Справа № 826/4078/16
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2017-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 січня 2017 року № 826/4078/16

Колегія суддів Окружного адміністративного суду міста Києва у складі головуючого судді Огурцова О.П., суддів: Арсірія Р.О., Кузьменка В.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Громадянина Китайської Народної Республіки ОСОБА_2
до третя особаДержавної міграційної служби України Головне управління Державної міграційної служби України у м. Києві
про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадянин Китайської Народної Республіки ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України у м. Києві про визнання неправомірним та скасування рішення від 30.12.2015 № 903-15, зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він не погоджується рішенням від 30.12.2015 № 903-15, вказує, що країна походження - Китайська Народна Республіка є для нього небезпечною, оскільки влада Китаю не здатна забезпечити захист позивачу від загрози бути ув'язненим, піддаватися тортурам, поганому або такому, що принижує честь та гідність поводженню через його політичні переконання, а також від систематичного порушення прав людини, враховуючи, що позивач являється противником уряду та онлайн активістом, розповсюджуючи інформацію про революцію через Інтернет стосовно вбивств та порушення прав людини.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги.

Відповідач через канцелярію суду подав письмові заперечення проти позову, в яких просив відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю. Свої заперечення на адміністративний позов відповідач обґрунтовує тим, що позивачем не надано відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склалися умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту".

Представник третьої особи у судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, своєї позиції щодо позовних вимог суду не повідомив.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив продовжити розгляд справи у письмовому провадженні.

Під час судового розгляду справи, суд,-

В С Т А Н О В И В:

З матеріалів справи вбачається, що аозивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Китайської Народної Республіки, народився в місті Чунцин, неодружений, за національністю - китаєць, за релігійним переконанням сповідує - конфуціанство, має вищу економічну освіту та власну справу (є власником компанії «Chong qing guo shou»). 15.10.2014 залишив легально Китай та літаком прибув до міста Москва (Російська Федерація). 25.10.2014 нелегально через кордон Білорусії перетнув кордон України.

19.01.2015 позивач звернувся із заявою до Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що «був змушений залишити країну свого походження по - політичним причинам, оскільки я являюся противником уряду, а також он-лайн активістом. У серпні 2014 року мене затримав спеціальний відділ по боротьбі з опозиціонерами. Мене протримали цілу добу, де піддавали жорстокому побиття та тортурам, випитуючи мене про участь в революції в Гонконзі. Я розповсюджував інформацію про революцію через Інтернет, про вбивства, про порушення прав людини, тому моя Ай Пі адреса була заблокована. В серпні почали заарештовувати велику кількість людей і вирішив залишити Китай, щоб уникнути неправомірного арешту. Я не можу повернутися до Китаю, так як мене можуть заарештувати через, те що я он-дайн активіст, який бореться з урядом. СМІ та новини підтверджують, що комуністична партія порушує права людини.».

04.03.2016 Головним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві було вручено позивачу Повідомлення № 35 від 16.02.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У вищезазначеному Повідомленні зазначено, що відповідно до статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту" позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні на підставі Рішення Державної міграційної служби України від 30.12.2015 №903-15.

Позивач, вважаючи рішення Державної міграційної служби України від 30.12.2015 №903-15 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся з відповідним позовом до суду.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено в Законі України від 08.07.2011 №3671-17 "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до положень пункту 1 статті 1 Закону № 3671-17 передбачено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень пункту 13 статті 1 Закону № 3671-17 передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частиною четвертою статті 8 Закону № 3671-17 встановлено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

За змістом частин другої та одинадцятої статті 9 Закону № 3671-17 передбачено, що працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 10 Закону № 3671-17 центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати подання додаткової інформації від уповноважених посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади, які здійснювали розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, з аналізу норм вказаного Закону вбачається, що міграційний орган, зобов'язаний розглянути заяву про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, для встановлення додаткової інформації, необхідної для оцінки достовірності повідомленого, провести з нею співбесіду та прийняти рішення чи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №3 від 16.03.2012 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" визначено, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Вказаною Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України, визначено, що при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Згідно з пунктом 80 глави II Керівництво з процедур і критеріїв визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року щодо статусу біженців) наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, які поділяє уряд, само по собі не є підставою для надання особі статусу біженця, і прохач повинен довести, що у нього наявні достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання.

Задокументовані докази наявності переслідувань, затримання із застосуванням тортур та жорстокого побиття, погроз у країні громадянської належності у позивача через політичні переконання останнього відсутні.

Суд також враховує те, що відповідно до позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів в заявах біженців" від 16 грудня 1998 року факти на підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Тобто, у своїй заяві шукач статусу біженця повинен доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів. Докази можуть бути як усні, так і письмові. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

Суд звертає увагу на те, що позивач жодних доказів переслідувань або утисків на свою адресу не надав. Крім того, КНР позивач покинув легально, тобто уряд країни не здійснював перешкод для виїзду позивача з країни.

Таким чином, позивач не довів, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок переслідування цієї особи за ознакою політичних переконань.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 3671-17, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Колегія суддів приходить до висновку, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі положеннями Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому підстави для скасування його рішення відсутні, а позовні вимоги позивача є безпідставними.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною від першої позовної вимоги, яка, як було зазначено судом, задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене, керуючись статтями 69-71, 94, 160-165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити повністю.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі апеляційного оскарження постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя О.П. Огурцов

Судді Р.О. Арсірій

В.А. Кузьменко