст. VII ГАТТ).

Відповідно до вимог ст. 40 МК України митному контролю підлягають усі товари і транспортні засоби, що переміщуються через митний кордон України. Митний контроль передбачає проведення митними органами мінімуму митних процедур, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань митної справи.

Митними процедурами вважаються операції, пов'язані із здійсненням митного оформлення цих товарів і транспортних засобів, а також із справлянням передбачених законом податків і зборів.

Згідно з вимогами ст. 42 МК України митні органи самостійно визначають форму та обсяг митного контролю, достатнього для забезпечення додержання законодавства України з питань митної справи при здійсненні митного оформлення товарів.

Як убачається зі ст. 45 МК України, особи, які переміщують товари і транспортні засоби через митний кордон України чи провадять діяльність, контроль за якою цим Кодексом покладено на митні органи, зобов'язані подавати митним органам документи та відомості, необхідні для здійснення митного контролю.

Відповідно до вимог ст. 54 МК України передбачено, що документи, необхідні для здійснення митного контролю, подаються митному органові при декларуванні товарів і транспортних засобів.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2, 3 ст. 58 МК України метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо: 1) немає жодних обмежень щодо прав покупця (імпортера) на використання оцінюваних товарів, за винятком тих, що: а) встановлюються законом чи запроваджуються органами державної влади в Україні; б) обмежують географічний регіон, у якому товари можуть бути перепродані (відчужені повторно); в) не впливають значною мірою на вартість товару; 2) щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів; 3) жодна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу, розпорядження або використання товарів покупцем не надійде прямо чи опосередковано продавцеві, якщо тільки не буде зроблено відповідне коригування з урахуванням положень частини десятої цієї статті; 4) покупець і продавець не пов'язані між собою особи або хоч і пов'язані між собою особи, однак ці відносини не вплинули на ціну товарів.

Метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов'язковою при її обчисленні.

У разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи, зазначені у пункті 2 частини першої статті 57 цього Кодексу.

Як убачається з ч. 1 ст. 57 МК України, визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 57 МК України кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Визначення основного методу наведено в ст. 58 МК України.

Визначення другорядних методів дано у ст. 59-64 МК України.

Як убачається з ч.ч. 4, 5 ст. 58 МК України, митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті. При цьому, ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов'язаних із продавцем осіб для виконання зобов'язань продавця.

Згідно з вимогами ст. 51 МК України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 52 МК України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом. При цьому, декларант зобов'язаний: заявляти митну вартість, визначену ним самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об'єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; нести всі додаткові витрати, пов'язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації.

Згідно з вимогами ст. 53 МК України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Документами, які підтверджують митну вартість товарів, зокрема, є: декларація митної вартості та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об'єктом купівлі-продажу); якщо рахунок сплачено - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 53 МК України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Наведене свідчить, що Кодекс містить вичерпний перелік документів, що подається декларантом митному органу для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.

Дана норма кореспондується з положеннями ст. 318 МК України, якою встановлено, що митний контроль має передбачати виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Це також відповідає стандартним правилам, встановленим п. 3.16 та 6.2 Загального додатку до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур, до якої Україна приєдналась згідно із Законом України від 15 лютого 2011 р. № 3018-VI "Про внесення змін до Закону України «Про приєднання України до Протоколу про внесення змін до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур», якими запроваджено стандартні правила: на підтвердження декларації на товари митна служба вимагає тільки ті документи, які є необхідними для проведення контролю за даною операцією та забезпечення виконання усіх вимог щодо застосування митного законодавства; митний контроль обмежується мінімумом, необхідним для забезпечення дотримання митного законодавства.

Крім того, це узгоджується з проголошеними у ст. 8 МК України принципами здійснення державної митної справи на засадах законності та презумпції невинуватості, єдиного порядку переміщення товарів, транспортних засобів через митний кордон України, спрощення законної торгівлі; заохочення доброчесності.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 53 МК України у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов'язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи:1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов'язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов'язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Відповідно до вимог ст. 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. ч.4,5 ст. 54 МК України орган доходів і зборів під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов'язаний, зокрема, здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих зазначеними особами документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Орган доходів і зборів з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості, а також у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 54 МК України орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.

Наведене свідчить, що орган доходів і зборів при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості зобов'язаний перевірити складові числового значення митної вартості, правильність розрахунку, здійсненого декларантом, упевнитись в достовірності та точності заяв, документів чи розрахунків, поданих декларантом, а також відсутності обмежень для визначення митної вартості за ціною договору, наведених у статті 58 Митного кодексу України.

Орган доходів і зборів має право відійти від наведених вище законодавчих обмежень, що пов'язують з перевіркою основного переліку документів, які підтверджують митну вартість, та витребувати від декларанта додаткові документи лише якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, адже такі вади не дозволяють органу доходів і зборів законно здійснити визначений законом мінімум митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи для розмитнення задекларованого товару.

З метою усунення розбіжностей в документах, усунення сумнівів щодо підробки документів або з'ясування відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, які виявились відсутніми, закон надає право митному органу витребувати від декларанта інші додаткові документи, що перелічені в ч.2 ст. 53 МК України.

