Справа № 826/19438/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2017-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 січня 2017 року № 826/19438/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ТОВ "Лорето Груп" до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ТОВ «Лорето Груп» звернулось до суду з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 23.11.2016 №, №, №2.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що висновки акту від 28.10.2016 № 446/26-15-14-02-01-17/36381535 «Про результати документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Лорето Груп» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 30.06.2016» є безпідставними та спростовуються наявним матеріалами справи.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового вирішення справи.

В судовому засіданні відповідно до ч. 6 ст.128 КАС України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

Головним управлінням ГУ ДФС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Лорето Груп» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 30.06.2016, за результатом якої складено акт від 28.10.2016 № 446/26-15-14-02-01-17/36381535 (далі - акт перевірки).

З акту перевірки вбачається, що перевіркою встановлено порушення позивачем:

- п 14.1.36, п. 14.114.1.231 п. 14.1 ст. 14, п. 134.1.1. п. 134.1 ст. 134, пп. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135, пп. 139.2.1 п. 139.2 ст. 139 Податкового кодексу України, п. 7 П(С)БО 16 «Витрати» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 №27/4248, п. 8 П(С)БО 10 Дебіторська заборгованість» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08.10.1999 №237 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.10.1999 №725/4018, ст. 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток, що підлягає нарахуванню та сплаті до бюджету на суму 1 096 703 грн.;

- п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 п. 198.6 ст. 198, 200.1, п. 200.2, п. 200.4 ст. 200, п. 201.1, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в результаті чого встановлено завищення суми залишку від'ємного значення між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту на суму 6 785 038 грн.;

- пп. 269.1.2 п. 269.1 ст. 269, п. 286.2 ст 286, п. 287.1, п. 287.3, п. 287.6 ст. 287 Податкового кодексу України, нарахована сума земельного податку становить 20 618,67 грн.

На підставі акту перевірки податковим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 23.11.2016:

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем земельний податок з юридичних осіб на загальну суму 26 113,34 грн. (за основним платежем 20 618,67 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 5 494,67 грн.),

- №, яким позивачу зменшено суму від'ємного значення за платежем податок на додану вартість на загальну суму 6 785 038 грн.

- , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на загальну суму 1 341 775 грн. (за основним платежем 1 096 703 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 245 072 грн.).

За результатом адміністративного оскарження податкові повідомлення-рішення залишено без змін, а скаргу позивача без задоволення.

Підставою для висновку податкового органу про наявність порушень позивачем податкового законодавства слугували наступні обставини відображені в акті, а саме:

- Завищення показників рядку 2520 «Інші операційні витрати» звіту по фінансовим результатам на загальну суму 4 073 798 грн. (1 півріччя 2016 року) при відображенні операцій з купівлі-продажу корпоративних прав ТОВ «Помічниця», що відбулось внаслідок відчуження корпоративних прав за ціною нижчою від ціни придбання без розумної економічної причини.

- Заниження показників рядку 03 ІД «Інші доходи» внаслідок не включення до їх складу суми отриманої безповоротної фінансової допомоги на загальну суму 338 445 грн. від ТОВ «Помічниця», ТОВ «Аркадія 2»,

- Не підтвердження операцій з придбання позивачем сільськогосподарської техніки від ПрАТ «Тако»;

- Не сплата позивачем земельного податку за площу земельної ділянки з урахуванням частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та громадянином ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу від 26.02.2013 99,9 % частки статутного капіталу ТОВ «Помічниця», договірна вартість корпоративних прав складала 17 113 798 грн.

В подальшому, між позивачем та ТОВ «Марго Груп» укладено договір купівлі-продажу від 10.06.2016 відповідно до якого позивачем продано корпоративні права ТОВ «Помічниця» за ціною 10 040 000 грн.

Відповідно до пп. 14.1.231 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Об'єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу (п.п. 134.1.1 ПКУ).

Таким чином, продаж корпоративних прав за ціною меншою їх балансової вартості (номіналу) призводить до виникнення витрат в бухгалтерському обліку, які зменшують фінансовий результат підприємства і відповідно об'єкт оподаткування податком на прибуток.

Поняття економічного ефекту не розкрито в Податковому кодексі України.

