Справа № 2а-13817/12/2670
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2017-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Данилишина В.М. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» до державної податкової інспекції у Дзержинському районі міста Харкова Головного управління ДФС про визнання нечинними та скасування рішень.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2013 року постанову суду першої інстанції від 12 квітня 2013 року залишено без змін.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для нового розгляду та вирішення справи визначено суддю Данилишина В.М.

Відповідною ухвалою суду справу прийнято до провадження та призначено її до розгляду у судовому засіданні. При цьому, під час підготовки справи до нового розгляду судом, згідно зі ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судом допущено заміну відповідача його процесуальним правонаступником - державною податковою інспекцією у Дзержинському районі міста Харкова Головного управління ДФС (далі - відповідач, ДПІ у Дзержинському районі).

У відповідному судовому засіданні судом прийнято ухвалу, якою витребувано у ДПІ у Дзержинському районі документальне підтвердження виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2012 року в адміністративній справі №2а-229/12/2670 в частині списання неузгоджених податкових зобов'язань.

У ході нового судового розгляду справи представник позивача підтримав позов та просив задовольнити його повністю з підстав, зазначених у ньому та наданих на його обґрунтування доказах.

Представник відповідача у відповідне судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, заява про розгляд справи за відсутності його представника до суду не надійшла.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 128 КАС України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши у порядку письмового провадження належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

05 вересня 2006 року за результатами невиїзної документальної перевірки ГПУ «Харківгазвидобування» ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» з питання своєчасності сплати узгоджених податкових зобов’язань за період з 20 березня 2003 року по 05 вересня 2006 року ДПІ у Дзержинському районі складено акт №5499/1530/25617463 (далі - акт перевірки), яким встановлено порушення позивачем пп. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», у зв’язку з несвоєчасною сплатою узгоджених сум податкових зобов’язань - після граничних строків його сплати.

18 вересня 2006 року на підставі акту перевірки відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення:

Як вбачається з матеріалів справи, на протязі 2001-2006 років стосовно ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» порушені справи про банкрутство.

14 серпня 2001 року Арбітражним судом міста Києва порушено справу №23/386 про банкрутство ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. 25 січня 2002 року Арбітражним судом міста Києва припинено провадження у справі №23/386 про банкрутство ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України».

20 березня 2003 року Господарським судом міста Києва порушено справу №24/260-6 про банкрутство ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України»" та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. 23 грудня 2003 року господарським судом м. Києва припинено провадження у справі №24/260-6 про банкрутство ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України».

24 грудня 2003 року Господарським судом міста Києва порушено справу №2/21-6 про банкрутство ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. 30 серпня 2004 року Господарським судом міста Києва припинено провадження у справі №2/21-6 про банкрутство ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України».

30 серпня 2004 року Господарським судом міста Києва порушено справу №23/365-6 про банкрутство ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. 06 квітня 2005 року Господарським судом міста Києва припинено провадження у справі №23/365-6 про банкрутство ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України».

11 квітня 2005 року Господарським судом міста Києва порушено справу 23/342-6 про банкрутство ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. 22 червня 2005 року Господарським судом міста Києва припинено провадження у справі 23/342-6 про банкрутство ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України».

04 липня 2005 року Господарським судом міста Києва порушено справу №19/22 про банкрутство ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. 14 березня 2006 року Господарським судом міста Києва припинено провадження у справі 19/22 про банкрутство ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України».

З акту перевірки вбачається, що штрафні санкції застосовані податковим органом за прострочення сплати платником податків узгоджених сум податкових зобов'язань, які виникли до введення мораторію, проте після залишення без розгляду заяви ЗАТ «Корпорація «Украгроекспорт» про визнання банкрутом позивача (ухвала Господарського суду міста Києва від 14 березня 2006 року у справі №19/22).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14 травня 1992 року №2343-ХІІ (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, а також припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення та введення мораторію.

Згідно з ч. 4 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

Наведені норми регулюють правовідносини, які виникли між боржником і кредиторами у зв'язку з неспроможністю боржника виконати після настання встановленого строку існуючі зобов'язання, і спрямовані на відновлення платоспроможності боржника або його ліквідацію з метою здійснення заходів щодо задоволення визнаних судом вимог кредиторів.

Відповідно до правової позиції, наведеної у рішенні Верховного Суду України від 25 червня 2011 року у справі №21-113а11, з порушенням провадження у справі про банкрутство не пов’язується завершення підприємницької діяльності боржника, він має право укладати угоди, у нього можуть виникати нові зобов’язання. З огляду на наведене можна зробити висновок про те, що дія мораторію поширюється лише на задоволення вимог конкурсних кредиторів. Що стосується зобов’язань поточних кредиторів, то за цими зобов’язаннями, згідно із загальними правилами, нараховуються неустойка (штраф, пеня), застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов’язань та зобов’язань щодо сплати податків і зборів (обов’язкових платежів). За своєю правовою природою фінансові та економічні санкції є додатковими зобов’язаннями, які забезпечують належне виконання основного зобов’язання і є похідними від нього. З огляду на наведене, оскільки мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов’язань і зобов’язань щодо сплати податків і зборів (обов’язкових платежів), які виникли після введення мораторію, то, відповідно, і не припиняє заходів, спрямованих на їх забезпечення. Невиконання таких зобов’язань є правопорушенням. Отже, нарахування санкцій, застосування заходів забезпечення за невиконання згаданих зобов’язань та примусове стягнення на підставі виконавчих документів коштів на виконання таких грошових зобов’язань щодо сплати податків і зборів (обов’язкових платежів), а також штрафних санкцій ґрунтується на законі.

