Справа № 148/2155/16-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2017-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 р. м. Вінниця Справа № 148/2155/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Воробйової Інни Анатоліївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Фурмана В.В.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Бойка А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області

про: скасування наказу та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі - ГУ Держгеокадастр у Вінницькій області, відповідач) про:

- визнання незаконним та скасування наказу №2-8553/15-16-сг від 04.07.2016р.;

- зобов'язання розглянути по суті клопотання від 12.08.2016 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду загальною площею 90,2258 га на території Бортницької сільської ради Тульчинського району Вінницької області для ведення фермерського господарства.

Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 03.02.2015 р. у справі №802/4442/14-а задоволено позовну заяву ОСОБА_1 та зобов'язано ГУ Держгеокадастр у Вінницькій області видати дозвіл на розробку проекту технічної документації щодо відведення земельних ділянок в оренду. На виконання даного рішення суду ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області прийнято відповідний наказ №2-84/20-15-СГ від 21.05.15 р. (зі змінами внесеними наказом № 2-179/20-15СГвід 2.06.15 р.) про надання такого дозволу у зв'язку із чим позивачем замовлено та виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

В подальшому даний проект із відповідними додатками подано на затвердження відповідачу, однак останнім відмовлено у цьому та зазначено, що ухвалою Вищого адміністративного суду України скасовано постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 03.02.2015р. та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 02.04.2015р. у справі №802/4442/14-а, у зв'язку із чим наказ, яким надано дозвіл на розробку проекту землеустрою (та наказ з відповідними змінами до нього), наказом №2-8553/15-16-ст від 4.07.2016 р. визнані такими, що втратили чинність.

На думку позивача, оскаржуваний наказ є незаконним, оскільки приймаючи його управління вийшло за межі своїх повноважень, хоча має діяти відповідно до повноважень наданих йому законами України. У зв'язку із чим звернувся із цим позовом до суду.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у письмових запереченнях. Зокрема зазначив, що рішення суду, яке стало підставою для прийняття наказу про видачу відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою скасовано, а тому управлінням правомірно видано наказ про визнання наказу про видачу дозволу таким, що втратив чинність. Окрім того, послався на право управління визнавати власні рішення такими, що втратили чинність, оскільки це передбачено у відповідній Інструкції.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, вислухавши думку осіб, що беруть участь у справі, суд встановив наступне.

18.03.2014 р. ОСОБА_1 звернувся із заявою до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 97,7281 га у власність для ведення фермерського господарства.

За наслідком розгляду вказаного звернення, 07.04.2014 надано відповідь №31-2-0.3-3038/2-14, в якій зазначено про те, що в поданому клопотанні не в повній мірі зазначається інформація щодо обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. Окрім того із доданого до клопотання викопіювання не можливо встановити бажане місце розташування земельної ділянки, а відтак, необхідно подати клопотання, яке буде відповідати вимогам чинного законодавства.

Не погоджуючись з такою відповіддю позивач звернувся до адміністративного суду з відповідним позовом, за наслідком розгляду якого Вінницьким окружним адміністративним судом 03.02.2015 р. у справі № 802/44442/14-а винесено постанову (залишена без змін ухвалою апеляційного суду 2.04.15р.), якою визнано бездіяльність ГУ Держгеокадастр у Вінницькій області, що полягала у не розгляді клопотання від 18.03.14 р. протиправною та зобов'язано розглянути дане звернення і надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду з метою створення та ведення фермерського господарства орієнтовною загальною площею 97, 7281 га із числа земель запасу Бортницької сільської ради Тульчинського району Вінницької області:

1. Земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_1:0268, площею 41,7762 га;

2. Земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_1:0070, площею 8,4935 га;

3. Земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_3, зона 01,квартал 003, площею 7,9 га;

4. Земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_1:0271, площею 23,5271 га;

5. Земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_2:0248, площею 16,0313 га.

21.05.2015 р. на виконання даної постанови управлінням ГУ Держгеокадастр у Вінницькій області видано наказ №2-84/2а-15-СГ про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду загальною площею 97,7281 га із земель запасу державної власності сільськогосподарського призначення (рілля) на території Бортницької сільської ради Тульчинського району Вінницької області для ведення фермерського господарства (код цільового призначення - 01.02).

