Справа № 825/1981/16
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2017-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/1981/16 Головуючий у 1-й інстанції: Бородавкіна С.В. Суддя-доповідач: Чаку Є.В.
У Х В А Л А

Іменем України

25 січня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління поліції охорони в Чернігівській області про виплату компенсації,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до управління поліції охорони в Чернігівській області (далі - відповідач) про зобов'язання відповідача обчислити та нарахувати позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати доплати за лютий-квітень 2016 року, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати».

Чернігівський окружний адміністративний суд своєю постановою від 28 листопада 2016 року адміністративний позов залишив без задоволення.

Не погоджуючись з судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2016 року та постановити нову про задоволення позову. На думку апелянта, зазначену постанову суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, наказом начальника управління № 87 о/с від 27.04.2016 року, згідно розділу VII Закону України «Про Національну поліцію», на підставі рапорту від 21.03.2016 року, ОСОБА_2 був звільнений з Національної поліції України за п. 7 ст. 77 (за власним бажанням).

Відповідно до розрахункового листа позивача за квітень 2016 року, управління при звільненні ОСОБА_2 здійснило з ним розрахунки.

Вважаючи, що відповідач при звільненні здійснив виплату не всього належного йому грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Так, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.09.2016 року у справі № 825/1038/16 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління поліції охорони в Чернігівській області про зобов'язання вчинити певні дії позовні вимоги задоволені частково. Зокрема, зобов'язано відповідача виплатити йому грошову компенсацію за понаднормово відпрацьовані години у розмірі 2 470, 18 грн.

На виконання вказаного судового рішення, 11.10.2016 року управлінням здійснено нарахування та виплату ОСОБА_2 зазначену вище грошову компенсацію, що підтверджується відомістю про зарахування № 1.

Представник позивача зазначив, що у зв'язку з виплатою відповідачем позивачу коштів за лютий-квітень 2016 року у жовтні 2016 року, він втратив частину отриманого доходу, а тому, відповідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», ОСОБА_2 має право на отримання передбаченої Законом компенсації.

Правове регулювання порядку нарахування та виплати громадянам компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати врегульовано Законом України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року.

Відповідно до ст. 1 Закону № 2050 підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (ст. 2 Закону № 2050).

З аналізу наведеного убачається, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких основних умов: нарахування належних доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

Так, суд звертає увагу на те, що позивач проходив службу у відповідача, а не працював у нього на умовах трудового договору чи інших умовах.

У свою чергу, трудові відносини та служба в органах внутрішніх справ мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що спеціальним законодавством врегульовані спірні правовідносини таким чином, що виплата компенсації за затримку виплати при звільненні осіб, які проходили службу в органах внутрішніх справ, не передбачена, а дія норм КЗпП України на них не поширюється.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до якої передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України і у постанові від 05.03.2012 (справа № 21-42а).

У відповідності до частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Крім того, суд зазначає, що питання застосування норм КЗпП України було предметом неодноразового судового розгляду Вищим адміністративним судом України у рішеннях від 19.11.2015 № К/9991/18577/12, від 15.09.2015 № К/9991/20127/11, від 15.10.2015 № К/800/16876/15.

Що стосується посилання апелянта на рішення Верховного Суду України у справі № 21-518а14, то колегія суддів звертає увагу на те, що правовідносини, які були предметом розгляду Верховним Судом України у вказаній справі, вони відмінні від правовідносин, які розглядаються у даній справі, а тому суд апеляційної інстанції вважає за можливе відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України у справі № 21-518а14.

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що вимоги про зобов'язання відповідача обчислити та нарахувати позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати доплати за лютий-квітень 2016 року, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу управління поліції охорони в Чернігівській області - залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 30.01.2017 року.

Головуючий суддя Чаку Є.В.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Файдюк В.В.