Справа № 814/2643/15
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2017-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/2643/15

Категорія: 6.1 Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді -Шевчук О.А.,

суддів: Зуєвої Л.Є., Федусика А.Г.,

при секретарі Жигайлової О.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2016 року по справі за адміністративним позовом управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області до ОСОБА_1, треті особи - Миколаївська міська рада, ОСОБА_2 про зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому просив зобов`язати ОСОБА_1 знести самочинно збудовані прибудову до житлового будинку літ. А розмірами 2,60х2,35 м, розпочаті будівництвом сарай літ Е., сарай літ.Д та вбиральню літ. В, площею забудови приблизно 44,3 кв.м., привести самочинно реконструйований гараж літ. Ґ у стан, що передував самочинному виконанню будівельних робіт, а саме до розміру 5,66х3,60 м., за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що будівлі збудовані ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1, не мають дозвільних документів, не мають затвердженого проекту, а також збудовані на земельній ділянці, яка не відводилась відповідачу. Управлінням відповідач двічі притягувався до адміністративної відповідальності, вносилися приписи про усунення правопорушення, надавався розумний строк для оформлення документів на самовільно збудовані об'єкти, але відповідачем все це виконано не було.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2016 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в позові відмовити.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 34-39 КАС України, в судове засідання не з'явились, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 11.04.14 до Управління державно-архітектурної інспекції у Миколаївській області звернулась ОСОБА_2 щодо проведення перевірки самочинного будівництва її сусідом за адресою: АДРЕСА_1.

25.03.14 позивачем проведено перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил за адресою: АДРЕСА_1. Під час перевірки встановлено, що ОСОБА_1 без документів, які дають право на виконання будівельних робіт, виконано реконструкцію гаражу літ. Ґ шляхом збільшення площі. Також встановлено, що ОСОБА_1 без документів, які дають право виконувати такі роботи, самочинно виконано реконструкцію житлового будинку літ.А шляхом будівництва прибудови літ. А 2,60*2,35 м. На час перевірки встановлено, що ОСОБА_1 власними силами, без документів, які дають право виконувати будівельні роботи, самочинно виконуються будівельні роботи з реконструкції господарських будівель, а саме: сараю літ. Е, сараю літ. Д та вбиральні літ. В. На момент перевірки знесені стіни господарських будівель, змурувані стіни із каменю-черепашнику площею забудови приблизно 44,3 кв.м.

Постановою Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю №84, ще 21.04.05 був притягнутий до адміністративної відповідальності за самовільне збільшення площі гаражу.

Оскільки за поясненнями ОСОБА_1 прибудову до житлового будинку він виконав у 2004 році, а відповідно до ст.38 КУпАП адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяця з дня вчинення правопорушення, за цим фактом до адміністративної відповідальності відповідача не притягували.

10.04.14 постановою №69 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1, 5 ст.96 КУпАП за виконання будівельних робіт з реконструкції житлового будинку та господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1.

25.03.14 Управлінням винесено Припис №83 про зупинення підготовчих та будівельних робіт, які не відповідають законодавству, будівельним нормам, державним стандартам і правилам, архітектурним вимогам, затвердженим проектним рішенням, технічним умовам та іншим нормативно-правовим актам, виконуються без повідомлення, реєстрації декларації про початок їх виконання або без отримання дозволу на виконання будівельних робіт, в якому вимагало від ОСОБА_1: 1) зупинити виконання будівельних робіт з реконструкції господарських будівель (сараю літ. Е, сараю літ.Д та вбиральні літ. В) за адресою: АДРЕСА_1; 2) усунути порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності шляхом введення в експлуатацію житлового будинку літ.А та гаражу літ. Ґ з адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 оскаржив постанову №69 від 10.04.14 до Ленінського районного суду м. Миколаєва.

15.07.14 постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва в задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування постанови №69 від 10.04.14 відмовлено.

04.03.15 Управлінням проведено повторну перевірку об'єкту за адресою: АДРЕСА_1, в присутності ОСОБА_1, під час якої встановлено, що будівельні роботи не виконуються. ОСОБА_1 не виконано вимоги припису №83 від 25.03.14 та не оформлені документи на введення в експлуатацію реконструйованого житлового будинку літ.А та збудованого гаражу літ. Ґ.

За результатами перевірки Управлінням винесено Припис №49 від 04.03.15 з вимогою до ОСОБА_1 усунути порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності шляхом приведення самочинно реконструйованих будівель (житлового будинку літ.А, сараїв літ.Е, вбиральні літ. В та гаражу літ. Ґ) за адресою: АДРЕСА_1 у стан, який передував до самочинного виконання будівельних робіт.

12.03.15 постановою №54 ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за невиконання припису №83 від 25.03.14 за ч.1 ст.188-42 КУпАП.

ОСОБА_1 оскаржив зазначену постанову в судовому порядку, постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15.05.15, яка була залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.07.15, позов ОСОБА_1 задоволено. Скасовано постанову №54 від 12.03.2015, винесену Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 (а.с. 38-39).