2 червня 2015 року наказом ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області внесено зміни до наказу №2-84/2а-15-СГ від 21.05.15 р., якими доповнено пункт 1 наступним текстом:

« 1. Земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_1:0268, площею 41,7762 га;

2. Земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_1:0070, площею 8,4935 га;

3. Земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_3, зона 01,квартал 003, площею 7,9 га;

4. Земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_1:0271, площею 23,5271 га;

5. Земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_2:0248, площею 16,0313 га.».

Отримавши відповідний дозвіл ОСОБА_1 виготовив проектну документацію на відповідні земельні ділянки та 12 серпня 2016 року звернувся до Держгеокадастру у Вінницькій області із клопотанням затвердити проект землеустрою та передати в оренду терміном на 49 років земельні ділянки загальною площею 90,2258 га, що знаходяться на території Бортницької сільської ради Тульчинського району Вінницької області для ведення фермерського господарства.

За наслідком розгляду даного звернення, відповідачем 14.09.2016 р. надано письмову відповідь за вих.№К-14799/0-4399/6-16 в якій зазначено, що у зв'язку із тим, що постанова ВОАС від 03.02.2015р. та ухвала ВААС від 02.04.2015 р. у справі №802/4442/14-а, що були підставою для видачі наказу про надання дозволу на розробку землеустрою скасовані, управлінням 02.06.2015р. видано наказ, яким визнано такими, що втратили чинність накази №2-84 /2а-15-СГ від 21.05.2015р. та 2-179/20-15-СГ від 2.02.15 р., а відтак розглянути проект землеустрою по суті не є можливим.

Не погоджуючись з таким наказом позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог в частині скасування оскаржуваного наказу, суд керується нормами частини третьої статті 2 КАС України, в силу якої, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

На думку суду, оскаржуваний наказ прийнято без врахування перелічених у цій статті критеріїв.

Так, акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні.

Нормативний акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово. Що ж до актів ненормативного характеру (індивідуальних актів), то вони породжують права і обов'язки тільки у того суб'єкта (чи визначеного ними певного кола суб'єктів), якому вони адресовані.

Форми, найменування і порядок прийняття актів державними чи іншими органами (далі - акти) залежать від місця даного органу в системі відповідних органів та його компетенції і регламентуються Конституцією України, відповідними законами України та положенням (статутом) про такий орган.

Враховуючи наведені вище визначення, наказ управління №2-84 /2а-15-СГ від 21.05.2015р., яким надано дозвіл на розробку проекту землеустрою, є актом ненормативного характеру одноразового застосування, який породжував право ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

При цьому, ненормативні правові акти суб'єкта владних повноважень є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані, змінені або визнані нечинними після їх виконання.

Окремо слід зазначити, що визнання акта суб'єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним рішенням про таке або з іншого визначеного моменту після прийняття такого акта. Рішення суб'єкта владних повноважень є нечинним, тобто втрачає чинність з певного моменту лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини. Однак у даному випадку, як вже зазначалось, накази суб'єкта владних повноважень від 21.05.15 р. та від 2.06.15 р. свою дію вичерпали.

Державний орган не може визнавати, в даному випадку, нечинними свої рішення, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Аналогічна позиція висловлена Верховним судом України в постанові від 06.06.2011 р., а саме, що ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Як зазначалось вище, актом який скасований оскаржуваним наказом, надано право на розробку проекту землеустрою ОСОБА_1, при цьому ,позивач скориставшись таким розробив відповідний проект землеустрою.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що накази №2-84/2а-15-СГ від 21.05.2015р. та №2-179/20-15-СГ від 2.06.15 р., які є ненормативними правовими актами одноразового застосування, не можуть бути визнані нечинними або такими, що втратили чинність, оскільки вичерпали свою дію фактом їх використання/виконання.

Окрім того, відповідно до частини першої статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

В свою чергу згідно частини другої статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статті 1 Протоколу № 1, має забезпечити "справедливу рівновагу" між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Важливість забезпечення цієї рівноваги відбивається в структурі статті 1 загалом, а отже, й у частині другій. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою. З'ясовуючи, чи дотримано цієї вимоги, Суд визнає, що держава має право користуватися широкими межами свободи розсуду як у виборі засобів примусового виконання наказів, так і в з'ясуванні виправданості наслідків такого виконання наказів у світлі загальних інтересів - виконання, що спрямоване на досягнення мети, поставленої даним законом. У таких сферах, як житлова, що відіграє центральну роль у забезпеченні добробуту й економічної політики в сучасному суспільстві, Суд поважатиме законодавчі рішення, якщо вони відповідають загальним інтересам і ґрунтуються на чітко сформульованому розумному вмотивуванні (див. рішення у справі "Мелахер та інші проти Австрії" (Mellacher and Others v. Austria), Заяви №№ 10522/83; 11011/84; 68 68 11070/84, рішення від 19 грудня 1989 р., п. 48, та у справі "Шассанью та інші проти Франції" (Chassagnou and Others v. France) [GC], від 29 квітня 1999 р., заяви №№ 25088/94, 28331/95 та 28443/95, п. 75).

