Справа № 822/96/17
Суддя: Данилюк У.Т.
Дата ухвалення: 2017-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/96/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 року м. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд

в складі:головуючого-суддіДанилюк У.Т.
при секретаріМазій І.В.
за участі:позивача, представника відповідача Брикайла В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом громадянина Сирії ОСОБА_5 до управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просить визнати протиправним рішення управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 29 грудня 2016 року за №03.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Зазначив, що на території Сирії йде війна, міста зруйновані. У війні він не хоче брати участі. Якщо він повернеться, його можуть забрати до армії, або посадити у тюрму. Також зазначив, що у віці 16 років відбував покарання в сирійській тюрмі з політичних мотивів, що додаткового свідчить про небезпеку його перебування у країні походження у цей час.

У 2010 році він приїхав до України на навчання, у 2013 році тут же одружився. Перебував на території України на підставі документу про додатковий захист, який в подальшому був скасований, про що йому не було відомо.

Представник відповідача в задоволенні позову просив відмовити, про що ним були подані письмові заперечення.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову, враховуючи наступне.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_5 є громадянином Сирійської Арабської Республіки.

9 грудня 2016 року позивач звернувся до управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області із заявою-анкетою про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту.

Зазначав, що в його країні Сирія йде війна. Він не відноситься до людей, які можуть взяти в руки зброю. Якщо він повернеться, його або заберуть в армію, або посадять у в'язницю.

З позивачем було проведено співбесіди, результати яких викладено в протоколі від 20.12.2016 по справі №2016 ТЕ-0002..

Так, під час співбесід позивач, зокрема, вказав, що у розмовах рідні йому повідомляють, що йде війна, що все погано. Якщо він повернеться, його одразу заберуть в армію, а вбивати людей він не хоче.

Посадовою особою відповідача 28 грудня 2016 року складено висновок по справі №2016 ТЕ0002 (стосовно позивача), згідно якого загальновідомий факт внутрішнього збройного конфлікту у Сирії підтверджується численною інформацією із ЗМІ та міжнародними організаціями (УВКБ ООН, Міжнародний комітет Червоного Хреста, "Хьюман Райтс Вотч", "Міжнародна амністія").

Зазначено, що заявник є мігрантом, а не біженцем, оскільки відсутня будь-яка дискримінація стосовно заявника (підстав для визнання біженцем згідно Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI (далі - Закон №3671-VI) немає).

В подальшому відмічено, що твердження заявника різняться і є недостовірними, він є грубим порушником міграційного законодавства, а повторне звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту носить характер зловживання процедурою, тому умови п.13.ч.1 ст.1 Закону №3671-VI застосовувати повторно недоцільно. У разі повернення до Сирії - міста Дамаск, Латакія, Тартус, Хама, тобто на території, що не контролюються терористичними угруповуваннями, життю, безпеці чи свободі заявника не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуації міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, тобто заявник не підпадає під перелік підстав, викладених у п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, для надання додаткового захисту.

Наказом управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 29 грудня 2016 року за №33 відмовлено у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Правовою підставою для прийняття спірного рішення зазначено ст. 8 Закону №3671-VI.

29 грудня 2016 р. за №03 позивачу було надіслано повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, згідно якого повідомлено, що відповідно до ст.8 Закону №3671-VI відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у зв'язку з тим, що його заява є очевидно необґрунтованою, тобто відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Також судом встановлено, що позивач уже мав статус особи, яка потребує додаткового захисту, однак рішенням від 12.08.2015 за №544-15 його визнано таким, що втратив цей статус. В даному рішенні зазначено, що підставою для такого стала заява ОСОБА_5 про втрату такого статусу в зв'язку з виїздом на постійне проживання в Німеччину. Однак позивач за межі України не виїжджав.

Також, постановою від 09.12.2016, в зв'язку з проживанням на території України по документах, термін дії яких закінчився, на позивача було накладено адміністративне стягнення за ч.1 ст.203 КУпАП у розмірі 850 грн. (що було ним оплачене).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд звертає увагу на наступне.

Згідно п. 1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Відповідно до п. 13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань

Отже, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну походження має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Частиною сьомою статті 7 Закону №3671-VI передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Однак суд зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

При цьому суд враховує, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Отже, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Підтвердження обґрунтованості побоювань особи за своє життя, безпеку чи свободу можуть отримуватися з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні".

Суд вважає, що відповідач не надав належної оцінки тому, що на час звернення позивача за отриманням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ситуація в країні походження позивача залишається загостреною, а відтак не з'ясував характер об'єктивного побоювання позивача, зокрема, наскільки конфлікт в країні походження позивача загрожуватиме його життю, здоров'ю та свободі у разі повернення на батьківщину.

