Справа № 821/1743/16
Суддя: Василяка Д.К.
Дата ухвалення: 2017-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2017 р.м. ХерсонСправа № 821/1743/16

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Василяки Д.К.,

при секретарі: Багненко Т.В., за участю представника позивача Масюк Л.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (повітряне командування" ІНФОРМАЦІЯ_1 "), Військової частини пп НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (повітряне командування" ІНФОРМАЦІЯ_1 "), (далі по тексту - відповідач-1), Військової частини пп НОМЕР_2 (далі по тексту - відповідач-2) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між позивачем та Міністерством оборони України укладено контракт "Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", який набрав чинності 17 вересня 2014 року терміном дії на час особливого періоду, але не менше одного місяця - до оголошення демобілізації та етапів звільнення в ході демобілізації. Позивач не бажаючи проходити службу за контрактом та звернувся з проханням про звільнення його з військової служби. Проте, отримав відмову у зв`язку з тим, що дію контракту продовжено на час дії особливого періоду, а рішення про демобілізацію не приймалося. Вказану відмову позивач вважає протиправною у зв`язку з тим, що Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено установлені строки військової служби. Також зазначив, що Указами Президента України мобілізація оголошувалась не безстроково, а була обмеженою в часі та стосувалась не всіх категорій військовослужбовців.

При цьому, позивач зазначив, що особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації. Так, особливий період в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 02 травня 2014 року, з 07 травня 2014 року по 21 червня 2014 року, з 24 липня 2014 року по 07 вересня 2014 оку, з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.

Оскільки рішення про оголошення війни або проведення мобілізації не приймалося, а строки встановлені для проведення мобілізації за Указом № 15/2015 закінчилися, вважає невирішення питання про припинення контракту протиправним.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач-1 до суду не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав до суду заперечення, які обґрунтовано тим, що наказом командира відповідача - 1 від 22.02.2016 р. № 34 позивач направлений для подальшого проходження служби до військової частини пп В 0927 та наданий час відношення до відповідача-1 немає. Також вказав, що в Україні діє особливий період, тому відповідно до ч. 9 ст.23 Закону № 2232-ХІІ, визначено, що у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба, а для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації.

Також можливість продовження контракту до закінчення особливого періоду передбачено Положенням "Про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України".

В задоволенні позовних вимог просить відмовити.

Відповідач - 2 до суду не з`явився. Заперечення не надав.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне: статтею 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира Військової частини НОМЕР_1 укладено контракт "Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", який набрав чинності 17 вересня 2014 року терміном дії на час особливого періоду, але не менше одного місяця - до оголошення демобілізації та етапів звільнення в ході демобілізації.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 22.02.2016 р. № 32 позивача направлено для подальшого походження військової служби до військової частини пп НОМЕР_2 .

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України та загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі по тексту - Закон № 2232-XII).

Статтею 1 Закону № 2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (п. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII).

Відповідно до п. 4 ст. 2 Закону № 2232-XII, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Порядок проходження військової служби у Збройних Силах України визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі - Положення).

Статтею 23 Закону України № 2232-XII визначено строки військової служби. Так, ч. 2 ст. 23 Закону № 2232-XII встановлено, що для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб рядового складу - 3 роки; для осіб сержантського і старшинського складу - від 3 до 5 років; для курсантів вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів - час навчання у вищому військовому навчальному закладі або військовому навчальному підрозділі вищого навчального закладу; для осіб офіцерського складу: для громадян, яким первинне військове звання присвоєно після проходження повного курсу військової підготовки за програмою підготовки офіцерів запасу або в порядку атестування осіб до присвоєння первинних військових звань офіцерського складу запасу, - від 2 до 5 років; для інших громадян - від 1 до 5 років.

Для осіб, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або оголошення рішення про демобілізацію та призначаються на посади, строки військової служби в календарному обчисленні встановлюються відповідно до частини другої цієї статті (ч. 3 ст. 23 Закону України № 2232-XII).

