Справа № 552/4635/16-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2017-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

13 січня 2017 року м. Київ К/800/671/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Мойсюк М.І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського районного суду міста Полтави від 25 жовтня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 7 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Полтаві про скасування постанови, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Управління патрульної поліції у м. Полтаві (далі - Патрульна поліція) в якому просив: скасувати постанову серії АР № 3160090 у справі про адміністративне правопорушення, складеної інспектором поліції 21 серпня 2016 року, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення і накладено на останнього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень (далі - спірна постанова); закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно нього за відсутністю складу такого порушення.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що спірна постанова відповідача не ґрунтується на вимогах закону, порушує його права, а тому ОСОБА_1 просив про задоволення позову.

Постановою Київського районного суду міста Полтави від 25 жовтня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 7 грудня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Позивач подав касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить ухвалені ними судові рішення скасувати та задовольнити позов.

Разом з тим, у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити враховуючи наступне.

За правилами частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому, згідно з положеннями частини 3 статті 211 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, на підставі наявних у справі даних встановив і правильно виходив з того, що відповідач, приймаючи спірну постанову діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, при цьому прав позивача не порушив.

Як встановлено судами, позивач 21 серпня 2016 року о 12:45 годин в м. Полтаві по вул. Соборності, 64, керуючи автомобілем OPEL ASTRA (ДНЗ НОМЕР_1), проїхав на заборонений жовтий сигнал світлофора, чим порушив пункт 8.7.3 "ґ" Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - Правила).

На підставі зазначених обставин уповноваженою особою Патрульної поліції позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення і накладено на останнього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень.

Так, частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено адміністративну відповідальність за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз'їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв'язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, що тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Відповідно до статті 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення органи Національної, поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, як про порушення громадського порядку, Правил дорожнього руху України, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів, в тому числі порушення, передбачені частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до частини 2 вказаної статті від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

На момент складання спірної постанови відповідач мав право розглядати справи про адміністративні правопорушення, в тому числі про порушення правил дорожнього руху та накладати адміністративні стягнення, отже діяв у межах свої повноважень.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, відповідачем дотримано вимоги чинного законодавства України, зокрема, частин 2 та 4 статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за змістом якої протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Також, суд встановив, що відповідачем в повній мірі дотримано вимоги статті 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо своєчасного, всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи, спірна постанова за змістом відповідає вимогам статі 238 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в тому числі щодо викладення суті вчиненого порушення.

Правильним є висновок судів і про те, що спірна постанова складена у відповідності до вимог статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення у визначеному цією правовою нормою місці розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки, як роз'яснено у Рішенні Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015 словосполучення "за місцем його вчинення", вжите у названій статті, визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

У даному випадку, спірна постанова складена відповідачем у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а не за фактичним місцем знаходження (адресою) Управління патрульної поліції, на чому наполягав позивач.

На підставі встановлених обставин справи, наведених положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, досліджених під час розгляду справи доказів, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Такий висновок судів узгоджується з вимогами законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх висновку не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до положень пункту 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на неправильне застосування судами норм матеріального права при вирішенні справи або порушення норм процесуального права.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального або порушили норми процесуального права.

Керуючись пунктом 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Полтаві про скасування постанови, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського районного суду міста Полтави від 25 жовтня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 7 грудня 2016 року, відмовити.

Матеріали касаційної скарги повернути скаржнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого адміністративного

суду України М.І. Мойсюк