Справа № 806/273/17
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2017-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

30 січня 2017 року Житомир Справа № 806/273/17

Категорія 12.2

Суддя Житомирського окружного адміністративного суду Романченко Є.Ю. , розглянувши адміністративний позов Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 про стягнення 182812,51 грн,

в с т а н о в и в :

Військова частина НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просить стягнути з ОСОБА_1 вартість заборгованості за втрату майна зв`язку у сумі 182812,51 грн.

У відкритті провадження в адміністративній справі за даним позовом необхідно відмовити, з огляду на наступне.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N 005, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, проголошено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

У відповідності до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Завданням адміністративного судочинства, згідно зі частиною першою указаної статті КАС України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Отже, законодавцем чітко визначено, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема обов`язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Однією з визначальних особливостей Кодексу адміністративного судочинства України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Водночас частиною другою статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спори за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 4 статті 50 КАС України, громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Аналіз положень пунктів 1-4 частини 4 статті 50 КАС України свідчить на користь висновку, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень, можливі до реалізації лише у випадку превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб`єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб`єктів владних повноважень.

Верховний Суд України у постанові від 22 вересня 2015 року (справа № 21-1884а15) вказав, що логічний спосіб тлумачення частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України дозволяє дійти висновку, що і пункт 5, який є частиною норми цієї статті, як послідовне продовження випадків "превентивного" судового контролю має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб`єкта владних повноважень на адміністративний позов. Такий безпідставний підхід до розуміння змісту пункту 5 по суті призводить до відмови органів влади від виконання своїх функціональних обов`язків та можливої дискреційної поведінки.

За правилами частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об`єднань, юридичних осіб, які не є суб`єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

Як видно зі змісту позову звернення Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) до суду з даним позовом зумовлено невідшкодуванням ОСОБА_1 шкоди за втрату майна зв`язку в сумі 182812,51 грн.

Із приєднаної до позовної заяви копії наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13 грудня 2012 року № 1230 слідує, що майора ОСОБА_1 за втрату майна зв`язку було притягнуто до матеріальної відповідальності. При цьому зазначено, що своїми діями майор ОСОБА_1 через втрату майна, виданого військовослужбовцю під звіт, спричинив державі шкоду на загальну суму 107173,53 грн.

Поряд з цим суд ураховує, що майора ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за пунктом "а" ч. 6 (у зв`язку із закінченням строку контракту) наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 03.07.12 № 375 та з 13 грудня 2012 року виключено зі списків особового складу частини.

Відповідно до п. 31 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховного Ради України від 23.06.1995 № 243/95-ВР (зі змінами та доповненнями), у разі звільнення у запас або у відставку чи вибуття із військової частини винної особи (винних осіб) до прийняття рішення про стягнення з неї заподіяної шкоди командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає цивільний позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди.

Зважаючи на те, що даний спір виник з приводу стягнення втрат військового майна з особи, яку звільнено з військової служби у запас до прийняття рішення про стягнення з неї заподіяної шкоди, то він має приватно - правовий, а не публічно - правовий характер.

Також суд зазначає, що указаний позов Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) не підпадає під дію частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом 1 частини 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин розглядаються у порядку цивільного судочинства.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що дану позовну заяву слід розглядати в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства.

Вказане відповідає правовому висновку Верховного Суду України, висловленому у справі № 6-2154цс16 (постанова від 12.10.16).

Згідно зі пунктом 1 частини 1 статті 109 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі лише, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Ураховуючи зазначене, суд вважає, що у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) необхідно відмовити.

Керуючись п.1 ч.1 ст.109, ст. 165, 186, 254 КАС України, суддя

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 про стягнення 182812,51 грн.

Копію ухвали невідкладно надіслати позивачу разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Є.Ю. Романченко