Так, на офіційній сторінці Посольства України в Сирійській Арабській Республіці розміщені рекомендації МЗС України громадянам України у зв'язку із збройним конфліктом та високим рівнем терористичних загроз в Сирійській Арабській Республіці (від 10.08.2016) р., зокрема, зазначено, що у зв'язку із збройним конфліктом та високим рівнем терористичних загроз в Сирійській Арабській Республіці, зокрема, подальшим загостренням безпекової ситуації в м.Алеппо, МЗС України в черговий раз наполегливо рекомендує громадянам України утриматися від поїздок до Сирії, а тим співвітчизникам, хто продовжує перебувати в цій країні, - негайно залишити її територію.

Відмічено, що недотримання цих рекомендацій загрожує особистій безпеці громадян, що пов'язано із нездатністю сирійських органів влади контролювати безпекову ситуацію на всій території країни.

Резолюцією №2314 (2016), прийнятою Радою Безпеки на 7798 засіданні 31 жовтня 2016 року, висловлено тривогу в зв'язку з тим, що через застосування хімічних отруйних речовин в якості зброї в Сирійській Арабській Республіці продовжують гинути і отримувати каліцтва цивільні особи.

При цьому, резолюцією №2332 (2016), прийнятою Радою Безпеки на 7849 засіданні 21 грудня 2016 року:

- висловлено обурення з приводу неприйнятного і наростаючого рівня насильства і загибелі в результаті сирійського конфлікту значно більш чверті мільйона чоловік, в тому числі десятків тисяч дітей;

- рішуче засуджено довільні затримання і катування людей в Сирії, зокрема в тюрмах і місцях утримання під вартою, а також викрадення людей з метою і без мети викупу, захоплення заручників і насильницькі зникнення;

- з глибокою стурбованістю відзначено, що безкарність в Сирії призводить до широкомасштабних порушень прав людини і зазіханням на них.

У засобах масової інформації, розміщених у мережі Інтернет, міститься, зокрема, повідомлення від 12.12.2016 (http://www.bbc.com/) та від 16.12.2016 (http://newsyou.info/), що Організація із заборони хімічної зброї висловила стурбованість у зв'язку із надходжуючими від ЗМІ новинами про застосування хімічної зброї в сирійській провінції Хама.

В останньому джерелі (від 16.12.2016) також вказується, що в результаті ударів і численних обстрілів терористами житлових районів в провінції Хама загинули щонайменше 53 людини, серед яких 16 дітей.

Отже, існують загальновідомі офіційні документи та повідомлення ЗМІ, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження (в т.ч. у провінції Хама), в якій триває військовий конфлікт.

Суд також враховує, що у справі "Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства" (рішення від 28.06.2011р.) Європейський суд дійшов висновку, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241), а також зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Ситуація в Сирійській Арабській Республіці за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для позивача, якщо він туди повернеться, оскільки сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення; конфлікт є всеохоплюючим; кількість вбитих та поранених осіб є дуже значною.

Суд приходить до висновку, що відповідачем було досліджено поточну ситуації в країні походження ОСОБА_5, достовірно встановлено наявність війни в країні походження позивача, проте зроблено хибний висновок про те, що позивачу не загрожуватиме небезпека у разі повернення в окремі міста (зокрема, у м.Хама).

Таким чином, позивачу мав би бути наданий статус особи, яка потребує додаткового захисту, відповідно до п.п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI.

При цьому, стосовно посилання у запереченнях відповідача на те, що позивач під час звернення з заявою порушив ст.5 Закону №3671-VI щодо порядку звернення із заявою (оскільки перебуває на території України за відсутності законних підстав), то суд зазначає, що така обставина не є перешкодою для прийняття рішення про надання позивачу статусу особи, яка потребує додаткового захисту. Така обставина призводить до відповідальності за порушення правил перебування в Україні, до якої позивач був притягнутий.

При цьому суд звертає увагу на те, що позивач оскаржує рішення управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 29 грудня 2016 року за №03, котрим є повідомлення, яке надіслане на підставі наказу від 29 грудня 2016 року за №33.

Так, відповідно до ч.4 ст.8 Закону №3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Отже, відповідним рішенням є саме наказ від 29 грудня 2016 року за №33. Повідомлення від 29 грудня 2016 року за №03 має лише інформаційний характер, не є рішенням суб'єкта владних повноважень, не несе правових наслідків та не може бути предметом оскарження.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Таким чином, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати наказ управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 29 грудня 2016 року за №33, який фактично є саме тим рішенням, котре оскаржує позивач.

Отже, позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 11, 71, 86, 159 - 163, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 29 грудня 2016 року за №33 .

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Хмельницький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її отримання.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 27 січня 2017 року

Суддя/підпис/У.Т. Данилюк
"Згідно з оригіналом" Суддя У.Т. Данилюк