Крім того, п. 3.16, 3.17 Загального додатку до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур встановлено стандартне правило, що на підтвердження декларації на товари митна служба вимагає тільки ті документи, які є необхідними для проведення контролю за даною операцією та забезпечення виконання усіх вимог щодо застосування митного законодавства. У випадках, коли окремі підтверджуючі документи не можуть бути представлені разом з декларацією на товари з причин, які визнані митною службою обґрунтованими, вона дозволяє подачу таких документів протягом визначеного періоду часу.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 54 МК України за результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.

Крім того, положеннями стандартних правил 6.3, 6.4, 6.9 Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур від 18.05.73, до якої Україна приєдналась згідно із Законом України «Про приєднання України до протоколу про внесення змін до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур, ст. 361 МК України передбачено обов'язковість застосування АСАУР.

Органи доходів та зборів застосовують систему управління ризиками для визначення товарів, транспортних засобів, документів і осіб, які підлягають митному контролю, форм митного контролю, що застосовуються до них, а також обсягу митного контролю (ч.2 ст. 361 МК України).

Застосування митними органами системи АСАУР здійснюється відповідно до ст. 337 МК України.

Порядок здійснення аналізу та оцінки ризиків, розроблення і реалізації заходів з управління ризиками для визначення форм та обсягів митного контролю, затверджено наказом Міністерства фінансів України від 31 липня 2015 р. № 684 (далі - Порядок №684).

Цей Порядок розроблено з метою забезпечення вибірковості митного контролю шляхом застосування системи управління ризиками, поліпшення ефективності роботи Державної фіскальної служби України під час митного контролю та митного оформлення за рахунок застосування методів управління ризиками, у тому числі аналізу ризиків із використанням інформаційних технологій

Модуль АСАУР імплементовано до програмно-інформаційного комплексу «Інспектор-2006» (далі - ПІК «Інспектор-2006»), який введено в експлуатацію наказом Держмитслужби України від 25 січня 2007 р. № 48 з метою вдосконалення механізму митного оформлення товарів. Саме за допомогою ПІК «Інспектор - 2006» під час перевірки електронної копії ВМД здійснюється оцінка ризиків відповідно до АСАУР.

Відповідно до розділу 1 розділу IV Порядку № 684 за результатами оцінки ризику у конкретному випадку здійснення митного контролю товарів, транспортних засобів, у тому числі за результатами контролю із застосуванням системи управління ризиками (далі - СУР), що здійснюється відповідно до ст. 337 МК України, митниці (митні пости) ДФС обирають форми та обсяги митного контролю. При цьому формується перелік митних формальностей.

Перелік митних формальностей за результатами застосування СУР містить відомості про: назву митної формальності; підрозділ/посадову особу - ініціатора включення митної формальності до переліку, прізвище, ініціали посадової особи, яка безпосередньо доповнила перелік; підстави включення митної формальності до переліку; вид митної формальності (обов'язкова, обов'язкова за умови, у разі потреби); повідомлення до митної формальності.

Посадові особи митниці (митного поста) ДФС, які здійснюють митний контроль та митне оформлення у конкретному випадку здійснення митного контролю товарів, транспортних засобів, в обов'язковому порядку переглядають сформований за допомогою інформаційних технологій Перелік митних формальностей за результатами застосування СУР (п.4 розділу IV Порядку 684) з метою визначення митних формальностей, виконання яких належить до їх компетенції.

Колегія суддів надаючи оцінку обставинам справи, матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін звертає увагу на наступне.

Як вже зазначалося, 29 листопада 2012 р. між позивачем (покупець) та Компанією «Iceland Pelagic ehf» (Ісландія) (продавець) укладено контракт № 455 (далі - контракт), за умовами якого продавець продає, а покупець купує рибну продукцію в асортименті, кількості та за цінами, визначеними інвойсами, які є невід'ємною частиною контракту.

Згідно з п.2. контракту ціни на товар встановлюються інвойсами на кожну партію товару. Ціна на товар включає в себе вартість продукту, тари, термоусадочної упаковки, маркування, витрати по митному оформленню вантажу в країні продавця. Валютою контракту є долар США. Загальна вартість контракту складає 800 000,00 доларів США.

Згідно з п. 8.1. контракту, оплата за товар здійснюються через 45 календарних днів з дати інвойса, згідно з п. 2.1 контракту і при умові надання повного комплекту документів, вказаних в розділі 7 контракту.

На виконання умов названого контракту позивач неодноразово ввозив на територію України передбачений ним товар (риба свіжоморожена морська - скумбрія, ціла, не патрана, не піддана тепловій та кулінарній обробці, без додавання харчових добавок і приправ, не консервована).

Зокрема, у листопаді 2015 р., мали місце чергові ввезення позивачем на митну територію України товару - риби свіжомороженої морської - скумбрія, ціла, не патрана, не піддана тепловій та кулінарній обробці, без додавання харчових добавок і приправ, не консервована (далі - скумбрія).

З метою митного оформлення цих товарів позивачем до відповідача було подано вантажно-митні декларації № 125110010/2015/181024, №125110010/2015/181128, № 125110010/2015/181023.

На підтвердження задекларованої митної вартості позивачем було надало наступні документи, перелік яких вказано у графах 44 вказаних МД під кодами зазначеними поряд з кожним документом у дужках).

Зокрема:

- міжнародну автомобільну накладну (CMR) (код 2730);

- рахунок-фактуру про надання транспортно-експедиційних послуг від виконавця договору (контракту) про транспортно-експедиційні послуги (код 3004);

- документ, що підтверджує вартість перевезення товару (код 3007);

- рахунок-фактуру (інвойс) (код 3105);

- страховий поліс (код 3530);

- доповнення до зовнішньоекономічного договору (контракту) (код 4103).

