Справа № 754/15403/16-а
Суддя: Сорочко Є.О.
Дата ухвалення: 2017-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Сорочко Є.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 січня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сорочко Є.О.

суддів: Межевича М.В.

Земляної Г.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на постанову Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про перерахунок пенсії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - Лівобережне ОУПФ) про визнання протиправною відмови в перерахунку пенсії, зобов`язання здійснити перерахунок та виплату пенсії з 01.01.2016 р. відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" в чинній редакції на дату призначення пенсії, виходячи з розрахунку 90% від заробітної плати, зазначеної в довідці від 05.07.2016 р. №18ф-272, без обмеження граничного розміру пенсії.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року позов задоволено. Визнано неправомірними дії Лівобережного ОУПФ щодо відмови позивачу в перерахунку пенсії на підставі довідки прокуратури Київської області №18ф-272 від 05.07.2016 р. Зобов'язано Лівобережне ОУПФ здійснити позивачу перерахунок пенсії з 01.01.2016 р. відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" (у редакції Закону України від 12.07.2001 р. №2663-ІІІ), виходячи з розрахунку 90% розміру заробітної плати, зазначеної у довідці прокуратури Київської області №18ф-272 від 05.07.2016 р., та виплатити без обмеження граничного розміру недоотриману з 01.01.2016 ро. частину пенсії, та виплачувати у подальшому.

На вказану постанову Лівобережне ОУПФ подало апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 183-2 КАС України, справа підлягає розгляду в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до матеріалів справи, позивач перебуває на обліку в Лівобережному ОУПФ та отримує пенсію за вислугу років, призначену на підставі ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" у розмірі 90% суми заробітної плати, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, без обмеження максимального розміру пенсії.

У вересні 2016 року позивач звернувся до Лівобережного ОУПФ із заявою про перерахунок пенсії за вислугу років у зв'язку з підвищенням заробітної плати працівникам прокуратури відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 р. №1013 без обмеження її максимального розміру, додавши до заяви довідку прокуратури Київської області №18ф-272 від 05.07.2016 р. про заробітну плату.

Листом Лівобережного ОУПФ позивачу відмовлено у проведенні перерахунку, оскільки згідно п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 р. №213, за яким з 01.06.2015 р. норми закону щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються, зокрема, відповідно до Закону України "Про прокуратуру" втратили чинність, тому з 01.06.2015 р. пенсії в порядку та на умовах, визначених вказаними законами, не призначаються, а раніше призначені пенсії не перераховуються.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на перерахунок пенсії відповідно до ч. 13 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" (у чинній редакції на час призначення пенсії) де вказано, що державою гарантується проведення перерахунку пенсій станом на час звернення за перерахунком, та будь-яких винятків, які б давали підстави органам державної влади не виконувати ці положення закону не існує.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини 13 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ держава взяла на себе обов'язок забезпечити не лише нарахування але й перерахунок пенсії працівникам прокуратури виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за перерахунком.

Частиною 18 статті 50-1 цього Закону (у редакції, чинній на час призначення пенсії) було передбачено, що призначені працівникам прокуратури пенсії перераховувалися у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадився з першого числа місяця, що йде за місяцем, у якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадився з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Проте, Законом України від 28.12.2014 №76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» внесено зміни до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» та частину 18 викладено у такій редакції: «Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України».

В подальшому, 15.07.2015 р. набув чинності новий Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 р., згідно Розділу ХІІ Прикінцевих положень якого визнано такими, що втратили чинність із набранням чинності цим Законом положення: Закону України «Про прокуратуру», крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46 2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15 грудня 2015 року.

Отже, на час звернення позивача із заявою про перерахунок пенсії, частини 13 та 18 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ, які визначали право на перерахунок пенсій працівникам прокуратури, втратили чинність, у зв'язку з чим законодавчо визначені підстави для такого перерахунку пенсії відсутні.

Крім того, відповідно до ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 р. умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.

Кабінетом Міністрів України умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури не визначено і відповідний нормативно-правовий акт не прийнято.

З огляду на викладене, у відповідача на момент звернення позивача із заявою про перерахунок пенсії, не було правових підстав для здійснення перерахунку пенсії у зв'язку з підвищенням заробітної плати.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відмова відповідача у такому перерахунку пенсії не призвела до зменшення розміру пенсії позивача, яка ним отримувалась до цього, і не є звуженням обсягу вже набутих ним прав та/або позбавленням його права на соціальний захист.

При вирішенні спірних правовідносин колегією суддів також враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена у рішенні від 9 жовтня 1979 року по справі «Ейрі проти Ірландії», де суд констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

У рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 р. Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Конституційний Суд України у п. 2.1 рішення № 20-рп/2011 від 26.12.2011 р. зазначив, що зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. У п. 2.2 вказаного рішення зазначено, що Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту (пункти 2, 3 статті 116) (254к/96-ВР). У рішенні від 02.03.1999 р. N 2-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, що при перерахунку пенсії позивачу відповідач повинен був керуватися ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ (в редакції, що діяла на час призначення пенсії ).

Отже, позов не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позову, тому апеляційну скаргу Лівобережне ОУПФ необхідно задовольнити, а постанову Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити, оскільки постанова ухвалена з порушенням норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 183-2, 197, 198, 202, 205, 207 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - задовольнити.

Постанову Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_4 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту постановлення та відповідно до ст. 183-2 КАС України є остаточною і оскарженню не підлягає.

головуючий суддя Сорочко Є.О.

судді Межевич М.В.

Земляна Г.В.

Головуючий суддя Сорочко Є.О.

Судді: Межевич М.В.

Земляна Г.В.