Відповідно до правової позиції викладеної в ухвалах вищого адміністративного суду України від 12.11.2014 № К/800/50602/14 та від 26.02.2015 № К/800/64830/14 визначальним для господарської операції є саме наявність мети отримання прибутку (або уникнення більших втрат) та здійснення платником діяльності відповідно до визначених цілей, однак у разі неотримання від діяльності очікуваного результату з незалежних від платника причин останню не можна розглядати як таку, що не передбачає мети отримання прибутку. Неотримання доходу від окремої господарської операції не свідчить про те , що така операція не пов'язана з господарською діяльністю підприємства, оскільки при здійсненні господарських операцій існує звичайний комерційний ризик не отримати дохід від здійснення таких операцій.

Судом встановлено, що за період володіння позивачем корпоративними правами ТОВ «Помічниця» останнє за даними річних звітів протягом 2013 -2015 мало збиток, який виник внаслідок відключення належних ТОВ «Помічниця» об'єктів нерухомого майна, які здавались в оренду, від системи електропостачання.

З огляду на викладене, висновок податкового органу, що операція з реалізації корпоративний прав ТОВ «Помічниця» не спрямована на отримання доходу та не має розумної економічної причини, на думку суду є необґрунтованим, що вказує на необґрунтованість висновку про порушення позивачем п. 14.114.1.231 п. 14.1 ст. 14, п. 134.1.1. п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ТОВ «Аркадія 2» (позичальник) укладено договір надання поворотної фінансової допомоги від 28.01.2013№28/01_13.

В подальшому, між позивачем та ТОВ «Аркадія 2» укладено додаткову угоду до договору від 28.01.2013№28/01_13 відповідно до якої сума фінансової допомоги збільшена до 347 745 грн та продовжено строк дії договору до 31.12.2014.

Відповідно до платіжних доручень ТОВ «Аркадія 2» від 04.10.2013 №2940, від 25.10.2013 №3172, від 24.01.2014 №119 перераховано грошові кошти на загальну суму 347 745 грн.

З огляду на викладене вбачається, що договір з ТОВ «Аркадія 2» укладено на суму 347 745 грн. та перераховано грошові кошти на суму 347 745 грн., отже доводи податкового органу, що сума грошових коштів не перевищує суму договору з урахуванням додаткової угоди є безпідставними.

Крім того, між позивачем та ТОВ «Помічниця» (позичальник) укладено договір (позики) надання поворотної фінансової допомоги від 02.04.2013№02/04_13.

В подальшому, між позивачем та ТОВ «Помічниця» укладено додаткову угоду до договору від 02.04.2013№02/04_13, відповідно до якої сума фінансової допомоги збільшена до 340 754 грн, строк дії договору продовжено до 31.01.2014.

Відповідно до платіжних доручень ТОВ «Помічниця» від 07.10.2013 №2951, від 04.04.2014 № 443 перераховано грошові кошти на загальну суму 340 700 грн.

Отже, договір з «ТОВ Помічниця» укладено на суму 340 745 грн та перераховано кошти на суму 340 700 грн, отже доводи податкового органу, що сума грошових коштів не перевищує суму договору з урахуванням додаткової угоди є безпідставними.

Відповідно до п. 14.1.257 ст. 14 Податкового кодексу України поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов'язковою до повернення.

Безповоротна фінансова допомога - це сума коштів передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладання таких договорів.

Враховуючи, що договори з ТОВ «Помічниця» та ТОВ «Аркадія 2» передбачають обов'язкове повернення коштів, а відтак доводи податкового органу щодо отримання безповоротної фінансової допомоги є необґрунтованими.

Відповідно до пп. 135.5.4 ст. 135 Податкового кодексу України інші доходи включають вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.

Оскільки позивачем не було отримано від ТОВ «Помічниця» та ТОВ «Аркадія 2» безповоротну фінансову допомогу, отже висновок податкового органу про порушення позивачем пп. 135.5.4 ст. 135 Податкового кодексу України є необґрунтованим та спростовується наявними матеріалами справи.

