Справа № 804/2197/16
Суддя: Степаненко Вячеслав Віталійович
Дата ухвалення: 2016-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 грудня 2016 р. Справа № 804/2197/16

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення-рішення,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду на підставі ухвали Вищого адміністративного суду України від 17.03.2016 року на новий розгляд надійшла адміністративна справа за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення-рішення від 28.12.2012 року № НОМЕР_1.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач не погоджується з результатами перевірки, вважає, що податковий орган дійшов до помилкових висновків про допущення платником податків порушень законодавства, а податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню з підстав, викладених у позовній заяві та поясненнях.
Позивач у судове засідання не зявився, представник позивача надав до суду клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні.
Відповідач у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи, причини неявки суду не повідомив, заперечень та клопотань не надав, у звязку з чим суд, керуючись частиною 4 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив проводити розгляд справи без участі відповідача. З наявних в матеріалах справи заперечень вбачається, що податковий орган вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесено правомірно, в межах повноважень та на підставі законодавства України.
Розглянувши наявні документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Державною податковою інспекцією в Амур-Нижньодніпровському районі м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області проведено документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість та податку на доходи фізичних осіб від провадження господарської діяльності при взаємовідносинах з товариством з обмеженою відповідальністю науково-виробничим підприємством «Ізолітелектромашсервіс» за травень 2011 року та липень 2011 року.
За результатами проведеної перевірки складено акт № 5068/172/НОМЕР_2 від 06.12.2012 року, у висновках якого встановлено порушення позивачем пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, статті 201 Податкового кодексу України у звязку з неправомірним віднесенням до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених у ціні придбаних у ТОВ НВП «Ізолітелектромашсервіс» автозапчастин, експедиторських послуг та дизельного палива, з огляду на непідтвердження реального характеру розглядуваних господарських операцій.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно підпункту «а» пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України обєктом оподаткування є операції платника податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на обєкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі обєкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.
Підпунктом «а» пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
В силу пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
У відповідності до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у звязку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).
За приписами пунктів 201.4, 201.6 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобовязань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг. Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобовязаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Частиною 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» закріплено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення.
Відповідно до пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 року за №168/704, первинні документи ( на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обовязкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.
Таким чином, підставою для виникнення у платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарів та послуг з метою їх використання в оподатковуваних операціях, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.
Судом встановлено, що 01.04.2011 року між ТОВ НВП «Ізолітелектромашсервіс» (постачальник) та ФОП ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір постачання № 5, відповідно до умов якого постачальник зобовязується передати покупцю товари (автозапчастини в асортименті, виробництва Україна, Росія), визначені в пункті 1.2 цього договору, а покупець зобовязується прийняти та оплатити товар. Постачальник відвантажує товар на адресу покупця окремими партіями.
Також між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ НВП «Ізолітелектромашсервіс» був укладений договір №010364 від 01.04.2011 року, у відповідності до умов якого ТОВ НВП «Ізолітелектромашсервіс» як виконавець приймає на себе послуги по експедируванню вантажів.
Згідно умов договору № 230610 від 01.06.2011 року, укладеного ФОП ОСОБА_3 (покупець) з ТОВ НВП «Ізолітелектромашсервіс» (продавець), продавець взяв на себе зобовязання організувати безперебійну заправку паливом автотранспорту покупця на АЗС, розташованій за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Базова, 4а, а покупець зобовязався своєчасно оплатити отримане паливо.
Факт виконання господарських операцій за вищевказаними договорами підтверджується рахунками-фактурами, видатковими та податковими накладними, товарно-транспортними накладними, актами виконаних робіт, квитанціями до прибуткового касового ордеру щодо оплати позивачем за отриманий товар, копіями виписок банку.
Матеріалами справи підтверджується, що станом на момент проведення господарських операцій позивачем з контрагентом, ТОВ НВП «Ізолітелектромашсервіс» було зареєстровано в Єдиному реєстрі як юридична особа та було платником податком на додану вартість.
Придбаний у ТОВ НВП «Ізолітелектромашсервіс» товар було використано позивачем, що підтверджується актами списання від 19.05.2011 року, від 20.05.2011 року, від 22.05.2011 року.
Щодо зазначення в акті перевірки про ненадання позивачем податкових накладних, які підтверджують придбання товарно-матеріальних цінностей у ТОВ НВП «Ізолітелектромашсервіс» у травні та липні 2011 року, то дана обставина спростовується, оскільки дані податкові накладні були надані ОСОБА_3 відповідачу при плановій виїзній перевірці дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2009 року по 31.12.2011 року.
Також відповідачем не надано доказів того, що зазначені податкові накладні податковий інспектор витребовував у позивача, в той час як вказані податкові накладні описані перевіряючим в акті перевірки та їм надана правова оцінка.
Крім того, факт реальності здійснення позивачем господарських операцій за вищевказаними договорами підтверджується і наявністю у позивача договірних відносин з ДП «Сантрейд» щодо перевезення і товарно-експедиційного обслуговування вантажів автомобільним транспортом на підставі договору № 3/11 від 01.02.2011 року на загальну суму 1 500 000,00 грн., за умовами якого замовник (ДП «Сантрейд») зобовязувалося надати для перевезення вантажів і оплатити послуги по перевезенню і експедируванню вантажів, а позивач як експедитор зобовязувався надати транспортно-експедиційні послуги по транспортуванню вантажів за замовленням замовника (ДП «Сантрейд») в міських та внутрішньодержавних міжміських сполученнях. На виконання умов вказаного договору складено первинні бухгалтерські документи, а також подорожні листи, які містять марку автомобіля, його номер, прізвище водія та інші дані, які підтверджують факт перевезення вантажу у період з травня по липень 2011 року.