Отже, залишається встановити, чи було втручання виправданим. В свою чергу, втручання у права, гарантовані статтями 8-11 Конвенції є виправданим, якщо воно: 1) передбачене законом, причому тлумачення терміну "закон" є автономним, та до якості "закону" ставляться певні вимоги (див. рішення у справі "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства" (TolstoyMiloslavskyv. theUnitedKingdom) від 13 липня 1995 р., заява № 18139/91, п. 37: Під терміном "закон" […] слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам "доступності" та "передбачуваності".

Відповідно до практики ЄСПЛ, до "якості" закону висуваються такі вимоги: доступність; передбачуваність; достатньо чітко встановлювати межі дискреційних повноважень, наданих органам влади, та спосіб їх здійснення. Ступінь чіткості, що має забезпечуватися у формулюваннях національних законів - який в жодному випадку не може передбачити всі непередбачувані обставини, - значною мірою залежить від змісту даного документа, сфери, на яку поширюється даний закон, а також кількості та статусу тих, кому цей закон адресований (див. рішення у справі "Фогт проти Німеччини" (Vogtv. Germany) від 2 вересня 1995 р., серія А, № 323, заява № 17851/91, п. 48). Ступінь чіткості, який треба забезпечувати 76 76 при формулюванні конституційних положень, з огляду на загальний характер, може бути нижчим, ніж в інших законах. Рішення у справі "Реквеньї проти Угорщини" (Rekvenyi v. Hungary) від 20 травня 1999 р., заява №25390/94, п. 34. Рівень передбачуваності значною мірою залежить від змісту заходу, сфери, яку він має охопити, а також кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Рішення у справі ""Ґроппера радіо АГ" та інші проти Швейцарії" (Groppera Radio AG and Others v. Switzerland) від 28 березня 1990 р., серія А, № 173, заява № 10890/84, п. 68. Якщо ЄСПЛ дійде висновку, що національне законодавство не відповідало вимогам якості закону, тобто що втручання не було "встановлене законом", він констатує порушення, не вдаючись до аналізу інших критеріїв, таких як відповідність втручання легітимній меті чи його необхідність, як це було, наприклад, у справі "Вєренцов проти України" (Vyerentsov v. Ukraine) від 11 квітня 2013 року, заява № 20372/11: 52. Суд повторює, що вислів "встановлено законом" у статті 11 Конвенції вимагає не лише того, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя у національному законодавстві; він також стосується якості закону, про який йдеться. Закон має бути доступним для зацікавлених осіб та сформульованим з достатньою точністю для того, щоб надати їм можливість регулювати свою поведінку, аби бути здатними - за потреби, за відповідної консультації, - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою їхня дія (див., наприклад, рішення у справах ""Sunday Times" проти Сполученого Королівства (№ 1)" (Sunday Times v. the United Kingdom) (no. 1), від 26 квітня 1979 року, п. 49, серія A, № 30; "Реквеньї проти Угорщини" (Rekvenyi v. Hungary) [ВП], заява № 25390/94, п. 34, ECHR 1999-III; "Ротару проти Румунії" (Rotaru v. Romania) [ВП], заява № 28341/95, п. 55, ECHR 2000-V; та "Маестрі проти Італії" (Maestri v. Italy) [ВП], заява № 39748/98, п. 30, ECHR 2004-I).

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Брумареску проти Румунії" (GC), п.78 наголошено на необхідності підтримання "справедливої рівноваги" між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе "особистий і надмірний тягар".

