Справа № 497/1470/16-а
Суддя: Кодінцева С. В.
Дата ухвалення: 2017-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/1470/16-а
Провадження № 2-а/497/3/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2017 року, м.Болград

Болградський районний суд Одеської області

в особі - головуючого судді Кодінцевої С.В.

з участю секретаря судового засідання - Ковтун О.І.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Воловяшко Т.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Болград справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України у Болградському районі Одеської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання здійснити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищеназваним адміністративним позовом (а.с.2-12), та просить постановити судове рішення, яким:

- визнати відмову Управління пенсійного фонду України в Болградському районі Одеської області у призначенні, нарахування та виплаті ОСОБА_1 пенсії за вислугу років неправомірною та скасувати рішення за № 20 від 15.07.2016 року;

- визнати достатнім для призначення пенсії за вислугу років спеціальний стаж роботи ОСОБА_1 21 рік 10 місяців 12 днів, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 19 років 5 місяців 22 дня.

- зобов'язати Управління Пенсійного Фонду України у Болградському районі Одеської області призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років у розмірі 90 % від місячного заробітку без обмеження граничного розміру та з урахуванням середньомісячної суми виплат за останніх 60 календарних місяців роботи перед зверненням за призначенням пенсії, яка становить 15 435.60 гривен відповідно до довідки прокуратури Одеської області № 536 від 09.06.2016 року про розмір місячного заробітку, починаючи з 13 липня 2016 року (з дня звернення за пенсією).

- стягнути з Управління пенсійного фонду України в Болградському районі Одеської області на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 13 липня 2016 року він звернувся до відповідача з заявою про призначення йому пенсії за вислугою років у відповідності до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Однак, рішенням Комісії для розгляду спірних питань, пов'язаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсії УПФ в Болградському районі Одеської області від 15.07.2016 року за № 20 було відмовлено в призначенні пенсії, з посиланням на те, що згідно пункту 5 розділу Ш Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213, з 01.06.2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким призначаються пенсії, зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1790-ХІІ.

Проте позивач стверджує, що на теперішній час є чинним Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VІІ, та згідно положень ст. 86 цього закону прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку, та частиною першою цієї статті передбачено поступове збільшення необхідної для призначення пенсії вислуги років. Тобто, положеннями цього закону з кожним роком погіршуються умови, за якими прокурор може отримувати пенсію.

Таким чином, для призначення пенсії за вислугу років на підставі ст.86 ч.1 цього закону, йому позивачу станом на червень місяць (на час звернення з заявою до УПФ) потрібно мати спеціальний стаж 22 роки 6 місяців, при наявності стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Разом з цим, до липня 2011 року діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ, та ст.50-1 якого (в редакції від 2001 року) було передбачено, що право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку мають прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років.

На думку позивача, нині діючий закон № 1697-VІІ від 14.10.2014 року суттєво погіршує його, позивача становище та обмежує в реалізації його законних прав та інтересів які гарантувалися державою упродовж 10 років Законом від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ, та на які він, позивач розраховував працюючи в органах прокуратури. Тобто, положення нового Закону значно обмежують права позивача, що призводить до звуження їх змісту і обсягу, погіршує його матеріальне становище та рівень життя.

Саме за викладених обставин, позивач вважає, що має право на призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ в редакції, яка діяла до липня 2011 року, що гарантується Конституцією України та рішеннями Конституційного суду України, нормами міжнародного права.

Справа перебувала у провадження судді Тимошенко І.В. (а.с.29). Ухвалою судді від 28.07.2016 року було відкрито провадження по справі (а.с.30).

Згідно розпорядження керівника апарату Болградського районного суду Одеської області від 03.10.2016 року № 77 було призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи у зв'язку з відрахуванням судді Тимошенко І.В. зі штату суду відповідно до Постанови Верховної ради України від 22.09.2016 року № 1600-VIII у зв'язку з поданням заяви про відставку (а.с.45).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.10.2016 року, справу передано на розгляд судді Кодінцевої С.В. (а.с.46), та ухвалою від 04.10.2016 року прийнято до свого провадження (а.с.47).

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі, надав пояснення з підстав зазначених у позові.

Представник відповідача (а.с.49-50) надала письмові заперечення (а.с.34-36). В судовому засіданні заперечувала доводи позивача, викладені в адміністративному позові, наполягала на відмові в задоволенні позову.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач на даний час працює прокурором Ізмаїльської місцевої прокуратури (а.с.17).