У рішенні Верховного Суду України від 04 липня 2011 року у справі №21-144а11 наведений такий же висновок суду. Крім того вказано, що нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій з усіх видів заборгованості за зобов’язаннями, строк виконання яких настав після порушення справи про банкрутство та введення мораторію, припиняється згідно з частиною першою статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» лише з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Доказів відкриття ліквідаційної процедури товариства позивача суду не пред’явлено, як не пред’явлено доказів щодо введення та завершення процедури санації або ліквідації.

Відповідно до Закону №2343-ХІІ, кредитор - це юридична або фізична особа, яка має у встановленому порядку підтверджені документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника, щодо виплати заборгованості із заробітної плати працівникам боржника, а також органи державної податкової служби та інші державні органи, які здійснюють контроль за правильністю та своєчасністю справляння страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів). Конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство та вимоги яких не забезпечені заставою майна боржника. До конкурсних кредиторів відносяться також кредитори, вимоги яких до боржника виникли внаслідок правонаступництва за умови виникнення таких вимог до порушення провадження у справі про банкрутство. Поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Згідно з п. 3.1.1 ст. 3 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21 грудня 2000 року №2181-ІІІ (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), активи платника податків можуть бути примусово стягнені в рахунок погашення його податкового боргу виключно за рішенням суду. В інших випадках платники податків самостійно визначають черговість та форми задоволення претензій кредиторів за рахунок активів, вільних від заставних зобов'язань забезпечення боргу. У разі, якщо такого платника податків визнано банкрутом, черговість задоволення претензій кредиторів визначається законодавством про банкрутство.

Разом з тим, суду не пред’явлено доказів щодо внесення сум штрафних санкцій до реєстру конкурсних кредиторських вимог.

А тому, суд зазначає, що в даному випадку відповідач не може вважатися ні конкурсним, ні поточним кредитором, оскільки процедура банкрутства завершена не була.

Щодо посилання позивача на п. 7.7 ст. 7 Закону №2181-ІІІ щодо порядку погашення податкових зобов’язань та відсутності повноваження у суб’єкта владних повноважень змінювати призначення платежу, суд зазначає про неприйнятність позиції позивача з огляду на наступне.

Відповідно до п. 7.2.1 ст. 7 Закону №2181-ІІІ, джерелами погашення податкового боргу платника податків за рішенням органу стягнення, які є виконавчими документами, є будь-які активи платника податків (його філій, відділень, інших відокремлених підрозділів) з урахуванням обмежень, визначених цим Законом, а також іншими законами.

Згідно з п.п. 4.2.1-4.2.3 ст. 4 Закону №2181-ІІІ, якщо згідно з нормами цього пункту сума податкового зобов'язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність та повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне і повне погашення нарахованого податкового зобов'язання та має право на оскарження цієї суми у порядку, встановленому цим Законом.

Контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків у разі якщо:

а) платник податків не подає у встановлені строки податкову декларацію;

б) дані документальних перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, заявлених у податкових деклараціях;

в) контролюючий орган внаслідок проведення камеральної перевірки виявляє арифметичні або методологічні помилки у поданій платником податків податковій декларації, які призвели до заниження або завищення суми податкового зобов'язання.

г) згідно з законами з питань оподаткування особою, відповідальною за нарахування окремого податку або збору (обов'язкового платежу), є контролюючий орган.

Обов'язок доведення того, що будь-яке нарахування, здійснене контролюючим органом у випадках, визначених підпунктом 4.2.2 цього пункту, є помилковим, покладається на платника податків, за винятком випадків, визначених пунктом 4.3 цієї статті.

Отже, суд приходить до висновку про правомірність обчислення відповідачем штрафних (фінансових) санкцій. Доказів списання податкових зобов’язань суду також не пред’явлено.

Таким чином, системно проаналізувавши вище викладені норми та з’ясовані обставини, суд прийшов до висновку про обґрунтованість прийняття відповідачем оскаржуваних рішень та, як наслідок, відсутність підстав для їх скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

На підставі вище викладених норм та з’ясованих судом обставин вбачається, що позов публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» до державної податкової інспекції у Дзержинському районі міста Харкова Головного управління ДФС про визнання нечинними та скасування рішень є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб’єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов’язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. У зв’язку з ухваленням судового рішення на користь суб’єкта владних повноважень та відсутністю з його сторони судових витрат, пов’язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 69-71, 86, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування».

Копії постанови направити сторонам (вручити їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Відповідно до ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Згідно зі ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.М. Данилишин