Справа № 822/226/17
Суддя: Божук Д.А.
Дата ухвалення: 2017-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/226/17

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 року 11:17м. Хмельницький
Хмельницький окружний адміністративний суд

в складі:головуючого-суддіБожук Д.А.
при секретаріЛитвинюк К.Б.
за участі:представників сторін
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним, скасування наказу та зобов`язання вчинити дії, -

У судовому засіданні проголошено вступну і резолютивну частини постанови згідно ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду до Військової частини НОМЕР_1 (далі по тексту ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення командира ВЧ НОМЕР_1 від 17.06.2016 щодо продовження дії контракту ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 вирішити питання про звільнення з військової служби ОСОБА_1 за закінченням строку дії контракту.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач порушив умови контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та вимоги законодавства України та протиправно продовжив в односторонньому порядку період проходження військової служби.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні та в наданих письмових запереченнях просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що під час проходження військової служби ОСОБА_1 за контрактом від 17.06.2011 відповідно до Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 оголошено часткову мобілізацію, а, отже, настав особливий період, що передбачений Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". Таким чином, згідно ч.9 ст.23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у зв`язку з настанням особливого періоду дія контракту ОСОБА_1 продовжена понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації. Вказав на хибність твердження позивача про те, що закінчення періоду мобілізації є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Звернув увагу на відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби.

Заслухавши представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх взаємному зв`язку і сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог належить відмовити з підстав наведених нижче.

Суд встановив, що 01.11.2010 між Міністерством оборони України в особі начальника Харківського університету Повітряних Сил Ткаченка В.І. та ОСОБА_1 (військовослужбовець) укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, який, згідно п.10 контракту, набрав чинності з 17.06.2011.

Згідно п.3 контракту, останній є строковим і укладений на п`ять років.

Отже, строк дії контракту від 01.11.2010 закінчувався 17.06.2016.

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 17.06.2016 №157, відповідно до ч.9 ст.23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", продовжено дію контракту капітану ОСОБА_1 , начальнику відділення бойового управління заступнику начальника штабу військової частини НОМЕР_2 з бойового управління, понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації, з 18.06.2016.

Представник позивача звернувся до відповідача щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби.

Листом від 07.11.2016 №350/487/1618/пс відповідач, з посиланням на ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", повідомив, що припинення контракту ОСОБА_1 та його звільнення з військової служби суперечить вимогам чинного законодавства.

Вважаючи, що права та законні інтереси ОСОБА_1 порушено, останній звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає та враховує наступне.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Згідно із ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі по тексту Закон №2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно ч.1 ст.4 Закону №2232-XII, Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом:

призову громадян України на військову службу;

прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

Пунктом "б" ч.2 ст.26 Закону №2232-XII визначено, що звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, проводиться на підставах, передбачених частиною шостою, з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.

Відповідно до п. "а" ч.6 ст.26 Закону №2232-XII, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

Згідно ч.9 чт.23 Закону №2232-XII, у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Таким чином, підставою для розірвання контракту є закінчення строку його дії, у випадку якщо сторони не виявили бажання щодо укладення нового контракту, при цьому, можливість продовження строку дії контракту на проходження військової служби понад встановлений строк в односторонньому порядку здійснюється виключно у разі настання особливого періоду.

Статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно ст.1 Закону України "Про оборону України", особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

За змістом наведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію.

17.03.2014 Виконуючим обов`язки Президента України видано Указ "Про часткову мобілізацію" №303/2014, який затверджено Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 №1126-VІІ. Згідно пункту 8 цього Указу він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України.

Закон України від 17.03.2014 №1126-VІІ "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" набрав чинності з дня його опублікування, а саме 18.03.2014.

Відповідно до п.3 зазначеного Указу мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

З огляду на викладене, особливий період настав з 18.03.2014, а тому строк дії Контракту закінчився саме під час настання особливого періоду.

Оскільки, законодавець пов`язує продовження дії контракту понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації не з часом дії особливого періоду, а з моментом його настання, то дія контракту позивача продовжується понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації.

Аналогічні висновки викладені в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 16.01.2017 №К/800/1446/17.

При цьому, ч.8 ст.26 Закону №2232-XII містить перелік категорій осіб, щодо яких обмежується продовження дії контракту понад встановлені строки. Однак, суд не встановив, а позивачем не надано доказів належності ОСОБА_1 до однієї із зазначених ч.8 ст.26 Закону №2232-XII категорій.

Згідно ч.4 ст.3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зміст мобілізації становить:

переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду;

переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу.

Отже, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.

Суд зазначає, що Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. Водночас ним передбачено такий захід як демобілізація, що визначається у ст.1 як комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Тобто, особливий період настає, зокрема, з моменту оголошення мобілізації і охоплює час мобілізації, який закінчується з виданням Президентом України відповідного Указу та здійснення дій, заходів, спрямованих на повернення життєдіяльності країни до режиму роботи і функціонування в умовах мирного часу.

Згідно зі ст.11 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною Радою України приймає Президент України, однак станом на момент звернення позивача із рапортом про звільнення з військової служби таке рішення Президентом України не приймалось.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду та в проміжках між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся, а під час дії особливого періоду не передбачено звільнення з військової служби військовослужбовців у зв`язку з закінченням строку дії контракту; законодавчі обмеження щодо звільнення військовослужбовців пов`язані у першу чергу з особливим станом, а потім з мобілізацією, як його складовою частиною.