У справі "Рисовський проти України" (Rysovskyyv. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04 ЄСПЛ визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов'язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципів "доброго врядування". За відсутності будь-яких заперечень з боку Уряду Суд вважає, що право заявника використовувати чотири гектари землі для ведення фермерського господарства, яке ґрунтувалось на рішенні 1992 року, становило "майно", яке підпадає під захист статті 1 Першого протоколу (див., mutatismutandis, рішення від 24 червня 2003 року у справі "Стреч проти Сполученого Королівства" (Stretchv. theUnitedKingdom), заява № 44277/98, пункти 32- 35). Отже, зазначене положення Конвенції є застосовним до цієї справи. На думку Суду, скарга заявника у цій справі складається з трьох окремих, але тісно взаємопов'язаних аспектів, які треба розглядати разом: відмови сільської ради виконати рішення суду 1994 року; скасування районною радою свого ж рішення від 1992 року та в цілому ставлення державних органів до прав заявника на земельну ділянку. Щодо другого аспекту скарги, а саме скасування рішення 1992 року, з матеріалів справи вбачається, що це скасування саме по собі не позбавило чинності належного заявникові Державного акта на право користування землею та не вплинуло на обов'язкову силу рішення суду 1994 року (див. пункти 12, 14 і 15 рішення). Тому неясно, чи становило це скасування "позбавлення" власності у розумінні статті 1 Першого протоколу. Проте ця дія, яка фактично анулювала юридичну підставу, на якій виникло первісне право заявника на землю, становила втручання в зазначене право. У будь-якому випадку, в контексті цієї справи застосовуються ті самі принципи, незалежно від того, чи становило відповідне втручання "позбавлення власності", чи ні. Зокрема, щоб відповідати Конвенції, цей захід повинен бути законним і спрямованим на досягнення справедливого балансу між інтересами суспільства та інтересами заявника (див. рішення у справі "Стреч проти Сполученого Королівства" (Stretch v. the United Kingdom), п. 36).

Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyelerv. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000I, "Онер'їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэzv. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.comS.r.l. проти Молдови" (Megadat.comS.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" 71 71 (Moskalv. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelasv. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (ToscutaandOthersv. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер'їлдіз проти Туреччини" (Oneryэldэzv. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyelerv. Italy), п. 119).

Оскільки заявник у цій справі скаржився, що рішення 1992 року було скасоване з порушенням норм чинного національного матеріального та процесуального законодавства, Суд повторює, що національні суди чотирьох інстанцій розглянули ці доводи та зрештою відхилили їх. Приймаючи згідно з цими принципами висновки національних судів, що процедура скасування рішення 1992 року відповідала нормам чинного національного законодавства, Суд не переконаний, що вона передбачала достатні гарантії від зловживань з боку державних органів. По-перше, видається, що ця процедура дозволяє державним органам ретроспективно позбавляти особистих прав, наданих помилково, без будь-якого відшкодування добросовісним правовласникам. По-друге, видається, що вона надає державним органам можливість позбавляти таких прав за власним бажанням, у будь-який час і без залучення сторін, чиї інтереси зачіпаються. Суд зазначає, що можливість заінтересованих сторін оскаржити таке позбавлення до суду звичайно зменшує ймовірність свавільного тлумачення застосовних норм матеріального права державними органами, які стверджують, що помилилися. З іншого боку, те, що їх повноваження з перегляду власних рішень, включаючи випадки виявлення помилки, не обмежене жодними часовими межами, має суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу "належного урядування" та вимозі "законності", закріпленим у статті 1 Першого протоколу.

Відтак, приймаючи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суд вирішуючи даний спір вказує, що має бути підтримано "справедливу рівновагу" між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи, яку не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе "особистий і надмірний тягар". Окрім того, повноваження з перегляду власних рішень, включаючи випадки виявлення помилки, не обмежене жодними часовими межами, має суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і правовідносин, що шкодить принципу "належного урядування" та вимозі "законності", закріпленим у статті 1 Першого протоколу.

Оцінюючи позицію представника відповідача щодо правомірності оскаржуваного наказ з тих підстав, що пунктом 92 Типової інструкції з діловодства у територіальних органах Держгеокадастру, затвердженої наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 600 від 15.10.2015р. (далі - Інструкція №600) передбачено право управління у разі відміни попереднього розпорядчого документу, викладати розпорядчу частину наказу словами "Визнати таким, що втратив чинність", суд зазначає, що такі до уваги не беруться враховуючи вищенаведене, а також наступне.

