Справа № 807/526/16
Суддя: Кушнерик Мар’ян Петрович
Дата ухвалення: 2017-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 року Справа № 876/673/17

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Кушнерика М.П.

суддів Мікули О.І., Гінди О.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_6 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2016р. по справі за позовом ОСОБА_6 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов"язання вчинити дії, -

в с т а н о в и л а :

07.04.2016р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_6 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_6 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.11.2016р. у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в особі представника ОСОБА_2 оскаржив дану постанову з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, не з»ясування обставин, які мають значення для справи.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що не говорив про загрозу та переслідування з боку органів державної влади Лівану, а заявляв про небажання влади Лівану захищати та допомагати йому як палестинському біженцю, а тому на захист з боку держави розраховувати він не міг.

Як при зверненні за захистом, так і в судовому засіданні виразив обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування та зазнати нелюдського та такого, що принижує людську гідність поводження з боку агресивно налаштованого колишнього чоловіка дружини позивача та його братів, а також сім'ї дружини.

Вважає, що суд не перевірив відповідність рішення відповідача положенням ч.2, 8 ст.9 та ч.2, 3, 5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», з якого випливає обов'язок міграційної служби приймати обгрунтовані рішення.

Просить скасувати постанову та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання на виклик суду не з'явилися, а відтак на підставі п.2 ч.1 ст.197 КАС України суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач 10 листопада 2015 року звернувся із заявою №101 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій зазначив, що не має своєї держави. Його проблема полягає в зміні релігії, оскільки змінив іслам на християнство. В його країні багато безчоловічності. Хоче жити спокійно разом з дружиною , яка зараз вагітна.

За результатами розгляду справи ОСОБА_6, Державною міграційною службою України 12 березня 2016 року прийнято рішення із врахуванням висновку Головного управління ДМС у Закарпатській області №151-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особи без громадянства ОСОБА_6 (а.с.58-69, 70).

30 березня 2016 року, Головне управління ДМС в Закарпатській області повідомила позивача, що відповідно до статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відмолено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу п'ятого частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як осіб, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та 13 частини першої статті цього закону відсутні.

Підставою Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту слугує Рішення Державної міграційної служби України №151-16, від 12 березня 2016 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність рішення відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю у позивача умов передбачених п.1 чи.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», яке було прийнято після всебічного вивчення усіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_6 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - ст.10 зазначеного Закону.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач протягом тривалого часу знаходився у країнах Європи, зокрема Греції, Македонії, Сербії, Угорщині звідки знову повернувся до України. Після прибуття до Одеси сухопутним шляхом потрапив на територію Угорщини, де за статусом біженця не звертався. Оскільки, на запитання представника прикордонної поліції Угорщини, куди вони їхали, відповіли, що в Німеччину, після чого їх повернули в Україну 06 листопада 2015 року в ході прикордонно-представницької зустрічі. Після поміщення ПТТ Мукачівського Прикордонного загону у Закарпатській області звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України Закарпатській області.

Згідно протоколу про адміністративне затримання від 26.11.2016р., ОСОБА_6 пояснив, що хотів потрапити в одну із країн Європи для кращого життя та працевлаштування. При цьому, позивач назвав себе ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, Палестина, м.Хейфа, (а.с.45)

Таким чином, відповідач, на основі наданих позивачем матеріалів, а також матеріалів по країні походження (Ліван), зокрема: матеріалів, що надані Регіональним Представництвом УВКБ ООН у справах біженців в Білорусі, Молдові та Україні, співбесід по уточненню викладених заявником фактів дійшов правильного висновку про відсутність підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 згаданого вище Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань - пункт 13 частини 1 статті 1 Закону.

Судом першої та апеляційної інстанції, не встановлено обставин, про те, що позивач переслідувався через свою належність до християнства з боку держави Ліван. Заявник не був членом політичної, релігійної, військової чи громадської організації. Якщо й позивач зазнавав переслідування, то від фізичної особи, колишнього чоловіка його дружини, що не може свідчити про неможливість переміщення по Лівану, який умовно поділений на християнські чи мусульманські регіони. Перебуваючи в третій безпечній країні не скористався своїм правом щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то воно не може бути скасоване чи змінене з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.160, 195-197, п.1 ч.1 ст.198, ст.200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2016р. по справі №807/526/16 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий суддя: М.П.Кушнерик

Судді: О.І.Мікула

О.М.Гінда