Як наслідок, суд відхиляє як необґрунтоване посилання позивача на те, що особливий період в Україні діяв з 18.03.2014 року по 02.05.2014 (Указ в.о. Президента України від 17.03.2014 №303/2014); з 07.05.2014 по 21.06.2014 (Указ в.о. Президента України від 06.05.2014 №454/2014); з 24.07.2014 по 07.09.2014 (Указ Президента України від 21.07.2014 №607/2014); з 20.01.2015 по 22.08.2015 (Указ Президента України від 14.01.2015 №15).

Отже, дія контракту продовжується понад встановлений строк до оголошення демобілізації, а тому відсутні правові підстави для звільнення позивача з військової служби, у зв`язку із закінченням строку контракту, в особливий період.

Відповідно до ст.29 Загальної декларації прав людини, кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки і можливий вільний та повний розвиток її особистості. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина підлягає лише тим обмеженням, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав та свобод інших та задоволення справедливих вимог моралі, громадського порядку та загального добробуту в демократичному суспільстві. Здійснення цих прав і свобод ні в якому випадку не повинно суперечити цілям та принципам Організації Об`єднаних Націй.

Аналогічні критерії викладені у ст.ст.12, 18, 19, 21 і 22 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, який набув чинності, в тому числі для України, 23.03.1976.

Сутність наведених критеріїв, які визначають ступінь допустимого втручання держави у права та свободи особи, полягає у тому, що здійснення певних прав не підлягає жодному обмеженню крім тих, що встановлені законом та є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах державної безпеки та суспільного спокою, з ціллю запобігання правопорушень та злочинів, для охорони здоров`я і моральності та захисту прав і свобод інших осіб.

Обмежувальні заходи щодо прав і свобод можуть бути вжиті державою лише у цілях, визначених у вказаних міжнародно-правових документах, із дотриманням відповідності інтересів держави у сфері національної безпеки та ступеня втручання в основні права і свободи громадян.

Іншою вимогою щодо допустимості відповідних обмежень є критерій необхідності, тлумачення якого міститься, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини "Silver and others v. the United Kingdom" від 25.03.1983, в якому Суд наголосив на обов`язковості законної сили втручання, як-от з ціллю «запобігання правопорушень та злочинності», "захисту моральності", "захисту прав та свобод інших". Також у цьому Рішенні зазначено про те, що відповідне втручання повинно відповідати "нагальній суспільній необхідності" та має бути співрозмірним переслідуваній меті.

Критерії визначення необхідності, співрозмірності та обґрунтованості введених обмежень прав людини, у тому числі з точки зору захисту національної безпеки та громадського порядку, наведені у міжнародно-правовому акті "Сиракузькі принципи, що стосуються обмежень і відхилень від положень Міжнародного пакту про громадянські і політичні права" (1984 рік), прийнятому підкомісією з попередження дискримінації і захисту меншин Економічної і Соціальної Ради ООН (далі - Сиракузькі принципи). Зазначені принципи рекомендовано застосовувати у питаннях тлумачення допустимих обмежень прав і свобод громадян, принципу пропорційності з метою запобігання введенню законами невиправданих доцільністю обмежень.

Згідно з п.10 Сиракузьких принципів у тих випадках, коли Пакт встановлює, щоб обмеження було "необхідним", термін "необхідно" передбачає, що таке обмеження: засноване на одному з положень, згідно з яким таке обмеження є допустимим у відповідності з однією із статей Пакту; відповідає нагальній потребі держави або суспільства; має законні цілі; є співрозмірним таким цілям. Будь-яка оцінка необхідності того чи іншого обмеження повинна ґрунтуватися на об`єктивних факторах.

Пунктом 29 Сиракузьких принципів передбачено, що посилання на інтереси національної безпеки для виправдання заходів з обмеження деяких прав є можливим лише у випадку, якщо такі заходи застосовуються для захисту існування держави, її територіальної цілісності та політичної незалежності від застосування сили або загрози її застосування.

Пункт 30 забороняє посилатися на інтереси національної безпеки як на підставу для введення обмежень з метою запобігання лише локальної або відносно ізольованої загрози правопорядку.

У даному разі призупинення реалізації конституційних прав позивача шляхом продовження строку проходження ним військової служби в умовах часткової мобілізації зумовлено необхідністю захисту національної безпеки та територіальної цілісності держави, а відтак відповідає наведеним критеріям пропорційності, оскільки є співрозмірним з цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України. Зазначене втручання у реалізацію прав осіб зі статусом військовослужбовців має місце у період дії особливого періоду, є обмеженим у часі та застосовується лише на підставі зазначеного нормативного акта.

Аналогічні висновки викладені в постанові Вищого адміністративного суду України від 08.07.2014 у справі № 800/280/14.

Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно зі ст. 2 Закону України "Про оборону України" оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх ланок воєнної організації України, органів місцевого самоврядування, єдиної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони.

Згідно ч.1 ст.2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону №2232-XII, проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом).

Так, позивач, укладаючи контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, який набрав чинності 17.06.2011, позивач усвідомлював особливий характер та призначення військової служби, особливості її проходження.

Відповідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що відповідач у спірних правовідносинах діяв з дотримання вимог ч.3 ст.2 КАС України.

Згідно ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частиною 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд враховує, що відповідачем доведена, а позивачем не спростована, правомірність продовження дії контракту ОСОБА_1 .

Таким чином, з`ясувавши фактичні обставини справи та проаналізувавши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 185, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Хмельницький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її отримання.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 30 січня 2017 року

Суддя/підпис/Д.А. Божук
"Згідно з оригіналом" Суддя Д.А. Божук