Справа № 547/941/16-а
Суддя: Харченко В. Ф.
Дата ухвалення: 2017-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СЕМЕНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №547/941/16-а
Провадження №2-а/547/3/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року у 14 год. 12 хв. смт Семенівка Полтавська область

Семенівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді В.Ф.Харченка,

за участі секретаря судового засідання Т.В.Зінченко,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 Семенівського районного суду Полтавської області у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення

Семенівської районної державної адміністрації Полтавської області,

Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у

Полтавській області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, -

Головне управління Національної поліції в Полтавській області

про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ

У жовтні 2016 року позивач звернувся до Семенівського районного суду Полтавської області із адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Семенівської районної державної адміністрації Полтавської області (далі Управління РДА), яким просив:

- визнати протиправними дії Управління РДА щодо нарахування та виплати позивачеві щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у меншому розмірі, ніж передбачено ч. 5 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

- зобов'язати Управління РДА нарахувати і виплатити позивачеві одноразову щорічну допомогу до 5 травня в розмірі 5 мінімальних пенсій за віком за 2016 рік з урахуванням раніше сплачених сум.

Ухвалою суду від 27.10.2016 до справи залучено як співвідповідача Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області, та як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - Головне управління Національної поліції в Полтавській області; витребувано докази; ухвалено розглядати справу за загальними правилами КАС України (а.с. 17, 18).

У судове засідання 05.12.2016 особи, які беруть участь у справі, не з'явилися, про засідання повідомлені належним чином (а.с. 20-25), звернулися із клопотанням про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 15, 21, 35, 37, 38).

Ухвалою суду від 05.12.2016 ухвалено здійснювати судовий розгляд справи в порядку письмового провадження (а.с. 39).

Надалі особи, як беруть участь у справі, надіслали до суду витребувані у них ухвалами суду від 27.10.2016, від 05.12.2016, від 20.12.2016докази (документи),

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив (а.с. 1-3), що є учасником бойових дій, має право на пільги, встановлені законодавством для учасників бойових дій.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії соціального захисту" (далі Закон № 3551-XII) учасникам бойових дій виплачується щорічна разова допомога до 5 травня в розмірі 5 мінімальних пенсій за віком, яка станом на 05.05.2016 складає 1130,00 грн. Проте Управління РДА у 2016 р. виплатило позивачеві щорічну разову грошову допомогу до 5 травня у розмірі лише 920,00 грн. Держава зобов'язана забезпечити соціальний захист ветеранів війни - учасників бойових дій у відповідній частині.

Відповідно до ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 19 Конституції України органи виконавчої влади

здійснюють свої повноваження в межах встановлених цією Конституцією та законами

України; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи

зобов'язані діяти лише на підставі та в межах повноважень та у спосіб, що передбачені

Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Таким чином, щорічна разова грошова допомога для учасників бойових дій є формою соціального забезпечення громадян, які. відповідно до спеціального закону, є учасниками бойових дій, допомога є формою реалізації конституційного права громадян, які є учасниками, ветеранами чи інвалідами війни, на соціальний захист.

Згідно Закону № 3551-XII фінансове забезпечення державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок Державного бюджету України. За умови відсутності у державному бюджеті коштів на виплату грошової допомоги учасникам бойових дій - ветеранам війни це створює ситуацію правової невизначеності стосовно джерела коштів, з яких має виплачуватися зазначена пільга. У справі "Кечко проти України" Європейський Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Відповідно до ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За ст. 12 Закону № 3551-XII щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України. Таку редакцію цієї норми, викладену в Законі України від 28 грудня 2007 року № 107-VІ "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнано такою, що не відповідає Конституції України і вона втратила чинність з дня ухвалення цього Рішення.

Також рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25.01.2012 у справі за конституційним поданням правління ПФУ щодо офіційного тлумачення положень ст. 1, ч. 1, ч. 2, ч. З ст. 95, ч. 2 ст. 96, п. 2, п. З, п. 6 ст. 116, ч. 2 ст. 124 ч. 1 ст. 129 Конституції України, п. 5 ч. і ст. 4 БК України, п. 2 ч. 1 ст. 9 КАС України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України встановлено, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості. Повноваження КМУ щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконанню відповідного закону пов'язані з його функціями, в т.ч. щодо реалізації політики у сфер соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Конституції та законів України.

Згідно зі ст. 69 Закону України "Про Конституційний Суд України" рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Таким чином, на час виплати грошової допомоги діяла редакція ч. 5 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ згідно з якою щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошові допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

Водночас, Уряд України у п.п. 2 п. 1 Постанови № 141 від 02.03.2016 установив, що у 2016 році виплата разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" (далі Постанова № 141) учасникам бойових дій здійснюється у розмірі 920,00 грн. Тобто, у розмірі меншому, ніж це передбачено ч. 5 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ.