Згідно з переліченими документами митна вартість товарів була визначена з урахуванням ціни, зазначеної у контракті та інвойсі, тобто, за основним (першим) методом.

Посадовою особою відповідача було опрацьовано подані позивачем документи та встановлено, що подані позивачем документи містять розбіжності та не мають всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості заявлених до митного оформлення товарів в результатами чого було прийнято рішення про витребування у позивача додаткових документів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем на адресу позивача було направлено 3 листа, надає оцінку та зазначає наступне.

Зокрема, у цих листах відповідачем було запропоновано позивачу надати документи для усунення зазначених обставин та на підтвердження включення у повному обсязі витрат, передбачених ч. 10 ст. 58 МК України: транспортні (перевізні документи), якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів, страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування, виписку з бухгалтерської документації каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару, копію митної декларації країни відправлення, висновок про якісні та вартісні характеристики товару, підготовлений спеціалізованою експертною організацією, за власним бажанням інші додаткові наявні документи на підтвердження заявленої митної вартості товару.

У відповідь позивачем було направлено на адресу відповідача 3 відповіді, а саме: від 10 листопада 2015 р. вих. № 2411, 18 листопада 2015 р. № 2513 та від 10 листопада 2015 р. № 2410.

Зокрема, у відповіді від 10 листопада 2015 р. вих. № 2411 зазначалося, що позивач надав:

- прайс-лист, виданий "ICELAND Pelagic" від 26 жовтня 2015 р. (без перекладу);

- комерційна пропозиція, видана "ICELAND Pelagic" від 26 жовтня 2015 р. б/н (без перекладу).

Крім того, у цьому листі зазначалося, що позивач не має можливість подати інші документи у зв'язку з їх відсутністю та просить прийняти рішення відповідно до ч. 3 ст. 54 МК України раніше 10-денного строку.

У відповіді від 18 листопада 2015 р. № 2513 зазначалося, що позивач надав:

- прайс-лист, виданий «ICELAND Pelagic» від 6 листопада 2015 р. (без перекладу);

- комерційна пропозиція, видана «ICELAND Pelagic» від 6 листопада 2015 р. б/н (без перекладу);

- рахунок на оплату від 16 листопада 2015 р. № 45 (транспортні послуги по маршруту: м. Клайпеда, Литва - с. Димитрове, Броварський р-н, Україна) у сумі 35 000 грн 00 коп. (одержувач: ТОВ «СІВЕР ТРАНС»);

- експортну декларацію від 4 листопада 2015 р.

Крім того, у цьому листі зазначалося, що позивач не має можливість подати інші документи у зв'язку з їх відсутністю та просить прийняти рішення відповідно до ч. 3 ст. 54 МК України раніше 10-денного строку.

У відповіді від 10 листопада 2015 р. вих. № 2410 зазначалося, що позивач надав:

- прайс-лист, виданий «ICELAND Pelagic» від 26 жовтня 2015 р. (без перекладу);

- комерційна пропозиція, видана «ICELAND Pelagic» від 26 жовтня 2015 р. б/н (без перекладу).

Крім того, у цьому листі зазначалося, що позивач не має можливість подати інші документи у зв'язку з їх відсутністю та просить прийняти рішення відповідно до ч. 3 ст. 54 МК України раніше 10-денного строку.

Після цього, відповідачем були прийняті рішення про коригування митної вартості товарів від 10 листопада 2015 р. № 125110010/2015/010178/2 та № 125110010/2015/010177/2 і від 18 листопада 2015 р. № 125110010/2015/010194/2, якими визначено митну вартість імпортованих позивачем товарів за шостим (резервним методом) та оформлено картки відмови у митному оформленні товару.

Наведене свідчить, що позивачем, з метою підтвердження заявленої митної вартості товару - риби свіжомороженої морської - скумбрії, подавалися митному органу відповідні обов'язкові та додаткові документи для підтвердження заявленої ним митної вартості імпортованих товарів, які не були визнані відповідачем достатніми для підтвердження заявленої позивачем митної вартості товару.

В оскаржуваних рішеннях митного органу вказано, що митна вартість товарів не може бути визначена за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції) у зв'язку з тим, що: у наданих документах містяться розбіжності та не містяться відомості щодо підтвердження числових значень складових митної вартості товарів.

У рішеннях також зазначено, що митна вартість визначена за резервним методом. Процедура консультацій між митним органом та декларантом проведена.

Щодо спрацювання системи АСАУР при подачі позивачем зазначених вище митних декларацій при внесенні електронних копій спірних митних декларацій, колегія суддів звертає увагу на наступне.

У результаті аналізу наданих декларантом документів для підтвердження заявленої декларантом митної вартості товарів, відповідачем виявлені розбіжності.

Зокрема, обґрунтовуючи коригування митної вартості відповідач зазначив таке.

Згідно п. 3.1 зовнішньоекономічного контракту № 455, для даної поставки передбачені умови поставки CIF/FCA Клайпеда (Литва). В інвойсах та у митних деклараціях зазначені умови поставки CIF Klaipedia (порт призначення). Декларантом включено до ціни товару транспортні витрати з місця навантаження (Клайпеда, Литва) до кордону та витрати страхування.

