Справа № 820/5814/16
Суддя: Полях Н.А.
Дата ухвалення: 2017-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

25 січня 2017 р. № 820/5814/16

Харківський окружний адміністративний суд у колегіальному складі:

головуючого судді - Полях Н.А.,

суддів - Мар'єнко Л.М., Мельникова Р.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, в якому просить суд:

- стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні;

- стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн.;

- зобов'язати Департаменту патрульної поліції Національної поліції України привести у відповідність до ст. 102 Закону України "Про національну поліцію", ст. 9-1 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", п. 11 постанови КМУ №393 від 17.07.1992р. нарахування та виплату щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вона проходила службу в Департаменті патрульної поліції Національної поліції України у званні лейтенанта на посаді інспектора роти №5 батальйону №2 Управління патрульної поліції у місті Харкові. 10.06.2016 р. наказом від 06.06.2016 р. №153 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за станом здоров'я). Позивач зазначив, що в порушення вимог ст. 116 КЗпП розрахунок по заробітній платі було проведено не в день звільнення, а лише 17 жовтня 2016 року, і лише після того, як вона письмово звернулась до ГУНП в Харківській області та до Департаменту патрульної поліції України. Відповідно до п. 12 свідоцтва про хворобу №74 від 29.04.2016 р. ВЛК ДУ "Територіальне медичне об'єднання МВС України в Харківській області" виявлене захворювання є пов'язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Згідно зі ст. 9-1 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 р. №2262-ХІІ особам, які звільнені зі служби за віком, станом здоров'я чи у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів без права на пенсію, протягом одного року після звільнення зі служби виплачується щомісячна грошова допомога в розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням. Однак, вказана щомісячна грошова допомога не нараховується та не виплачується, що порушує права та охоронювані законом інтереси позивача.

Представник позивача у судове засідання, не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Надав клопотання про розгляд справи без участі позивача та представника позивача, в порядку письмового провадження.

Представник відповідача у судове засідання також не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. До канцелярії суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника відповідача, проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі. У письмових запереченнях зазначив, що наказ начальника Департаменту патрульної поліції від 27.07.2016 р. № 195 о/с про звільнення позивача з 29.07.2016 р. надійшов до Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку 03.08.2016 р., а обхідний лист до Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку надійшов 07.10.2016 р. Отже, виплата грошового забезпечення при звільненні була проведена відповідно до наказів МВС України після надходження обхідного листа. Відносно питання призначення позивачу щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за спеціальним званням, позивачу було повідомлено про необхідність надати до Департаменту патрульної поліції документи за переліком, однак запитані документи та довідки надані не були.

Враховуючи положення ст. ст. 122, 128 КАС України суд вважає за можливе розглядати справу без участі представників сторін у порядку письмового провадження на підставі наявних у справі документів.

Відповідно до положень ч.1 статті 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подані сторонами документи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що позивач проходила службу в Департаменті патрульної поліції Національної поліції України у званні лейтенанта на посаді інспектора роти №5 батальйону №2 Управління патрульної поліції у місті Харкові.

Наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 06.06.2016 р. №153 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за станом здоров'я) з 10.06.2016 р.

Відповідно до банківської виписки, наявної в матеріалах справи, в порушення вимог ст. 116 КЗпП розрахунок по заробітній платі з позивачем було проведено 17 жовтня 2016 року.

Окрім цього, в порушення ст. 9-1 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року №2262-ХІІ, позивачу, яка була звільнена зі служби за станом здоров'я без права на пенсію, не була виплачена щомісячна грошова допомога в розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням.

З наявних матеріалів справи вбачається, що позивач зверталась 12.07.2016 року до ГУНП в Харківській області та 23.08.2016 року до Департаменту патрульної поліції України з листами, в яких просила повідомити про призначення щомісячної грошової допомоги, передбаченої ст. 9-1 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 р. №2262-ХІІ як особі, яка звільнена зі служби за станом здоров'я; повідомити про причини непроведення розрахунку при звільненні та виплатити всі належні при звільненні кошти та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до копії листа відповідача №Х-3599/41/5/03-2016 від 13.10.2016 року про розгляд скарги, позивача було повідомлено, що наказ начальника Департаменту патрульної поліції від 27.07.2016 р. № 195 о/с про звільнення позивача з 29.07.2016 р. надійшов до Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку 03.08.2016 р., а обхідний лист до Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку надійшов 07.10.2016 р. Отже, виплата грошового забезпечення при звільненні була проведена відповідно до наказів МВС України після надходження обхідного листа. Відносно питання призначення позивачу щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за спеціальним званням, позивачу було повідомлено про необхідність надати до Департаменту патрульної поліції документи за переліком.

Колегія суддів зазначає, що наведені у вказаній відповіді номер наказу про звільнення та дати не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки позивача було звільнено з 10.06.2016 року Наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 06.06.2016 року №153 о/с.

Не погоджуючись із позицією та рішенням відповідача, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із зазначеним позовом.

По суті заявлених вимог суд зазначає наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України «Про Національну поліцію»; порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції».

Проте, у зазначених нормативних актах відсутні норми, що регулювали б питання (порядок) виплати поліцейському середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Оскільки нормами Закону України «Про Національну поліцію» та постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», які є спеціальними щодо спірних правовідносин, не врегульовано питання щодо порядку виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то застосуванню підлягають норми трудового законодавства, тобто норми Кодексу законів про працю України.