Отже, на час виплати позивачеві щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, одночасно діяли Закон № 3551-ХІІ і Постанова № 141.

Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, що визначено ч. 1 ст. 58 Конституції України.

Керуючись принципом законності, пріоритетністю законів над підзаконними актами, для визначення розміру разової грошової допомоги учасникам бойових дій у 2016 році підлягає застосовуванню не Постанова № 141, а Закон № 3551-XII, який має вищу юридичну силу, ч. 5 ст. 12 якого передбачає виплату цієї допомоги у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком. Такі висновки містяться в постанові судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України по справі № 21-6508а15 від 10.02.2016.

Щодо розрахункової величини мінімальної пенсії за віком, з якої необхідно рахувати розмір щорічної разової грошової допомоги, слід виходити з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Положеннями ч. 3 ст. 28 зазначеного Закону передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений ч. 1 цієї статті застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом. Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" є єдиним законодавчим актом, який визначає розмір мінімальної пенсії за віком та зважаючи на позицію Європейського Суду з прав людини, відповідно до якої держава не має права посилатись на відсутність певного нормативного акту, що визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, а громадяни повинні мати змогу покладатися на зобов'язання взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії, при врегулюванні спірних правовідносин, застосуванню підлягає саме ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". На час виникнення спірних відносин є діючою редакція ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідно до якої щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

Статтею 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" встановлено, що мінімальний розмір пенсії за віком визначається виключно законами України. Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про прожитковий мінімум", прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік", встановлено з 01.05.2016 прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, 1130,00 гривень.

До сплати у 2016 році позивачу підлягає щорічна разова грошова допомога ветеранам війни, як учаснику бойових дій :

1130 (мінімальна пенсія за віком) х 5 = 5650 грн.

Позивачеві у 2016 році на підставі Постанови № 141 зараховано щорічну разову грошову допомогу у розмірі 920,00 грн. Фактична недоплата щорічної разової грошової допомоги ветеранам війни за 2016рік склала: 5650 - 920 = 4730 гривень.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. При цьому суд повинен трактувати усі сумніви у правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень на користь особи-позивача. Для позивача достатньо вказати на факт прийняття рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, якщо допустимі докази для цього недоступні. У свою чергу відповідач має довести факт прийняття такого рішення чи вчинення дії і їх правомірність, або ж спростувати цей факт і довести правомірність своєї бездіяльності. У разі невиконання цього обов'язку адміністративний суд повинен задовольнити вимогу позивача і визнати протиправними рішення, дії чи бездіяльність, на які вказував позивач. Єдиною умовою для цього є повідомлення позивачем мінімально достатньої інформації про такі рішення чи дії (Постанова Вищого адміністративного суду України від 13 вересня 2006 р. у справі № К-7375/06 // Єдиний державний реєстр судових рішень № 263872).

Відповідно до ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Статтею 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийнятті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх / доказів і доведенні перед судом їх переконливості. Ч. 1 ст. 71 КАС України закріплює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Оскільки відповідач згідно ст. 3 КАС України є суб'єктом владних повноважень, то застосуванню підлягає ч. 2 ст.71 КАС України, де зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про визнання протиправним бездіяльність суб'єкта владних повноважень. Прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обгрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відсутність хоча б однієї з наведених вище ознак, є підставою для задоволення адміністративного позову.

Відповідач Управління соціального захисту населення Семенівської районної державної адміністрації Полтавської області проти позову заперечувало повністю, вважало, що вимоги не підлягають задоволенню, вказало таке (а.с. 14, 15, 37, 41, 42).

Позивач ОСОБА_1 має статус ветерана війни - учасник бойових дій.

Законом № 3551-ХІІ передбачено здійснення виплат щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у розмірах, встановлених від мінімальної пенсії за віком. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону № 3551-ХІІ фінансування витрат, пов'язаних з його реалізацією, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.

Невід'ємною складовою здійснення правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обов'язок виконання соціальної політики держави у цій сфері. Одним із таких органів і є Уряд України, який згідно з п. 2 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" забезпечує проведення державної соціальної політики, соціальний захист громадян та вживає заходів щодо підвищення реальних доходів населення.

Розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, гарантоване ст. 48 Конституції України. Виходячи з викладеного, Урядом були гарантовані виплати окремих видів компенсацій, доплат і допомоги, у розмірах визначених постановами Кабінету Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 25.01.2012 № 3-рп/2012 підтверджено право Кабінету Міністрів України, як державного органу, що має забезпечувати реалізацію встановлених законами України соціальних прав громадян, на визначення механізму реалізації законів України, в тому числі встановлення порядку та розміру соціальних виплат виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету. Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, врахував також положення актів міжнародного права.

Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Виплата щорічної разової грошової допомоги позивачу у 2016 році проводилась відповідно до Постанови № 141, якою затверджена категорія ветерана війни - отримувача допомоги та встановлений чіткий розмір допомоги. Враховуючи, що позивачу призначено виплату в розмірі, встановленому чинним законодавством, то вимоги позивача є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Управління РДА вказало, що є неналежним відповідачем, оскільки списки на отримання виплати надавалися з місця роботи позивача (третя особа), а виплати проводив Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області. Управління РДА не проводило ні нарахувань, ні виплат позивачеві.

Управління РДА вказало на відмову у позові через пропуск строків позовної давності.

Відповідач Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області проти позову заперечував повністю, вважав, що вимоги не підлягають задоволенню, вказав таке (а.с. 34, 35, 45).

Позивач ОСОБА_1 має статус ветерана війни - учасника бойових дій.

Виплата щорічної разової грошової допомоги позивачу у 2016 році проводилась відповідно до Постанови № 141, якою затверджена категорія ветерана війни - отримувача допомоги та встановлений чіткий розмір допомоги. Законом № 3551-ХІІ передбачено здійснення виплат щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону № 3551-ХІІ фінансування витрат, пов'язаних з його реалізацією, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.

Пунктом 8 розділу VI Бюджетного кодексу України визначено, що Кабінет

Міністрів України має право встановлювати розміри соціальних виплат, не визначені законом, в абсолютних сумах у межах бюджетних призначень, встановлених за відповідними бюджетними програмами, до законодавчого врегулювання такого питання.

Законом України від 28.12.2014 року № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" розділ VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено п. 26, яким встановлено, що норми і положення ст.ст. 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ст.ст. 113, 116 Конституції України Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України; вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина; забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування тощо.

Ч. 2 ст. 46 Конституції України визначає, що право на соціальний захист гарантується, у тому числі, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Як наголосив Конституційний Суд України в рішенні від 25.01.2012 № 3-рп/2012, за рахунок бюджетних джерел забезпечується соціальний захист широких верств населення країни, серед яких особи, що отримують пенсії та інші види соціальних виплат та допомоги. Це зобов'язує державу дотримуватися ч.ч. 1, 3 ст. 95 Основного Закону України, згідно з якими бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами; держава прагне до збалансованості бюджету України.

У той же час в рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011 суд зауважував, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Як слідує з мотивувальної частини вищезгаданого рішення № 3-рп/2012, однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути д збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Відповідно до положень абзаців другого та третього частини першої статті 1 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" державні соціальні стандарти - це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій; державні соціальні гарантії - це встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами.

У рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що невід'ємною складовою правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обов'язок виконання соціальної політики держави у цій сфері.

У рішенні від 25.01.2012 № 3-рп/2012 Конституційний Суд України вказав, що Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які

фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Тому Кабінетом Міністрів України на виконання зазначених приписів законодавства та Бюджетного кодексу України прийнято Постанову від 02.03.2016 № 141 "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", а Центр на виконання ст. 49 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" в повному та в обов'язковому порядку виконав Постанову № 141.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Великода проти України" від 03.06.2014 зазначено, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. А здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії").

Фінансування допомоги до 5 травня за 2016 рік позивачеві ОСОБА_1 проведено 08.04.2016, а відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня коли особа дізналася про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на ньому наполягає одна із сторін. Позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження поважності пропуску строку звернення до суду, тому в задоволенні позову позивачу слід відмовити за пропуском строків позовної давності.

Вивчивши матеріали справи, безпосередньо, всебічно повно та об'єктивно дослідивши всі докази, які є у справі, судом встановлено такі обставини із посиланням на такі докази.

Позивач відповідно до посвідчення серія НОМЕР_1 від 01.03.2016 (а.с. 5) має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій.

05.05.2016 позивач отримав від третьої особи шляхом безготівкового поповнення карткового рахунку 920,00 грн як допомогу до 5 травня за 2016 рік, на що вказує надана позивачем довідка ПАТ КБ "ПриватБанк" від 23.12.2016 (а.с. 56); відомість на перерахування на особові рахунки в ПАТ КБ "ПриватБанк" за травень 2016 року (а.с. 65-66) і платіжне доручення від 04.05.2016 № 68 (а.с. 64), складені Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області.