Проте, є підстави вважати, що до митної вартості не включені додаткові витрати (навантаження в країні продавця, послуги зберігання тощо) та експедиторські витрати (оскільки рахунок виставила транспортна організація, а не експедитор, тобто не включаючи ще витрати на експедитора товару).

За даними умовами поставки обов'язки продавця є виконаними, коли він доставив товар до міста Клайпеда. При цьому, за умовами п. А.6 умов поставки CIF згідно Інкотермс, Продавець зобов'язаний нести витрати на транспортування та страхування товару до міста Клайпеда, які включаються до ціни товару.

Однак, фактично ціна спірного товару, яка вказана у інвойсах, включає в себе лише вартість продукту, тари, термоусадочної упаковки, маркування, навантаження та митне оформлення в країні продавця, про що вказано у п. 2 контракту №455.

Таким чином, всупереч вказаним у контракті та спірних ЕМД умовам поставки CIF Klaipedia, до ціни товару не включено витрати на транспортування та страхування товару з Ісландії до міста Клайпеда (Литва), а отже заявлено неповну інформацію про ціну товару, що відповідно до ч.2 ст. 58 МК України унеможливлює застосування основного методу визначення митної вартості.

Відповідно до наданого страхових полісів від 6 та 16 листопада 2015 р. страховий тариф становить 0,16%. Однак п 3.6.1 Генерального договору добровільного страхування вантажів від 6 грудня 2013 р. № 101014611 передбачений страховий тариф у розмірі 0,2% .

При цьому, п.п. 4.1, 4.2, 4.4 Генерального договору добровільного страхування вантажів №101014611 свідчать, що зазначена у полісі страхова премія не є кінцевою, оскільки фактична страхова премія оплачується за виставленими страховиком рахунками-фактурами.

Щодо заниження позивачем заявленої митної вартості товарів на підставі зазначення страхової суми, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Так, позивачем заявлено за ЕМД №125120010/2015/181024 митну вартість у сумі 583 297 грн 48 коп., тоді як страхова сума у полісі від 6 листопада 2015 р. № 6756 на цей товар зазначена у сумі 758 088 грн 30 коп.

За ЕМД №125110010/2015/181128 заявлено митну вартість у сумі 555 937 грн 63 коп., тоді як страхова сума у полісі від 16 листопада 2015 р. № 6896 на цей товар зазначена у сумі 680 788 грн 60 коп.

За ЕМД №125110010/2015/181023 заявлено митну вартість у сумі 583 297грн 48 коп., тоді як на цей товар страхова сума у полісі від 6 листопада 2015 р. № 6754 зазначена у сумі 758 088 грн 30 коп.

Як вже зазначалося, п.3.1 Генерального договору добровільного страхування вантажів №101014611 страхова сума встановлюється у розмірі інвойсної вартості вантажів, що плануються до перевезення, та витрат, пов'язаних із транспортуванням, митним оформленням та іншими додатковими витратами, пов'язаними із перевезенням вантажу в пункт призначення.

Враховуючи той факт, що п. 2 контракту №455 витрати на митне оформлення та інші додаткові витрати вже включено до інвойсної вартості, то страхова сума фактично розраховується за вартістю, вказаною в інвойсі з додаванням транспортних витрат, що не співвідноситься зі страховою сумою, зазначеною в страхових полісах.

При цьому, відповідно до п.3.2 договору страхування страхова сума заявляється саме страхувальником, тобто позивачем.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції надано оцінку обставинам справи на підставі чого суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що позивачем не було надано в повному обсязі транспортні документи, що містять та підтверджують відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів.

Зокрема, не надано акту виконаних робіт, платіжного документу щодо оплати послуг за перевезення за рахунком від 22.10.15 № СФ-0001093. До того ж, п. 5.2. договору про перевезення зазначено, що всі платежі за виконані послуги здійснюються на підставі підписаного сторонами акту виконаних робіт та виставленого рахунку.

При цьому, враховуючи вимоги п.44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, якою платникам податків забороняється формування митних декларацій на підставі даних, не підтверджених первинними документами, регістрами бухгалтерського обліку, фінансової звітності, та Порядку № 599 позивач зобов'язаний надавати до митного оформлення такий акт виконаних робіт, оскільки саме на основі цього документу здійснюються платежі та саме акт, на відміну від рахунку, містить всі реквізити первинного документу.

Колегія суддів звертає увагу , що у даному випадку актів виконаних робіт надано не було.

Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на те, що за умовами поставки CIF витрати на транспортування та страхування від Ісландії до Клайпеди повинні бути включені до вартості товару, однак наявність такого обов'язку не означає його фактичне виконання.

Крім того, ціна спірного товару яка вказана у інвойсах включає в себе лише вартість продукту, тари, термоусадочної упаковки, маркування, навантаження та митне оформлення в країні продавця про що вказано у п.2 контракту від 25.12.2013 №456-S. Тобто, всупереч вказаним у контракті та спірних ЕМД умовам поставки CIF Klaipeda, до ціни товару не включено витрати на транспортування та страхування товару з Ісландії до міста Клайпеда (Литва), а отже заявлено неповну інформацію про ціну товару, що відповідно до ч.2 ст.58 МК України унеможливлює застосування основного методу визначення митної вартості товарів.

Виконання обов'язку підтверджується транспортними документами та страховими документами, які посвідчують факт страхування та транспортування товару від Ісландії до Клайпеди продавцем товару та є обов'язковими для надання митниці відповідно до п.п. 6,8 ч. 2 ст. 53 МК України.