Судом встановлено, що позивачем було укладено наступні договори про надання поворотної фінансової допомоги:

- З ТОВ «Алькор Інвестмент» від 22.05.2014 №22/05_14,

- З ТОВ «Аркадія 1» від 12.01.2015 №12/01_15Ар1,

- З ТОВ «Аркадія Харків» від 12.01.2015 №12/01_15,

- З ТОВ «Борисфен проперті» від 28.09.2015 №28/09_15БП,

- З ТОВ «Ісіда Солюшн» від 12.01.2015 №12/01_15 І,

- З ТОВ «Ленд Експерт» від 12.01.2015 №12/01_15 ЛЄ,

- З ТОВ «Мульті Ленд» від 12.01.2015 №12/01_15МЛ,

- З ТОВ «Нью Ленд Компані» від 12.01.2015 №12/01_15 НЛК,

- З ТОВ «Помічниця» від 12.01.2015 №12/01_15П, від 28.12.2015 №27/12_15П,

- З ПрАТ Завод «Київпродмаш» від 29.12.2015 №29/12_15 КПМ,

- З ТОВ «Статус Рієлєти» від 28.12.2015 №28/12_15СР,

- З ТОВ «Фелічіта Проперті» від 28.09.2015 №28/09_15ФЧП,

- З ТОВ «Фортуна Проперті» від 28.09.2015 №28/09_15ФП,

- З ТОВ «Харків Проперті» від 03.11.2015 №03/11_15ХП.

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивачем з вказаними вище контрагентами було укладено додаткові угоди до зазначених договорів відповідно до яких частина поворотної фінансової допомоги до настання граничної дати її повернення визначалась безповоротною фінансовою допомогою.

Згідно пп. 139.2.1 ст. 139 Податкового кодексу України фінансовий результат до оподаткування збільшується на суму витрат на формування резерву сумнівних боргів відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності.

Крім того, фінансовий результат до оподаткування збільшується на суму витрат від списання дебіторської заборгованості, яка не відповідає ознакам, визначеним підпунктом 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 ПКУ, понад суму резерву сумнівних боргів.

Згідно з пп. 14.1.11 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України безнадійною заборгованістю є: а) заборгованість за зобов'язаннями, щодо яких минув строк позовної давності (стаття 102 ПКУ);

б) прострочена заборгованість померлої фізичної особи, за відсутності у неї спадкового майна, на яке може бути звернено стягнення; в) прострочена заборгованість осіб, які у судовому порядку визнані безвісно відсутніми, оголошені померлими; г) заборгованість фізичних осіб, прощена кредитором, за винятком заборгованості осіб, пов'язаних з таким кредитором, та осіб, які перебувають (перебували) з таким кредитором у трудових відносинах; ґ) прострочена понад 180 днів заборгованість особи, розмір сукупних вимог кредитора за якою не перевищує мінімально встановленого законодавством розміру безспірних вимог кредитора для порушення провадження у справі про банкрутство, а для фізичних осіб -заборгованість, яка не перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року (у разі відсутності законодавчо затвердженої процедури банкрутства фізичних осіб); д) актив у вигляді корпоративних прав або не боргових цінних паперів, емітента якою визнано банкрутом або припинено як юридичну особу у зв'язку з його ліквідацією; е) сума залишкового призового фонду лотереї станом на 31 грудня кожного року; є) прострочена заборгованість фізичної або юридичної особи, не погашена внаслідок недостатності майна зазначеної особи, за умови, що дії щодо примусового стягнення майне боржника не призвели до повного погашення заборгованості; ж) заборгованість, стягнення якої стало неможливим у зв'язку з дією обставин непереборної сили, стихійного лиха (форс-мажорних обставин), підтверджених у порядку, передбаченому законодавством; з) заборгованість суб'єктів господарювання, визнаних банкрутами у встановленому законом порядку або припинених як юридичні особи у зв'язку з їх ліквідацією.

Згідно з пп. 139.2.2 п. 139.2 ст. 139 ПКУ фінансовий результат до оподаткуванню зменшується на суму коригування (зменшення) резерву сумнівних боргів, на яку збільшився фінансовий результат до оподаткування відповідно до національних положень (стандартів бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності.

Положенням (стандарт) бухгалтерського обліку 10 "Дебіторська заборгованість визначено наступне. Безнадійна дебіторська заборгованість - поточна дебіторська заборгованість, щодо якої існує впевненість про її неповернення боржником або за якою минув строк позовної давності. Сумнівний борг - поточна дебіторська заборгованість, щодо якої існує невпевненість її погашення боржником.