Приписи №83 від 25.03.14 та №49 від 04.03.15 позивачем не оскаржувались.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що під час судового розгляду судом надавався час позивачу для оформлення документів на збудовані без належних документів об'єкти, для чого провадження по справі зупинялось ухвалою від 30.11.15. Позивач зазначеним правом не скористався, порушення Закону не усунув, документів дозвільного характеру, які дають право експлуатувати реконструйований житловий будинок та самовільно збудований гараж не оформив. Враховуючи, що відповідачем збудовано об'єкт без затвердженого проекту, без дозвільних документів, на земельній ділянці, яка йому не була передана у власність, ним не були виконані у добровільному порядку приписи Управління №83 від 25.03.14 та №49 від 04.03.15, позов належить задовольнити у повному обсязі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 1 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини другої цієї ж статті у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 15 ЦПК України: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

При цьому стаття 2 КАС України завданням адміністративного судочинства визначає захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (далі - суб'єкт владних повноважень), шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Стаття 3 КАС України в пункті 1 дає визначення терміну «справа адміністративної юрисдикції», якою визнається публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є суб'єкт владних повноважень.

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори за ознаками, наведеними в частині першій статті 17 КАС України, зокрема, на спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України (пункт 5 частини другої статті 17 КАС України).

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Публічно-правовий спір має свою особливість суб'єктного складу - участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати із публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб'єкта владних повноважень.

З огляду на це, неправильним є формальне застосування пункту 5 частини другої статті 17 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що до суду звертається суб'єкт владних повноважень як позивач. Зазначене підтверджується також правилами статей 3, 15, 45 ЦПК України, які передбачають право органів державної влади, органів місцевого самоврядування звертатися до суду з заявами в порядку цивільного судочинства у випадках, установлених законом.

Таким чином, аналіз статті 15 ЦПК України та статті 17 КАС України дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб'єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер спірних правовідносин, із яких виник спір.

Крім того, 15 листопада 2016 року Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України за результатами розгляду справи № 21-1959а16 прийняла постанову, в якій дійшла висновку про те, що в нормі статті 50 КАС України наведено вичерпний перелік випадків, за наявності яких фізичні чи юридичні особи можуть бути відповідачами в адміністративному процесі за позовами суб'єктів владних повноважень. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори за зверненнями суб'єктів владних повноважень, в яких одночасно можуть бути відповідачами фізичні особи, в чітко визначених законами України випадках.

Згідно з частиною четвертою статті 50 КАС України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Контекстний аналіз і конструкція указаних норм процесуального закону (статей 3, 17 та 50 КАС України) із огляду на завдання адміністративного судочинства (стаття 2 КАС України) свідчить про те, що поширення юрисдикції адміністративних судів на спори за зверненням суб'єкта владних повноважень, коли відповідачем за адміністративним позовом виступає інша особа, а не суб'єкт владних повноважень, є винятком із загальних правил і засад адміністративного судочинства. Під юрисдикцію адміністративних судів такі спори згідно з пунктом 5 частини другої статті 17 КАС України підпадають в тому разі, якщо в Конституції чи законах України зазначено про розгляд певного спору за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень в порядку, встановленому КАС України.

У справі, рішення суду в якій переглядається, позивач, Державна архітектурно-будівельна інспекція у Миколаївській області, звернувся до суду з позовом до фізичної особи - ОСОБА_1 із тих підстав, що відповідач в порушення приписів законодавства, що регулює містобудівну діяльність, самочинно збудував будівлі без дозвільних документів, без затвердженого проекту а також на земельній ділянці, яка не відводилась відповідачу. Матеріально-правовою вимогою позивач визначив покладення на відповідач обов'язку знести самочинно збудовані прибудову до житлового будинку, розпочаті будівництвом сараї та вбиральню, привести самочинно реконструйований гараж у стан, що передував самочинному виконанню будівельних робіт.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 152 ЖК України в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572, також передбачено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, гуртожитку, з дозволу власника будинку (квартири) та органу місцевого самоврядування, що видається в установленому порядку (пункт 4).

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). При цьому Київська районна адміністрація Одеської міської ради визначила правовими підставами звернення до суду з позовом закони України «Про архітектурну діяльність», «;Про регулювання містобудівної діяльності» та «Про основи містобудування», які не містять норм про розгляд адміністративним судом, в порядку адміністративного судочинства спорів за зверненням суб'єкта владних повноважень (зокрема, місцевої державної адміністрації) до фізичних осіб про приведення самочинно реконструйованих жилих приміщень у попередній стан.

Таким чином, спір, за вирішенням якого до суду звернулося управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, не стосується захисту прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин.

Спір стосується речового права ОСОБА_1, правомірності здійснення ним правомочностей власника жилого приміщення та виник у зв'язку із запереченням позивачем права відповідача на проведення прибудови, будівництва сараїв, вбиральні, реконструкції гаражу. Отже спір виник із цивільних, житлових правовідносин і справа за правилами статті 15 ЦПК України підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин постанова Миколаївського окружного адміністративного суду підлягає скасуванню, апровадження у справі закриттю.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року в справі N 520/15111/14-ц.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 КАС України постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Керуючись ст. ст. 195; 196; 198; 203; 205; 206; 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2016 року - скасувати.

Провадження у справі за адміністративним позовом управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області до ОСОБА_1, треті особи - Миколаївська міська рада, ОСОБА_2 про зобов'язання вчинити певні дії - закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів. Особи, які брали участь у справі, однак не були присутні у судовому засіданні апеляційної інстанції, мають право подати касаційну скаргу протягом 20 днів з дня отримання копії ухвали.

Повний текст рішення виготовлено 27.01.2017 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: Л.Є. Зуєва

Суддя: А.Г. Федусик