Відсутність чи ненадання до митниці таких документів на момент митного оформлення спірних товарів свідчать про порушення позивачем ч.2 ст. 52, ч. 2, 8, 9 ст. 58 МК України, а отже і про фактичне не включення до ціни товару вищезгаданих складових ціни.

Таким чином, твердження позивача мають формальний, бездоказовий характер, спростовуються матеріалами справи, а отже постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою та підлягає залишенню у законній силі відповідно до ст. 200 КАС України.

Щодо посилання апелянта на те, що ним повністю підтверджено страхові витрати, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Так, позивач взагалі не заперечує у апеляційній скарзі розбіжність у розмірі страхового тарифу у п. 3.6 Генерального договору добровільного страхування вантажів від 06.12.2013 №101014611 (0,2%) та розмірі страхового тарифу у страховому полісі (0,16%), представник Позивача посилається на факти, які лише підтверджують такі розбіжності та невиконання під час декларування товару п.2 ч.2 ст. 52, ч.2 ст. 53, ч.ч. 2, 8, 9 ст. 58 МК України щодо ненадання документального підтвердження зазначеним відомостям.

Положення п.п. 4.1, 4.2, 4.4 Генерального договору добровільного страхування вантажів від 06.12.2013 №101014611 зводять нанівець твердження Позивача щодо надання об'єктивної інформації у страховому полісі, оскільки свідчать про те, що зазначена у полісі страхова премія не є кінцевою, бо фактична страхова премія оплачується за виставленими страховиком рахунками- фактурами.

Враховуючи той факт, що обов'язковою складовою митної вартості товару, яку має довести Позивач, є розмірно фактично понесених страхових витрат (страхової премії) відповідно до п.7 ч.10 ст. 58 МК України, то безпосередньо п.п. 4.1, 4.2, 4.4 Генерального договору добровільного страхування вантажів від 06.12.2013 №101014611 передбачають що кінцевий (фактичний) розмір таких витрат зазначається у виставлених рахунках-фактурах, які до митного оформлення не подавались, а отже фактичний розмір таких витрат залишається непідтвердженим, що унеможливлює застосування основного методу визначення митної вартості товарів відповідно до п. 7 ч.10 ст. 58 МК України.

У зв'язку із цим, існування у наданих документах різного розміру страхового тарифу, за яким розраховуються страхова премія та відсутність відомостей про кінцевий (фактичний) розмір страхової премії (витрат) дають обгрунтовані підстави стверджувати про заниження митної вартості товару.

Вказуючи на те, що «окремо виділити первинні документи по оплаті страхової премії по кожній поставці неможливо», позивач тим самим лише підтверджує формування ним відомостей митної декларації з порушенням п. 44.1 ст. 44 ПК України, ч.2 ст. 52, ч.ч. 2, 8, 9 ст. 58 МК України.

Що стосується розміру страхової суми, визначеної страховим полісом, то він не підтверджений документально та не відповідає умовам п.3.1 Генерального договору страхування, а саме перевищує суму інвойсу та транспортних витрат.

Вищевикладене повністю спростовує твердження Позивача про закладення до даної суми будь-яких коефіцієнтів здорожчання.

Прийняті страховиком додаткові страхові зобов'язання, як зазначено у ст. 9 Закону України «Про страхування», повинні бути повідомлені страхувальнику письмово.

Однак ані суд, ані митниця на момент митного оформлення не може упевнетися у достовірності тверджень позивача, оскільки жодного документально підтвердженого письмового повідомлення страхувальнику про внесення до страхової суми коефіцієнту здорожчання не існує.

Вищевикладене свідчить про невідповідність доводів позивача вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Отже, неможливо чітко встановити, які страхові витрати і в якому розмірі поніс позивач, враховуючи той факт, що документального підтвердження цьому відсутнє, а тому не існує належних аргументів для спростування доводів митниці.

Окрім зазначеного вище, рахунки на оплату перевезення від 9 та 16 листопада 2015 р. №№ 27, 28, 45 датовані раніше фактичного надання послуг, що не відповідає вимогам п.5.2 договору перевезення від 2 листопада 2015 р. № ЛОГ-72 (відсутність взагалі акту виконаних робіт).

Товар переміщувався на митну територію України за контрактом з іноземним контрагентом, який не є виробником цього товару.

Вказаний факт має бути врахований при визначенні дійсної вартості товару у розумінні статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 р.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 54 МК України орган доходів і зборів з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право: упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості; письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості.

Як вже зазначалося, реалізовуючи своє право на можливість упевнитися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості товарів, а також враховуючи вимоги ч. 3 ст. 53 МК України, відповідачем було направлено декларанту відповідне електронне повідомлення щодо необхідності подання додаткових підтверджуючих документів.

Зокрема, у позивача було витребувано такі документи:

- якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;

- за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;

- висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини; виписку збухгалтерської документації, документи, що підтверджують транспортно-експедиційні витрати;

- каталоги, специфікації, прайс-листи виробника товару; транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;

- копію митної декларації країни відправлення.

Так, відповідно до вимог п. 2 (а) статті VII GAТТ, оцінка ввезеного товару для митних цілей повинна ґрунтуватися на дійсній вартості ввезеного товару, який обкладається митом, або аналогічного товару.