Відповідно до пункту 1 розділу I Інструкції №600, вона встановлює загальні положення щодо функціонування структурних підрозділів з діловодства в головних управліннях Держгеокадастру в областях, місті Києві, управліннях (відділах) Держгеокадастру в районах, Міжрегіональному управлінні Держгеокадастру у м. Херсоні та Автономній Республіці Крим, вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами в установах незалежно від способу фіксації та відтворення інформації, яка міститься в документах, включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік і контроль за виконанням.

Право на створення, підписання, погодження, затвердження документів визначається актами законодавства, положеннями територіальних органів Держгеокадастру, положеннями про структурні підрозділи і посадовими інструкціями (п. 10 розділу II Інструкції №600).

Згідно пункту 84 розділу II Інструкції №600, накази видаються як рішення організаційно-розпорядчого характеру. За змістом управлінської дії накази видаються з основних питань діяльності територіального органу Держгеокадастру, адміністративно-господарських, кадрових питань.

Отже, як видно із вищепроцитованих норм право на створення наказів визначається актами законодавства та положенням територіальних управлінь.

При цьому, повноваження головних управлінь Держгеокадастру визначені в пункті 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03.02.2015 № 14 (далі - Положення №14, що діяло на момент прийняття оскаржуваного наказу).

Із пункту 9 Положення №14 випливає, що головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Акти Головного управління можуть бути скасовані Головою Держгеокадастру повністю чи в окремій частині, у тому числі за дорученням Віце-прем'єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, а також Віце-прем'єр-міністром України - Міністром регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України у разі відмови Голови Держгеокадастру скасувати такий акт.

Суд звертає увагу, що відповідно до вищезазначених норм, акти головного управління можуть бути скасовані головою Держгеокадастру, при цьому, такі не містять повноважень самих управлінь скасовувати чи визнавати таким, що втратили чинність власні накази/акти.

Суд акцентує увагу на тому, що положеннями Інструкції №600 закріплено порядок оформлення документів/наказів, а не визначено повноваження головних управлінь, а відтак, не приймає вищенаведені доводи представника відповідача до уваги.

За таких обставин враховуючи вище процитовані норми та практику ЄСПЛ, суд доходить висновку, щодо оскаржуваний наказ є незаконним, та відповідно, підлягає скасуванню.

Визначаючись щодо позовних вимог в частині зобов'язання відповідача розглянути клопотання від 12.08.2016 р. про затвердження проекту землеустрою по суті, суд зазначає про наступне.

Як видно із матеріалів справи та зазначалось вище 12.08. 2016 р. позивач звернувся із клопотанням до відповідача затвердити проект землеустрою, за наслідком розгляду якого надано відповідь від 14.09.2016 р. за вих.№К-14799/0-4399/6-16, у якій суб'єктом владних повноважень висловлено свою позицію щодо поданого звернення відповідно до ситуації, що діяла на той час. При цьому, сама відповідь позивачем не оскаржується.

А відтак, суд вважає, що звернення позивача від 12.08.16 р. розглянуто, позивачу надано відповідь, а тому відсутні підстави зобов'язувати відповідача розглянути клопотання від 12.08.2016 р. ще раз. Відтак, позовні вимоги у цій частині задоволеню не підлягають.

Згідно зі статтею 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до частини першої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ст. 86 КАС України).

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що мотивація та докази, на які посилається позивач, дають суду підстави для постановлення висновків, які частково спростовують доводи відповідача, а встановлені у справі обставини частково підтверджують позицію позивача, покладену в основу заявленого позову, а відтак, адміністративний позов належить задовольнити частково та визнати незаконним і скасувати наказ ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області№2-8553/15-16-СГ від 4.04.2016р. В решті позовних вимог відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що відповідно до статті 94 КАС України, що якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

При цьому, згідно частини першої статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала.

З матеріалів справи видно, що при звернені з позовом до суду позивачем за дві вимоги немайнового характеру про скасування наказу та зобов'язання вчинити дії, сплачено судовий збір у розмірі 1102,40 грн., що підтверджується квитанцією від 7.10.16 р. №0.0.629695307.1.

Як зазначалося, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, в частині визнання незаконним та скасування наказу.

За таких обставин, наявні підстави для стягнення із ГУ Держгеокадастру за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 частину (пропорційно до задоволених позовних вимог) сплаченого при зверненні до суду судового збору у сумі 551,20 грн.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №2- 8553/15-16-сг від 04.07.16 р.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) судовий збір в розмірі 551,20 (п'ятсот п'ятдесят однієї гривні 20 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна