Справа № 196/1022/16-а(2-а/196/51/2016)
Суддя: Богданенко І.Ю.
Дата ухвалення: 2017-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

12 січня 2017 рокусправа № 196/1022/16-а

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Богданенка І.Ю.,

суддів: Уханенка С.А. Дадим Ю.М. ,

за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1,

представників:

позивача: ОСОБА_2 (довіреність від 12 вересня 2016 року),

відповідача: ОСОБА_3 (довіреність від 30 грудня 2016 року),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1

на постанову Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2016 року

у справі №196/1022/16-а

за позовом ОСОБА_1

до управління Пенсійного фонду України в Царичанському районі Дніпропетровської області

про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення сум неотриманої пенсії,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся у Царичанський районний суд Дніпропетровської області з позовом до управління Пенсійного фонду України в Царичанському районі Дніпропетровської області про визнання дій, такими що були здійснені без урахування вимог пункту 6 статті 92 Конституції України та Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» відносно здійснення нарахування пенсії згідно зі статтею 25 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ»; зобовязання перерахувати пенсію із застосуванням вимог статті 25 Закону України Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ», Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» та стягнення недоотриманих сум пенсії, зобовязання утриматися від самостійного відходу від встановленого законом та судом порядку нарахування пенсії.

Постановою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник наполягають на доводах та вимогах апеляційної скарги.

Представник управління Пенсійного фонду України в Царичанському районі Дніпропетровської області у судовому засіданні заперечує проти задоволення апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1, якому встановлено відповідну групу інвалідності та призначено пенсію з 20 листопада 2008 року, не відносився до кола осіб, на яких поширювалася дія Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» в редакції від 25 березня 1996 року, а також з того, що відповідачем доведено правомірність своєї поведінки у відносинах з позивачем в адміністративному спорі щодо порядку і наслідків застосування приписів статті 25 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в чинній редакції.

За доводами позивача, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод; права та пільги для ветеранів війни, встановлені законодавством України, не можуть бути скасовані без рівноцінної заміни, нормативні акти, які обмежують права та пільги ветеранів війни, є недійсними, а тому до спірних відносин має застосовуватися положення статті 25 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ», в редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» від 25 березня 1996 року, із розрахунку підвищення до пенсії, як інваліду війни ІІ групи 350% мінімальної пенсії за віком.

Суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як встановлено судом першої інстанції, у тому числі на підставі матеріалів пенсійної справи позивача, ОСОБА_1 перебуває на обліку у відповідача.

У січні 2009 року відповідачем з 20 листопада 2008 року позивачу вперше призначено пенсію як інваліду війни, відповідно до поданої 08 січня 2009 року заяви та на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (з часу встановлення групи інвалідності).

У вересні 2016 року представник позивача звернувся до відповідача з листом щодо пенсійного забезпечення.

У відповідь, листом від 16 вересня 2016 року відповідач навів розрахунок пенсії відповідача та повідомив про відсутність підстав для перерахунку пенсії.

До складу розміру щомісячної пенсійної виплати позивача належить, зокрема, підвищення інвалідам війни ІІ групи відповідно до статті 25 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі 40% від прожиткового мінімуму встановленого для непрацездатних осіб, що з 01 травня 2016 року склало 452 гривень.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 2 статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Статтею 25 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції норми введеної в дію з 01 січня 1996 року), передбачалося, що пенсії по інвалідності підвищуються у таких розмірах:а) на 400 процентів мінімальної пенсії за віком інвалідам війни I групи; б) на 350 процентів мінімальної пенсії за віком інвалідам війни II групи; в) на 200 процентів мінімальної пенсії за віком інвалідам війни III групи.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» від 4 квітня 2006 року №3591-ІХ, статтю 25 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» викладено у такій редакції: особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом і які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пенсії по інвалідності підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом» (набрання чинності з 29 квітня 2006 року).

Разом з цим, статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 18 листопада 2004 року N2212-IV) встановлювалося, що інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищуються: інвалідам I групи у розмірі 400 процентів мінімальної пенсії за віком, II групи 350 процентів мінімальної пенсії за віком, III групи 200 процентів мінімальної пенсії за віком.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 05 жовтня 2005 року №2939-ІV, який набрав чинності з 01 січня 2006 року, положення частини 4 статті 13 цього Закону викладено у новій редакції: інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інвалідам I групи у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, III групи 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Отже, інвалідам війни пенсії за вислугу років підлягали підвищенню у відсотковому обчисленні від мінімальної пенсії за віком до 28 квітня 2006 року включно, а з 29 квітня 2006 року у відсотковому обчисленні від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсії по інвалідності особам, які мають право на пенсію за цим Законом, призначаються в разі, якщо інвалідність настала в період проходження ними служби або не пізніше трьох місяців після звільнення зі служби, або якщо інвалідність настала пізніше тримісячного терміну після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва тощо), яке виникло в період проходження військової служби чи під час перебування в полоні або заручником, якщо полонення чи захоплення заручником не було добровільним і особа, яка має право на пенсію за цим Законом, перебуваючи в полоні або заручником, не вчинила злочину проти миру і людства.

Таким чином, право позивача на призначення та отримання пенсії по інвалідності, та, зокрема підвищення до пенсії, безпосередньо повязано із встановленням йому інвалідності та звязку інвалідності з проходженням військової служби.

Як встановлено судом першої інстанції на підставі матеріалів пенсійної справи, позивачу інвалідність встановлена з листопада 2008 року.

Пенсію позивачу призначено з 20 листопада 2008 року на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Отже, як на час виникнення права на призначення пенсії по інвалідності, отримання підвищення до пенсії так і на час призначення пенсії позивачу, підвищення до пенсії у відповідності до положень статті 25 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» обчислювалося у відсотковому обчисленні від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Враховуючи наведене, дії управління Пенсійного фонду України в Царичанському районі Дніпропетровської області по виплаті підвищення до пенсії, що передбачене статтею 25 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» у розмірі 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, позивачу як інваліду війни ІІ групи є правомірними.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Також, суд апеляційної інстанції враховує, що постановою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2016 року (судові рішення набрали законної сили 26 липня 2016 року) у справі №196/233/16-а за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Царичанському районі Дніпропетровської області відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання неправомірними дій та зобовязання провести перерахунок та в подальшому виплачувати пенсію по інвалідності не у відповідності до вимог статті 22 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції від 23 листопада 1995 року), а саме: у розмірі менше 3,5 мінімальних пенсій за віком як інваліду війни ІІ групи за період з 01 січня 2014 року по теперішній час, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої частиною 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з нарахуванням підвищення пенсії по інвалідності відповідно до статті 25 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, судом першої інстанції повно встановлені обставини справи та надана правильна юридична оцінка, у звязку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 196, 198, 200, 205, 206, 212 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя І.Ю. Богданенко

суддя С.А. Уханенко

суддя Ю.М. Дадим