Крім того, згідно з вимогами п. 2 (b) зазначеної статті, під «дійсною вартістю» слід розуміти ціну, за якою такий або аналогічний товар продається або пропонується для продажу при нормальній ході торгівлі в умовах вільної конкуренції.

Щодо посилання апелянта про підтвердження ним понесених транспортних витрат, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Факт надання послуги з перевезення вантажів підтверджується транспортним документом, яким є транспортна накладна - СМЛ.

В той час, як акт виконаних робіт та заявка містять перелік вимог до такого перевезення, а також його вартість, що і є підставою для об лікування даної господарської операції у податковій та фінансовій звітності.

Той факт, що заявка та акт виконаних робіт містять саме вартість перевезення, підтверджується п. 3.1, 5.2, 5.5., 5.6 Договору №ЛОГ-82.

Рахунок-фактура на оплату не є та не може бути первинним документом, оскільки не містить реквізитів, встановлених для первинних документів ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (як місце складання документу, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення.) та п.2.1., 2.2, 3.2Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 р. за N 168/704, де зазначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Згідно п. 2.2., 3.2. вказаного Положення первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. Відомості, зазначені у первинних документах, переносяться до облікових регістрів бухгалтерського обліку після перевірки первинних документів за формою та змістом.

Підставою для виписки рахунку за виконані перевезення є товарно-транспортні накладні, акти виконаних робіт, а не навпаки.Товарно-транспортні накладні та акти виконаних робіт є основними транспортними документами, які визначають взаємовідносини між вантажовідправниками, вантажоодержувачами та автотранспортними підприємствами і організаціями.

Таким чином, посилання ж на довідку про транспортні витрати є недоречним.

Колегія суддів звертає увагу на те, що довідки про транспортні витрати не є документами, які підтверджують транспортні витрати у розумінні п.44.1 cm. 44 Податкового кодексу України, оскільки не є первинними документами, що посвідчують господарську операцію.

Отже, довідки підприємства перевізника не достатньо для декларування транспортних витрат.

Дійсно, за зміст довідки, складеної перевізником, товариство не відповідає, проте, відомості, зазначені в такій довідці, мають бути підтверджені об'єктивними даними, як цього вимагають норми чинного митного законодавства.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий адміністративний суд України у рішенні від 14.12.2011 справа №К-31192/10.

Також, колегія суддів звертає на правову позицію викладену в наступних рішеннях, а саме: ухвали Вищого адміністративного суду від 13.08.2015 №К/800/49733/14, від 15.09.2015 №К/800/26249/15, від 18.08.2015 №К/800/30277/15, від 29.10.2014 №К/800/1470/14, від 11.02.2015 №К/800/19563/14, від 16.04.2015 №К/800/30730/14, від 10.03.2015 №К/9991/58875/12, постанови Вищого адміністративного суду України від 23.07.2015 №К/800/63298/14, від 25.08.2015 №К/800/16841/15, якими визначено, що «Довідка про транспортні витрати не є документом, що посвідчує транспортні витрати на перевезення товарів».

На користь неможливості застосування довідок про вартість перевезення у якості документів, що підтверджують вартість транспортування товарів свідчить і той факт, що з моменту прийняття Митного кодексу України від 13.03.2012 року законодавцем свідомо було виключено такі довідки з переліку, які підтверджують заявлену митну вартість.

Колегія суддів звертає увагу на правову позицію Вищого адміністративного суду України, який неодноразово у своїх судових рішеннях зазначав, що у разі, коли прайс-лист носить адресний характер, тобто має суб'єктивну спрямованість, це суперечить суті прайс-листа як комерційної пропозиції продавця необмеженій кількості можливих потенційних покупців (ухвали Вищого адміністративного суду України від 04.06.2015 по справі №К/800/7143/14, 18.06.2015 по справі № К/800/23097/14, 28.07.2015 по справі №К/800/20819/15).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що наданий позивачем прайс-лист не може розглядатися, як підтвердження заявленої митної вартості.

Наведене свідчить, що позивачем було подано відповідачу лише частину витребуваних документів, перелічених у супровідних листах, тоді як у поданні іншої частини було відмовлено, мотивуючи це їх відсутністю, що фактично позбавило відповідача можливості перевірити виявлені розбіжності у документах, поданих декларантом.

Окрім зазначеного вище колегія суддів звертає увагу на те, що оригінали поданих позивачем до суду первинних документів відрізняються від копій тих, які ним було подано до митного оформлення.

Зокрема:

- оригінали заявок на перевезення у пакетах документів, що стали підставою для винесення спірних рішень про коригування митної вартості товарів містять однакові відомості із заявками на перевезення, що надсилався до митниці в електронному вигляді, однак, печатка та підписи уповноважених осіб на перевезення різні (підписи візуально відрізняються, інший нахил печатки тощо) та містять «задвоювання» мокрої печатки позивача на сканованій копії.

- оригінали рахунків на оплату за транспортні витрати містять однакові відомості з рахунками, що надсилалися до митниці в електронному вигляді, однак, печатка та підписи уповноважених осіб на перевезення візуально знаходяться на іншому місці.

Щодо необхідності відображення в оскаржуваних рішеннях відповідача підстав їх прийняття, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 55 МК України рішення про коригування митної вартості приймається органом доходів та зборів у разі виявлення, що декларантом заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів.