Отже сумнівна заборгованість це заборгованість за відвантажені товари (виконані роботи, надані послуги) або заборгованість сплаті відсотків, щодо якої існує невпевненість у її погашенні боржником і яка відрізняється від безнадійної заборгованості. У такий засіб можливість стягнення такої заборгованості не втрачено, але є підстави вважати, що вона може перетворитися у безнадійну.

Враховуючи, що відповідно до укладених між сторонами договорів про надання поворотної фінансової допомоги, строк повернення отриманні позичальником грошових коштів на дату визнання їх безповоротною фінансовою допомогою не наступив, отже списання заборгованості не здійснювалось, а підстав для формування резерву сумнівних боргів не було.

З огляду на викладене, висновок податкового органу про порушення позивачем пп. 139.2.1 ст. 139 Податкового кодексу України є необґрунтованим та спростовано наявним матеріалами справи.

Судом встановлено, що в травні 2015 року позивачем здійсненні операції з придбання (набуття права власності) сільськогосподарської техніки у ПАТ «ТЕХНОЛОГІЧНА АГРАРНА КОМПАНІЯ» (далі ПрАТ «ТАКО») на загальну суму 90 141 399,32 грн

Також, 11 квітня 2013 року між ПАТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» (далі ПАТ «ПУМБ») (Банка) та ПрАТ «ТАКО» (Позичальник) укладено кредитний договір №1173-КД (далі Кредитний договір) за яким Банку надав Позичальнику кредит, а Позичальник зобов'язався використати кредит за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит та повернути кредит Банку в порядку та строки визначені кредитним договором.

З метою забезпечення виконання Позичальником умов Кредитного договору між ПАТ «ПУМБ» (заставодержатель), ПрАТ «ТАКО» (заставодавець 1) та ТОВ СП «АГРОЕКС» (заставодавець 2) укладено договір застави рухомого майна №1205-ЗРМ від 15.04.2013 року, договір застави рухомого майна № 1936-ЗРМ від 24.04.2014 р. та договір застави рухомого майна № 1299-ЗРМ від 03.06.2013 р. (далі разом - Договори забезпечення).

Крім того, 27.04.2015 між ТОВ «ЛОРЕТО ГРУП» (Новий кредитор) та ПАТ «ПУМБ» (Первісний кредитор) укладено договір відступлення права вимоги за Кредитним договором (разом із змінами та доповненнями) та Договорами забезпечення, за яким до Нового кредитора перейшли всі права Первісного кредитора у зобов'язаннях, що виникли із Кредитного договору частково, та Договорів забезпечення на загальну суму 3 913 494,80 доларів СІЛА.

В подальшому, 05.05.2015, у зв'язку з невиконанням Позичальником взятих на себе Кредитним договором грошових зобов'язань, між ТОВ «ЛОРЕТО ГРУП», ПрАТ «ТАКО» та ТОВ СП «АГРОЕКС» укладено договір про задоволення вимог заставодержателя. Згідно з даним договором ТОВ «ЛОРЕТО ГРУП» прийняв у власність, в рахунок виконання зобов'язань за Кредитним договором, від ПрАТ «ТАКО» рухоме майно згідно з переліком.

Судом встановлено, що передача майна зазначеного до вказаному вище договорі відбувалась в Житомирській області, а документальне оформлення господарської операції відбувалось у місті Києві в офісі позивача.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, оформлення первинних документів після здійснення господарської операції не є порушенням Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та податкового кодексу України.

Крім того, судом встановлено, що вказана сільськогосподарська техніка в подальшому передана в оренду ТОВ «Банерс» згідно умов договору оренди сільськогосподарської техніки №05/15-1 від 05 травня 2015 року. На підтвердження передачі майна в оренду позивачем надано копію акту приймання - передачі майна від 05.05.2016 року.

Крім того, на час проведення перевірки частина сільськогосподарської техніка була повернута з оренди та зберігалась за наступними адресами: - Житомирська область, Андрушівський район, м. Андрушівка, вул. Лисенко, 8/1 (на підставі Договір оренди будівлі № 01/08 від 01.08.2015 року); Рівненська область, Гощанський район, с. Витків, вул. Першотравнева, буд. 30в (на підставі договору суборенди земельної ділянки № 01/08/15 від 01.08.2015 року).