При цьому податковим органом в акті № 5068/172/НОМЕР_2 від 06.12.2012 року зроблено висновок про безтоварність операцій між позивачем та контрагентом лише на підставі відомостей акту № 89/22-6/30325632 від 10.08.2012 року «Про неможливість проведення документальної перевірки ТОВ НВП «Ізолітелектромашсервіс» з питань дотримання вимог податкового законодавства України з податку на додану вартість за травень, липень, серпень, серпень, вересень 2011 року, в якому встановлено, що ТОВ НВП «Ізолітелектромашсервіс» здійснювало діяльність, спрямовану на здійснення операцій, повязаних з наданням податкової вигоди третіх осіб.
Проте на думку суду даний висновок є необґрунтованим, оскільки він не базується на первинних документах, які наявні у позивача та досліджені судом, а зроблений податковою інспекцією лише на підставі вказаного акту про неможливість проведення перевірки, який, в свою чергу, не може слугувати доказом нереальності здійснення господарських операцій.
В ході судового розгляду судом встановлено, що згідно даних ЄДРПОУ з 24.12.2013 року директором ТОВ НВП «Ізолітелектромашсервіс» є ОСОБА_4, тобто ОСОБА_5, який укладав господарські договори з позивачем, з вказаного періоду директором вказаного підприємства не є та відношення до нього не має.
Представник відповідача у судовому засіданні заявив, що їй не відома адреса проживання ОСОБА_5, за якою його можливо б було викликати до суду в якості свідка.
Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України на суб'єкта владних повноважень покладено обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Однак відповідач не виконав свого обовязку та не довів суду, що товарно-матеріальні цінності та послуги отримано позивачем не від указаного в первинних документах контрагента. Крім того, відповідач не зазначив про технічну неможливість ТОВ НВП «Ізолітелектромашсервіс» виконати спірні поставки товарів та послуг з урахуванням його фактичних господарських ресурсів (наявності основних засобів, відповідних трудових ресурсів), понесення ним витрат, повязаних з реальним здійсненням господарської діяльності.
В даному випадку проведення ФОП ОСОБА_3 оплати в повному обсязі та реальність операцій з ТОВ НВП «Ізолітелектромашсервіс» було документально підтверджено та не спростовано відповідачем.
Отже, відповідач, зробивши висновок в акті перевірки про нереальність правочинів, керувався лише припущеннями, його позиція про те, що ці правочини здійснені без мети настання реальності наслідків, не підкріплена належними доказами, а саме: рішеннями суду про визнання їх недійсними або вироком суду про визнання вини позивача у фіктивності (нереальності) вчинення господарських операцій.
Також суд зауважує, що акт перевірки фактично не містить посилань на відсутність документів бухгалтерського обліку та порушення саме позивачем будь-яких норм чинного податкового законодавства України. Однак зі змісту акту перевірки вбачається, що висновки про нереальність господарських операцій укладених між позивачем та ТОВ НВП «Ізолітелектромашсервіс» зроблені податковим органом виходячи з інформації, наведеної в акті № 89/22-6/30325632 від 10.08.2012 року «Про неможливість проведення документальної перевірки ТОВ НВП «Ізолітелектромашсервіс», проте дана обставина не є безумовною підставою для висновків про нездійснення господарських операції за умови наявності інших документів, що підтверджують реальність постачання товарів чи надання послуг і не може вважатися беззастережним та безперечним доказом на підтвердження доводів податкової інспекції про фіктивність спірних господарських операцій.
При цьому відповідачем не представлено жодних доказів неможливості виконання задекларованими контрагентами поставок товарів (виконання робіт), не спростовано реальності цих операцій в силу відсутності активу, який виступав предметом поставки, відсутності руху такого активу на шляху від задекларованого постачальника до покупця.
Неправомірна діяльність контрагентів, їх фіктивні відносини з іншими контрагентами, якщо вони мали місце, не впливають на результати діяльності позивача і не можуть бути підставою для притягнення до відповідальності платника податку, оскільки згідно частини 2 статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Таким чином, діюче законодавство України, так само як Податковий кодекс України, не передбачає відповідальності у виді донарахування податкових зобов'язань, застосування штрафних санкцій або не підтвердження права на податковий кредит на господарюючого суб'єкта за можливі неправомірні дії свого контрагента; окрім того не передбачає обов'язку або права одного платника податку контролювати показники податкової звітності з податку на додану вартість іншого платника податку, або на господарюючих суб'єктів не покладається обов'язок та не надається право контролювати дотримання законодавства платником податків, який виступає контрагентом у господарській операції. Ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку, який несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Чинне законодавство не містить норм щодо солідарної відповідальності платників податків.
Отже, порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом, не впливають на права та обов'язки іншого платника податків.
Згідно частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Таким чином, із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись статтями 11, 70-72, 86, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити в повному обсязі.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 28 грудня 2012 року № НОМЕР_1, яким збільшено суму грошового зобовязання фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 з податку на додану вартість на суму 67 300,00 грн., з них 44 866,66 грн. за основним платежем та 22 433,34 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 336,50 грн. (триста тридцять шість гривень 50 копійок).
Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_1