Ці вимоги відповідають вимогам ч.2 ст.58 МК України, якою встановлено, що метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірно та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов'язковою при її обчисленні.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 55 МК України рішення про коригування митної вартості повинно містити обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано, такими причинами законодавчо встановлено (ч. 3 ст. 53 МК України, ч. 1 ст. 55, ч.2 ст. 58 МК України, Порядок № 598): наявність у документах розбіжностей; наявність ознак підробки у наданих документах; надані документи не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; відсутність документального, кількісного та достовірного підтвердження складових митної вартості, які є обов'язковими при її обчисленні; ненадання документів, передбачених ст. 53 МК України.

При цьому, національним законодавством з питань державної митної справи не встановлено обов'язку посадових осіб митниці деталізувати та конкретизувати кожну із вказаних у рішенні про коригування митної вартості причин його прийняття, в тому числі не визначено обсяг інформації, що має бути визначена у рішенні.

На підставі вищевикладеного, у спірному Рішенні про коригування митної вартості від

№125110010/2015/010178/2, від 10.11.2015 №125110010/2015/010177/2, від 18.11.2015 №125110010/2015/010194/2, а саме у графі 33, обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано викладено у тому обсягу та порядку, який встановлено ч.З ст. 53, ч.б ст. 54, ч.2 ст.55, ч.2 ст. 58 МК України, тобто зазначено, що основними

обґрунтованими підставами його прийняття стало: «у наданих декларантом до митного оформлення документах для підтвердження митної вартості містяться розбіжності» (дана обставина стосується обов'язкових для подання до митного оформлення документів щодо підтвердження обов'язкових складових митної вартості та ціни товару: «декларант відмовився від надання додаткових документів», що вже може бути самостійною підставою для відмови у визнанні митної вартості за основним методом відповідно до п.2 ч. 6 ст. 54 МК України. «невиконання вимог ст. 58 МК України».

Що стосується числового (математичного) розрахунку митної вартості, скоригованої митницею, то всі відомості відображено у графі 30 Рішення про коригування, як того і вимагає ч.2 ст. 55 МК України та Порядок 598, а тому твердження Позивача є необгрунтованими та незаконними, спростовуються матеріалами справи та вимогами Порядку 598.

Щодо обов'язку відповідача послідовно застосовувати методи визначення митної вартості, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Як вже зазначалося, згідно з вимогами ч. 3 ст. 57 МК України кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Встановлено, що вартість товару позивачем було розраховано за основним методом (за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції)), тоді як відповідачем ціна цього товару була визначена за резервним методом (з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GAТТ).

Відсутність у відповідача можливості застосування другорядних методів, передбачених п.п. а-г п. 2 ч. 1 ст. 57 МК Українипідтверджується встановленими в судовому засіданні обставинами.

Як убачається з ч. 1 ст. 57 МК України, визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні:

а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Як вже зазначалося, подані декларантом документи були недостатніми для визначення митної вартості товару, який ввозився, за основним методом.

Водночас, ці документи були недостатніми для застосування другорядних методів, перелічених у п.п. а-г п. 2 ч. 1 ст. 57 МК України.

Дійсно, такий обов'язок передбачений ч. 3 ст. 57 МК України кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

Наявні матеріали справи свідчать, що основний метод (ст. 58 МКУ - за ціною договору (контракту) щодо ідентичних товарів, які імпортуються (вартість операції)) не підлягав застосуванню за відсутності документально підтвердженої інформації щодо внутрішньої структури ціни реалізації імпортних товарів (у зв'язку з наданням неповних відомостей про митну вартість товарів, ненадання належних додаткових документів). Метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується митницею, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна з складових митної вартості, яка є обов'язковою при її обчисленні.

У разі, якщо митна вартість оцінюваних товарів не може бути визначена згідно з положеннями ст. 58 МКУ, за основу для її визначення береться вартість операції з ідентичними товарами, що продаються на експорт в Україну з тієї ж країни і час експорту яких збігається з часом експорту оцінюваних товарів або є максимально наближеним до нього. При застосуванні цього методу визначення митної вартості за основу береться прийнята митним органом вартість операції з ідентичними товарами з дотриманням умов, зазначених у цій статті. При цьому під ідентичними розуміються товари, однакові за всіма ознаками з оцінюваними товарами, у тому числі за такими, як: фізичні характеристики; якість та репутація на ринку; країна виробництва; виробник.

Ціна договору щодо ідентичних товарів береться за основу для визначення митної вартості товарів, якщо ці товари ввезено приблизно в тій же кількості та на тих же комерційних рівнях, що й оцінювані товари.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у даному конкретному випадку, у митного органу та декларанта була відсутня інформація щодо митного оформлення ідентичних товарів за ціною договору, що не давало змогу застосувати другорядний метод (2а) визначення митної вартості - за ціною договору щодо ідентичних товарів, та зазначає наступне.

У разі, якщо митна вартість оцінюваних товарів не може бути визначена згідно з положеннями ст.ст. 58 і 59 МКУ, за митну вартість береться прийнята митним, органом вартість операції з подібними (аналогічними) товарами, які продано на експорт в Україну і час експорту яких збігається з часом експорту оцінюваних товарів або є максимально наближеним до нього.

Під подібними (аналогічними) розуміються товари, які хоч і не однакові за всіма ознаками, але мають схожі характеристики і складаються зі схожих компонентів, завдяки чому виконують однакові функції порівняно з товарами, що оцінюються, та вважаються комерційно взаємозамінними.