Пунктом 18 Положення визначено, що перший контракт про проходження військової служби укладається з військовослужбовцями, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану, - до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

При цьому, п. 2 ч. 9 Закону України № 2232-XII встановлено, що у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки:

- з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону;

- з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Законом України "Про оборону України" 06.12.1991 № 1932-XII визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-XII (далі по тексту - Закон України № 3543-XII ), особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Пунктом 8 статті 4 Закону України № 3543-XII встановлено, що з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

На час особливого періоду дія будь-яких прийнятих до настання цього періоду нормативно-правових актів, що передбачають скорочення чисельності, обмеження комплектування або фінансування Збройних Сил України, інших військових формувань чи правоохоронних органів спеціального призначення, зупиняється.

Указами Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", від 06.05.2014 № 454/2014 "Про часткову мобілізацію", від 21.07.2014 № 607/2014 "Про часткову мобілізацію", № 14.01.2015 р. № 15/2015 "Про часткову мобілізацію" в країні оголошено мобілізацію.

При цьому, Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15 "Про часткову мобілізацію" Кабінету Міністрів України було доручено перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь повна готовність; установити з метою мінімізації негативних наслідків для економіки держави обмеження під час виконання мобілізаційних завдань та довести їх до визначених суб`єктів національної економіки, які переводяться на функціонування в умовах особливого періоду, з введенням ступеня повна готовність.

Кабінетом Міністрів України 1 липня 2015 року прийнято відповідне розпорядження № 674р.

Отже, суд приходить до висновку, що особливий період в Україні розпочався з 17.03.2014 року.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про оборону", ст.1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період не завершується процесом мобілізації, а й охоплює воєнний час та частково післявоєнний час.

Так, обставинами, які стали причиною оголошення часткових мобілізацій та запровадження особливого стану, стали: 1) збройна агресія Російської Федерації (ст.2 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України"); 2) проведення антитерористичної операції (Указ Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України" від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.14 №405/2014).

Відповідно до ст.1 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02.09.2014 № 1669-VII, період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Судом встановлено, що до цього часу Президентом України Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України не видався, а антитерористична операція не завершена.

Враховуючи, що в теперішній час не припинились обставини, які стали причинами введення особливого періоду, тимчасово окуповані території не звільнені, антитерористична операції не завершена, суд приходить до висновку, що в теперішній час особливий період не завершений.

Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Законом України № 3543-XII визначено поняття демобілізації. Так, демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Суд зазначає, що Законом України № 3543-XII не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. Водночас ним передбачено такий захід як демобілізація, що визначається як комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативнорятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Отже, особливий період настає, зокрема, з моменту оголошення мобілізації і охоплює час мобілізації, який закінчується з виданням Президентом України відповідного Указу та здійснення дій, заходів, спрямованих на повернення життєдіяльності країни до режиму роботи і функціонування в умовах мирного часу.

Відповідно до статті 11 Закону № 3543-XII, рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною Радою України приймає Президент України, однак станом на момент звернення позивача про звільнення з військової служби таке рішення Президентом України не приймалось.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що особливий період тривав на час виникнення спірних правовідносин і не закінчився на час розгляду справи.

Відповідно до ч. 9 ст. 23 Закону України №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу", у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба, а для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім певних випадків.

При цьому, зазначена норма обмежує продовження дії контракту понад встановлені строки щодо певної категорії осіб, перелік яких наведений у частині 8 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".

Враховуючи те, що позивач не належить до жодної із цих категорій осіб, суд приходить до висновку, що підстави для звільнення позивача з військової служби за контрактом до оголошення демобілізації, відсутні, а тому відповідачами обґрунтовано не вжито заходів для припинення контракту про проходження військової служби.

Серед критеріїв оцінювання судом рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, є принцип законності, що закріплений у ч.2 ст.19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає, що в даному випадку відповідачем-1 надано достатньо належних та допустимих доказів правомірності своїх дій та бездіяльності.

З огляду на перелічене, суд не вбачає протиправних дій з боку відповідача щодо не звільнення ОСОБА_1 , як і не вбачає підстав для зобов`язання припинити або розірвати контракт.

Суд не погоджується з обґрунтуванням позовних вимог позивача, оскільки вони ґрунтуються на помилковому тлумаченні чинного законодавства України.

У зв`язку з цим, суд, аналізуючи викладене приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (повітряне командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 "), Військової частини пп НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволенню не підлягає.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Керуючись ст.ст. 8, 9, 12,17,18, 19,128, ч. 1 ст. 158, 159, 160-163, 167 КАС України, суд -

постановив:

В задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України чи прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 31 січня 2017 р.

Суддя Василяка Д.К.

кат. 3