Так, згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, виходячи з наведених вимог закону, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі ж невиконання такого обов'язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Колегією суддів в ході судового засідання було встановлено, що днем звільнення позивача є 10.06.2016 року, а остаточний розрахунок при звільненні проведено 17.10.2016 року, що є підставою для стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, середньоденний заробіток позивача на дату звільнення становить 269,62 грн., що підтверджується довідкою про заробітну плату, виданою відповідачем. Відтак, за період з 10.06.2016 р. по 17.10.2016 р. середній заробіток становить 34780,98 грн. (269,62 грн. х 129 дні затримки виплати розрахунку).

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що нерозповсюдження на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ/поліції норм Кодексу законів про працю України стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Відповідно до ч.2 ст.161 КАС України, при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21 листопада 2011 року у справі №6-60цс11 та у постанові від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність вини в діях відповідача щодо нездійснення своєчасного розрахунку з позивачем при звільненні та як наслідок, обґрунтованість позовної вимоги про стягнення з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 34780,98 грн.

Відносно позовної вимоги про зобов'язання Департаменту патрульної поліції Національної поліції України привести у відповідність до ст. 102 Закону України "Про національну поліцію", ст. 9-1 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", п. 11 постанови КМУ №393 від 17.07.1992р. нарахування та виплату щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 102 Закону України "Про національну поліцію" визначає, що пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Згідно зі ст. 9-1 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 р. №2262-ХІІ особам, які звільнені зі служби за віком, станом здоров'я чи у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів без права на пенсію, протягом одного року після звільнення зі служби виплачується щомісячна грошова допомога в розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням.

Умови призначення та порядок виплати щомісячної грошової допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 11 постанови КМУ №393 від 17.07.1992 р. особам, звільненим із служби за віком, станом здоров'я чи у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів без права на пенсію, протягом одного року після звільнення із служби виплачується щомісячна грошова допомога у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням.

Щомісячна грошова допомога виплачується тим особам, що під час служби мали право на отримання окладу за військовим (спеціальним) званням.

Річний строк для виплати щомісячної грошової допомоги особам, зазначеним у абзаці першому цього пункту, обчислюється з дня звільнення їх із служби. Допомога виплачується з дня, що настає за датою, по яку особі нараховано грошове забезпечення при звільненні.

Судом встановлено, що відповідно до п. 12 свідоцтва про хворобу №74 від 29.04.2016 р. ВЛК ДУ "Територіальне медичне об'єднання МВС України в Харківській області" виявлене захворювання є пов'язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Окрім цього, згідно з наказом від 06.06.2016 р. №153 о/с підставою для звільнення позивача слугував п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за станом здоров'я).

З огляду на встановлені фактичні обставини справи та враховуючи наведені приписи законодавства, суд приходить до висновку про наявність у відповідача обов'язку щодо нарахування та виплати на користь позивача щомісячної грошової допомоги з дня звільнення із служби.

Судом встановлено, що відповідачем було допущено протиправну бездіяльність в цій частині, та як наслідок наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо зобов'язання Департаменту патрульної поліції Національної поліції України привести у відповідність до ст. 102 Закону України "Про національну поліцію", ст. 9-1 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", п. 11 постанови КМУ №393 від 17.07.1992р. нарахування та виплату щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням на користь ОСОБА_1.

Окремо колегія суддів зазначає, що дії відповідача відносно витребування у позивача заяви на виплату щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за спеціальним званням, довідок та додаткової інформації виходять за межі компетенції відповідача та не відповідають вимогам ст. 9-1 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", п. 11 постанови КМУ №393 від 17.07.1992р., не передбачені вказаними законодавчими актами та не є підставою для відмови в призначенні позивачу щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за спеціальним званням.

Відносно позовної вимоги про стягнення з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями ст.56 Конституції України, гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Згідно з ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995р. №4 (пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 зазначеної Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Цю частину позовних вимог позивач мотивував тим, що належні до виплати при звільненні кошти вона не отримувала протягом 4 місяців, звільнення з органів поліції відбулося в зв'язку з виявленим захворюванням, пов'язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ. У зв'язку з невиплатою належних при звільненні коштів позивач не мала змоги забезпечити себе належним лікуванням та лікарськими засобами, необхідними для відновлення здоров'я. Наслідком цього стали моральні страждання позивача, втрата нормальних життєвих зв'язків, необхідність економити на харчах, одязі. Завдана моральна шкода обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення її законного права на заробітну плату, приниженням честі, гідності, ігноруванням прав, втратою у зв'язку з цим престижу та ділової репутації серед співробітників, знайомих, друзів та родичів.

Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, моральних або фізичних страждань внаслідок протиправної поведінки відповідача, не зазначено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується; не підтвердив наявність причинного зв'язку між моральною шкодою і можливими протиправним діянням відповідача.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд вважає вимоги позивача в частині стягнення з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 34780,98 грн. та зобов'язання вчинити певні дії правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню.

В іншій частині відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до вимог ст.94 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 24, 41, 71, 94, 122, 128, 160-163, 167, 186 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 34780,98 грн.

Зобов'язати Департамент патрульної поліції Національної поліції України привести у відповідність до ст. 102 Закону України "Про національну поліцію", ст. 9-1 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", п. 11 постанови КМУ №393 від 17.07.1992 року нарахування та виплату щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням на користь ОСОБА_1.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя Полях Н.А.

судді Мар'єнко Л.М.

Мельников Р.В.