З матеріалів справи вбачається, що під час проведення інвентаризації встановлено, що сільськогосподарська техніка, придбана позивачем у ПрАТ «ТАКО», окрім переданої в оренду, перебуває в місцях зберігання.

За змістом пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Положеннями п. 198.2 ст. 198 ПК України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За приписами п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу). У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Згідно правової позиції висловленій у постановах Верховного Суду України від 31.01.2011 року у справі № 21-47а10, від 31.10.2014 року у справі № 21-318а14, законодавство не ставить у залежність право платника податків на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства його контрагентом.

На думку суду відповідачем на надано доказів порушення позивачем вимог законодавства, яким регламентується порядок формування податкового кредиту з податку на додану вартість, які б позбавляли позивача права на податковий кредит за наслідками здійснення господарських операцій із зазначеним контрагентом.

З огляду на викладене, висновок податкового органу про порушення позивачем п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 п. 198.6 ст. 198, 200.1, п. 200.2, п. 200.4 ст. 200, п. 201.1, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є необґрунтованим та спростовано наявними матеріалами справи.

Щодо висновку податкового органу про порушення позивачем пп. 269.1.2 п. 269.1 ст. 269, п. 286.2 ст 286, п. 287.1, п. 287.3, п. 287.6 ст. 287 Податкового кодексу України, суд зазначає наступне.

Відповідно до пп. 269.1.2 ст. 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є землекористувачі.

Згідно п. 286.1 ст. 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 286.2 ст. 286 Податкового кодексу України визначено, що платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.

Пунктами 287.1, 287.3, 287.6 ст. 287 Податкового кодексу України визначено наступне:

Власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Облік фізичних осіб - платників податку і нарахування відповідних сум проводяться щороку до 1 травня.

Податкове зобов'язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

Отже, плата за землю сплачується землевласником або землекористувачем.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 08 червня 2016 року (справа № 804/7668/15), «у розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 287.7 статті 287 ПК, платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача».

Судом встановлено, що між позивачем та ТОВ «Спартехнотрейд» укладено договір від 28.04.2015 купівлі-продажу нежитлового приміщення, групи приміщень №641 (літ А), за адресою: м. Київ, вул Ованеса Туманяна, 15-А.

Також, між позивачем та ТОВ «Пост Преміум» укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень №663 (літ А), за адресою: м. Київ, вул Ованеса Туманяна, 15-А.

Судом встановлено та в акті перевірки не заперечується, що ні позивач ні попередні власники нерухомого майна не були ні орендарями, ні власниками, ні користувачами земельних ділянок, на яких розташоване вказане нерухоме майно, отже у позивача відсутній обов'язок по сплаті плати за землю на яких розташовані вказані нежитлові приміщення, а відтак висновок податкового органу про порушення позивачем пп. 269.1.2 п. 269.1 ст. 269, п. 286.2 ст 286, п. 287.1, п. 287.3, п. 287.6 ст. 287 Податкового кодексу України є безпідставним.

Необґрунтованість висновку податкового органу про порушення позивачем п 14.1.36, п. 14.114.1.231 п. 14.1 ст. 14, п. 134.1.1. п. 134.1 ст. 134, пп. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135, пп. 139.2.1 п. 139.2 ст. 139, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 п. 198.6 ст. 198, 200.1, п. 200.2, п. 200.4 ст. 200, п. 201.1, п. 201.10 ст. 201, пп. 269.1.2 п. 269.1 ст. 269, п. 286.2 ст 286, п. 287.1, п. 287.3, п. 287.6 ст. 287 Податкового кодексу України прямо вказує на необґрунтованість та протиправність прийнятих на підставі таких висновків спірних податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, Контролюючим органом не доведено правомірність та обґрунтованість прийняття спірних податкових повідомлень-рішень з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Задовольнити позов.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 23.11.2016 №, №, №2 прийняті Головним управлінням ДФС у м. Києві.

3. Стягнути на користь ТОВ «Лорето груп» судовий збір в сумі 122 293,89 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя В.І. Келеберда