Отже про отримання коштів позивач довідався 05.05.2016. Докази протилежного у справі відсутні. У справі відсутні докази листування сторін щодо сплати допомоги після 05.05.2016 і до дати звернення позивача до суду з цим позовом - до 12.10.2016 (а.с. 1).

Отже позивачем не пропущено шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, передбачений ч.ч. 1, 2 ст. 99 КАС України.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17№ 3551-ХІІ фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цьогоЗакону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

Згідно з ч. 2ст. 4 Бюджетного кодексу України бюджетна система України і Державний бюджет України встановлюються виключно цим Кодексом та законом про Державний бюджет України. Якщо іншим нормативно-правовим актом бюджетні відносини визначаються інакше, ніж у цьому Кодексі, застосовуються відповідні норми цьогоКодексу.

Законом України від 28.12.2014 р. N 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", який набув чинності 01.01.2015, розділ VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14,15 та16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, із набуттям чинностіЗакону України від 28.12.2014 р. N 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня встановленогост. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 03.10.1997 у справі № 18/183-97, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент протікання правовідносин.

Враховуючи, щоЗакон України від 28.12.2014 N 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" прийнятий пізнішеЗакону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", то у даному випадку, підлягають застосуванню норми Закону України від 28.12.2014 р. N 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин".

Кабінетом Міністрів України на виконання зазначених приписів Бюджетного кодексу України прийнятопостанову від 02.03.2016 № 141 "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань".

Підпунктом 2 пункту 1 Постанови № 141 установлено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України"Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" (далі - грошова допомога), здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі - органи соціального захисту населення), які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у таких розмірах: 2) учасникам бойових дій та колишнім неповнолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 18 років) в'язням концентраційних таборів, ґетто, інших місць примусового тримання, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків, - 920 гривень;

У справі встановлено, що позивач 05.05.2016 отримав від третьої особи шляхом безготівкового поповнення третьою особою карткового рахунку позивача суму 920,00 грн як допомогу до 5 травня за 2016 рік (а.с. 56).

Згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Суд також враховує ухвалу Європейського суду з прав людини від 03.06.2014, заява № 43331/12, "Валентина Ніканорівна Великода проти України", у якій заявниця скаржилася, у т.ч., що внаслідок внесення у 2011 році змін до законодавчих актів розмір її пенсії було зменшено і вона більше не отримувала пенсії в розмірах, встановлених 19 січня 2010 року.

Так, у пункті 28 ухвали суд зазначив, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю (див. ухвалу щодо прийнятності від 8 жовтня 2013 року у справі "Да Консесау Матеуш та Сантуш Жануаріо проти Португалії" (Da Conceicao Mateus and Santos Januario v. Portugal), заяви № 62235/12 та № 57725/12).

Конституційний Суд України в рішенні від 25.01.2012 № 3-рп/2012 зазначив, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування кожного на достатній життєвий рівень. Конституційний Суд України виходить із того, що додержання конституційних принципів соціальної і правової держави, верховенства права обумовлює здійснення законодавчого регулювання суспільних відносин на засадах справедливості та розмірності з урахуванням обов'язку держави забезпечувати гідні умови життя кожному громадянину України.

Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість її фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Невід'ємною складовою здійснення правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обов'язок виконання соціальної політики держави. Одним із таких органів є Кабінет Міністрів України, який згідно з п. 2 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" забезпечує проведення державної соціальної політики, соціальний захист громадян та вживає заходів щодо підвищення реальних доходів населення.

Ураховуючи зазначене суд робить висновок, що розмір щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2016 рік мав бути виплачений позивачу у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України № 141, тобто 920,00 грн. Вказані кошти позивач отримав 05.05.2016.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні дії відповідачів відповідають приписам ч. 2 ст. 19 Конституції України, іншим зазначеним вище нормативно-правовим актам, а, відтак, приписам ч. 3 ст. 2 КАС України.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, суд робить висновок про правомірність дій відповідачів стосовно позивача, які є предметом позовних вимог, та, відповідно, відмовляє у задоволенні адміністративного позову повністю.

Судові витрати у справі не встановлено.

Керуючись ст.ст. 2, 158, 160-163, 1832, 184-186, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.

Після складення постанови у повному обсязі її копію надіслати особам, які беруть участь у справі.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Апеляційна скарга на постанову може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії постанови до Харківського апеляційного адміністративного суду через Семенівський районний суд Полтавської області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Харківського апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Ф.Харченко

Повний текст постанови складено 27.01.2017.