Для визначення, чи є товари подібними (аналогічними), враховуються якість товарів, наявність торгової марки та репутація цих товарів на ринку.

Ціна договору щодо подібних (аналогічних) товарів береться за основу для визначення митної вартості товарів, якщо ці товари ввезено приблизно в тій же кількості і на тих же комерційних рівнях, що й оцінювані товари.

У даному випадку у митного органу та декларанта була відсутня інформація щодо митних оформлень за ціною договору (контракту) щодо подібних (аналогічних) товарів.

У разі, якщо митна вартість оцінюваних товарів не може бути визначена відповідно до положень статей 58-61 цього Кодексу, їх митна вартість визначається згідно з положеннями цієї статті на основі віднімання вартості, крім випадків, коли на вимогу декларанта або уповноваженої ним особи послідовність застосування цієї статті та статті 63 цього Кодексу може бути зворотною.

У разі, якщо оцінювані або ідентичні чи подібні (аналогічні) імпортні товари продаються (відчужуються) на митній території України у незмінному стані, для визначення митної вартості товарів за цим методом за основу береться ціна одиниці товару, за якою оцінювані або ідентичні чи подібні (аналогічні) імпортовані товари продаються на території України у найбільших загальних кількостях покупцю, який не є пов'язаною з продавцем особою, одночасно або у час, наближений до дати ввезення оцінюваних товарів, за умови вирахування, якщо вони можуть бути виділені, певних компонентів, передбачених ст. 62 МКУ.

Враховуючи, що зазначена інформація митного органу та декларанта була відсутня, застосування вказаного методу було неможливим. Оскільки для його застосування усі складові митної вартості мали бути документально підтверджені, чого у даному випадку декларантом зроблено не було.

Для визначення митної вартості товарів на основі додавання вартості (обчислена вартість) за основу береться надана виробником товарів, що оцінюються, або від його імені інформація про їх вартість, яка повинна складатися із сум: вартості матеріалів та витрат, понесених виробником при виробництві оцінюваних товарів. Така інформація повинна базуватися на комерційних рахунках виробника за умови, що такі рахунки сумісні із загальновизнаними принципами бухгалтерського обліку, які застосовуються в країні, де ці товари виробляються; обсягу прибутку та загальних витрат, що дорівнює сумі, яка звичайно відображається при продажу товарів того ж класу або виду, що й оцінювані товари, які виготовляються виробниками у країні експорту для експорту в Україну; загальних витрат при продажу в Україну з країни вивезення товарів того ж класу або виду, тобто витрат на завантаження, розвантаження та обробку оцінюваних товарів, їх транспортування до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України, витрат на страхування цих товарів.

Така інформація не надана декларантом, митний орган також не мав вказаної інформації щодо складових вартості, тому використання вказаного методу було неможливим. Декларантом до митного оформлення не надшитись калькуляція ціни товару.

У разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58 - 63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (ОАТТ/ГАТТ).

Митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) органами доходів та зборів митних вартостях.

Враховуючи наведене, застосування відповідачем резервного методу в даному випадку повністю відповідає вимогам чинного законодавства з питань державної митної справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли судом здійснюється розгляд справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, у яких обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідач як суб'єкт владних повноважень довів правомірність прийнятих рішень.

Водночас, докази, подані позивачем, не підтверджують обставини, на які він посилається на обґрунтування позовних вимог, були спростовані доводами відповідача та доказами, наявними в матеріалах справи, а тому суд дійшов висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Щодо проведення консультацій колегія суддів звертає увагу на наступне.

Керуючись ч.4 ст. 57 МК України, з декларантом позивача проведено процедуру консультації, що передує застосуванню другорядних методів та проводиться з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статтей 59 та 60 МК України. Під час таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

Крім того, варто зазначити, що оскільки відповідно до ч.б ст. 55 МК України консультація у письмовому вигляді проводиться лише на вимогу декларанта, а такої вимог не було заявлено, то у спірному випадку консультація здійснювалася в усному порядку.

Факт проведення з декларантом позивача усних консультацій відображено у графах 33 спірних Рішень про коригування митної вартості товарів, як того вимагає Порядок 598 і це є єдиним законодавчо встановленим способом підтвердження фактичного проведення консультацій.

Отже, твердження позивача, про відсутність консультації не відповідає дійсності та свідчить про його свідоме невикористання права проведення письмової консультації, з метою у подальшому вимагати скасування рішення саме на цій підставі.

Разом з тим, за правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 07.09.2012 по справі №21-242а12, яка є обов'язковою для врахування судами відповідно до ст. 244-2 КАС України, оскільки позивачем вживались заходи щодо надання витребуваних документів, твердження судів попередніх інстанцій про відсутність консультацій щодо обміну інформацією є хибним.

Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на надані заперечення та додаткові пояснення сторін у справі та зазначає, що позивачем не надано достатніх доказів та документальних підтверджень здійснених операцій для належного підтвердження обставин, а також наявність розбіжностей у документах.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку, що відповідачем правомірно прийнято рішення про коригування митної вартості товарів від 10 листопада 2015 р. № 125110010/2015/010178/2 та № 125110010/2015/010177/2 і від 18 листопада 2015 р. № 125110010/2015/010194/2, а позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» - Туза Ярослава Володимировича - залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 26 січня 2017 року).

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Твердохліб В.А.

Бужак Н.П.