13 липня 2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення йому пенсії за вислугу років на підставі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 року у розмірі 90 відсотків суми місячної чинної заробітної плати (а.с.7).

Рішенням Комісії для розгляду спірних питань, пов'язаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсії відповідно до чинного законодавства про пенсійне забезпечення Управління пенсійного фонду України в Болградському районі Одеської області від 15.07.2016 року за № 20 було відмовлено в призначенні пенсії, з посиланням на те, що згідно пункту 5 розділу Ш Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213, яким з 01.06.2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким призначаються пенсії, зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1790-ХІІ (а.с.24-27).

Дослідивши в судовому засіданні копію, засвідчену належним чином відділом кадрів прокуратури Одеської області, трудової книжки НОМЕР_1, заведеної 25 вересня 1989 року на ім'я позивача, ОСОБА_1 вбачається, що в період:

- з 21.06.1989 року по 30.11.1990 року позивач працював в Болградському автотранспортному підприємстві № 15120 Одеського територіально-виробничого об'єднання автотранспорту,

- 01.12.1990 року зарахований на підготовче відділення Одеського державного університету імені І.І.Мечникова,

- з 01.09.1991 року по 30.06.1996 року навчався на юридичному факультеті Одеського державного університету імені І.І.Мечникова,

- з 23.01.1997 року по 30.01.2001 року працював слідчим в органах прокуратури,

- з 31.01.2001 року та по теперішній час працює прокурором в органах прокуратури (а.с.15-17).

Закінчивши навчання в Одеському державному університеті імені І.І. Мечникова, позивач здобув вищу юридичну освіту за спеціальністю правознавство, за кваліфікацією спеціаліста - юрист, що підтверджується дипломом серії НОМЕР_2 від 28.06.1996 року (а.с.18, 19).

На дату звернення з заявою до УПФ, позивач мав спеціальний стаж роботи, потрібний для призначення пенсії за вислугу років 21 рік 10 місяців 12 днів, з яких:

-2 роки 4 місяці 20 днів, половина строку навчання у Вищому навчальному юридичному закладі (з 01.09.1991 року до 28.06.1996 року), що вбачається з диплому про вищу юридичну освіту;

-19 років 5 місяців 22 дня, робота в органах прокуратури з 23.07.1997 року по 13.07.2016 року, що підтверджується копією трудової книжки.

Зазначене також підтверджується розрахунком стажу роботи здійсненого спеціалістом Управління пенсійного фонду України в Болградському районі Одеської області (а.с.26), протоколом УПФ № 879 від 15.07.2016 року (а.с.25).

Щодо зарахування половини строку навчання до стажу роботи суд виходить з наступного.

До вислуги років, що дає право на пенсію за вислугою років згідно із вказаною вище частиною 5 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», зараховується половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах.

28 червня 1996 року Одеським державним університетом імені І.І.Мечникова позивачу видано диплом спеціаліста НОМЕР_2, згідно якого підтверджується, що ОСОБА_1 навчався на юридичному факультеті Одеського державного університету імені І.І.Мечникова та повністю закінчив курс навчання, за спеціальністю «правознавство» і рішенням державної екзаменаційної комісії присвоєно кваліфікацію спеціаліста «юрист».

У трудовій книжці наявний запис, що ОСОБА_1, навчався у Одеському державному університетом імені І.І.Мечникова з 01.09.1991 до 28.06.1996, що складає 4 роки 8 місяців 28 днів, а відповідно половина навчання буде 2 роки 4 місяці 14 днів (а.с.16).

Таким чином, стаж роботи позивача на день звернення до Управління Пенсійного Фонду України у Болградському районі Одеської області, що дає право на пенсію за вислугою років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», становить більше 20 років.

На момент звернення позивача про призначення пенсії і на сьогодні діє Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII, відповідно до ст.86 якого прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.

Так, частиною 1 ст.86 цього Закону передбачено поступове збільшення необхідної для призначення пенсії вислуги років, а саме: прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років,

з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Таким чином, за нормами цього Закону кожного року погіршуються умови, за якими прокурор може отримувати пенсію.

Як наслідок, для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ч.1 ст.86 Закону від 14.10.2014 року №1697-VII позивачу станом на червень 2016 року потрібно мати спеціальний стаж 22 роки і 6 місяців, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Втім, до липня 2011 року був чинним Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року N 1789-XII. Відповідно до статті 50-1 цього закону (в редакції від 2001 року) право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку мають прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років.

Тобто, з 2001 року по 2011 рік, коли позивач працював на посадах в органах прокуратури, для нього діяли гарантії пенсійного забезпечення як для працівника прокуратури, які суттєво відрізняються від положень, передбачених нині діючим Законом.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Отже, згідно Основного Закону України, вирішальним є право, а не закон.

Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб'єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Із цього приводу Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишалися передбачуваними.

Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (правові позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005, від 29 червня 2010 року N 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року N 10-рп/2011).

Стабільність правового регулювання проявляється, зокрема, у неприпустимості внесення довільних змін до наявної системи норм та є віддзеркаленням підтримання довіри громадян до законів та дій держави. Збереження розумної стабільності означає, серед іншого, обов'язок законодавця при зміні умов набуття права на отримання соціальних благ враховувати законні очікування, пов'язані з виконанням (повністю або частково) умов набуття такого права.

Забезпечення верховенства права має враховуватися законодавцем і при внесенні змін до законів, передусім забезпечувати недопустимість звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод (стаття 22 Конституції України).

Питання недопущення звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод неодноразово було предметом конституційного розгляду.

Зокрема, у абзаці шостому пункту 4 Рішення Конституційного Суду України від 14 червня 2007 року N 3-рп/2007 зазначається, що звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Конституційний Суд України в Рішенні N 9-рп/2009 від 28 квітня 2009 року, вказуючи на недопустимість звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод, що об'єктивно призведе до погіршення становища особи в суспільстві через їх обмеження, зробив концептуальне застереження органам державної влади про те, що невиконання державою своїх зобов'язань призводить до порушення принципів правової держави, ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави (абзац п'ятий пункту 5 мотивувальної частини).

У рішенні від 20 березня 2002 N 5-рп/2002 Конституційний Суд України визначив, що Конституція України відокремлює категорії громадян України, які потребують додаткових гарантій держави, зокрема гарантій соціального захисту. До них, насамперед, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органів, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку. Зупинення пільг, компенсацій і гарантій для зазначених категорій громадян без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їх сімей.

У мотивувальній частині Рішення від 6 липня 1999 року N 8-рп/99 Конституційний Суд України також зазначив: «Служба в міліції, прокуратурі, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов'язані з постійним ризиком для життя і здоров'я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення».

Необхідно також зазначити, що відповідно до правової позиції Конституційного Суду України багато пільг, встановлених законами, зокрема Законом України «Про прокуратуру» № 1790-ХІІ, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів. Зупинення пільг, компенсацій і гарантій для працівників таких органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей (Рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 (v005p710-02) у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

Оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 46 Конституції України), то, відповідно до статті 22 Конституції України, звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається.

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій певним категоріям громадян, у тому числі працівникам прокуратури, полягає також у тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлено не втратою працездатності, безробіттям або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру їх доходів чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер (рішення Конституційного Суду України: від 6 липня 1999 року N 8-рп/99 у справі щодо права на пільги; від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій; від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004 у справі про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів) (Рішення від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004).

Конституційний Суд України вважає, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен ураховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізовуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізовувати інше право (гарантію).

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Європейську конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини дає підстави для формування позиції, відповідно до якої при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу.

Зокрема, у справі «Федоренко проти України» ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (пункт 21 Рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України»).

Згідно висновку ЄСПЛ, певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) - на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Таким чином, статтю 1 вказаного Першого протоколу слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо вона дотримала всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей.

Тобто, в названому рішенні ЄСПЛ установив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу, умовою наявності «правомірних очікувань», у розумінні практики ЄСПЛ, є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» це очікування можливості здійснення певного права, як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, які є носіями відповідного права.

Згідно з приписами частини першої статті 58 Конституції України, закони й інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Конституція України має вищу юридичну силу, а закони й інші нормативно-правові акти повинні відповідати їй.

Законодавець, змінюючи чинне законодавство, має балансувати між необхідністю змін у законодавчому регулюванні та збереженням стабільності в суспільстві, однак слід пам'ятати, що першочерговими є інтереси громадян.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 13 травня 1997 року N 1-зп зазначив, що стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи в громадян упевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршено прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акту (абзаци перший і другий пункту 5 мотивувальної частини вказаного Рішення).

Суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності тільки за умови, якщо вони; скасовують або пом'якшують відповідальність особи (абзац другий пункту 2 Рішення Конституційного Суду України N 6-рп/2000 КСУ від 19 квітня 2000 року). Мета принципу незворотності - блокувати ущемлення прав і свобод людини з боку держави. Така направленість тлумачення цього принципу робить його однією з важливих гарантій захисту від свавілля з боку влади, безпеки людини як громадянина, довіри до державних інституцій. Надання зворотної сили законам суперечить духу правової держави.

Отже, Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року значно звужує обсяг права позивача ОСОБА_1 на соціальний захист як прокурора, установлений Конституцією України та спеціальним законом в частині права на отримання пенсії, яке існувало до 2011 року, що суперечить статті 58 Конституції України.

Фактично цим Законом № 1697-VII установлено менш сприятливі умови соціального захисту прокурорів порівняно з тими умовами, що були законодавчо передбачені в період з 2001 по 2011 рік, що означає порушення конституційного принципу рівності всіх перед законом (частина перша статті 24 Конституції України).

Рівність усіх перед законом, що випливає із частини першої статті 24 Конституції України, впливає на регулювання всіх суспільних відносин. Дотримання цього принципу означає, зокрема, й безпідставну заборону без розумного виправдання запроваджувати різницю в правах осіб, які належать до однієї й тієї самої категорії (заборону відмінного поводження з особами, які знаходяться в однакових чи споріднених ситуаціях).

Рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено в міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема в Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статті 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 14), Протоколі N 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 1), ратифікованих Україною, та в Загальній декларації прав людини 1948 року (статті 1, 2, 7).

На момент звернення позивача до управління Пенсійного фонду його спеціальний стаж роботи, потрібний для призначення пенсії за вислугу років, складав 21 рік 1 місяць 23 дні (а.с.15-17, 18, 25-26).

Частиною 1 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 року, передбачено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Відповідно до частини 2 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону № 2663-ІІІ) розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Частиною 13 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону № 2663-ІІІ) встановлено, що обчислення (перерахунок) пенсій проводиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

Відповідно до довідки прокуратури Одеської області від 12.07.2016 року № 536 заробітна плата позивача ОСОБА_1 складається:

-основний оклад 2 048.00 гривен,

-класний чин 135.00 гривен,

-вислуга років 614.40 гривен (30%).

Інші виплати, які передбачені законодавством:

1.(74 050.22 гривен х 1.62 + 6 100.40 гривен) : 60 = 2 101.03 гривен.

2.(348 976.32 гривен х 1.59 + 23 273.03 гривен) : 60 = 9 635.76 гривен.

3.4 830.84 х 1.29 : 60 =103.86 гривен.

4.47 852.96 : 60 = 797.55 гривен.

Разом: 12 638.20 гривен.

Ітого: 2 048.00 +135.00 +614.40 +12 638.20 = 15 435.60 гривен.

Сума заробітної плати для нарахування пенсії у межах максимальної 15 435.60 гривен (а.с.21).

Доводи відповідача, наведені у запереченнях на адміністративний позов, та надані в судовому засіданні спростовуються встановленими судом обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та аналізом вище наведених норм права.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

У відповідності до ч. 1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з адміністративним позовом ОСОБА_1 сплатив судовий збір в розмірі 551.20 гривен, що підлягає стягненню з держави на його користь.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.19, 58 Конституції України, рішеннями Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005, від 29 червня 2010 року N 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року N 10-рп/2011, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001 року, ст.ст.2, 17, 18, 19, 70, 71, 86, 94, 159, 160, 161, 162, 186 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України у Болградському районі Одеської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання здійснити певні дії - задовольнити.

Визнати неправомірним рішення Управління Пенсійного Фонду України у Болградському районі Одеської області про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років неправомірно та скасувати рішення за № 20 від 15.07.2016 року.

Визнати достатнім для призначення пенсії за вислугу років спеціальний стаж роботи ОСОБА_1 - 21 рік 10 місяців 12 днів, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 19 років 5 місяців 22 дня.

Зобов'язати Управління Пенсійного Фонду України у Болградському районі Одеської області призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років у розмірі 90 % від місячного заробітку без обмеження граничного розміру та з урахуванням середньомісячної суми виплат за останніх 60 календарних місяці роботи перед зверненням за призначенням пенсії, яка становить 15 435.60 гривен відповідно до довідки прокуратури Одеської області № 536 від 12.07.2016 року про розмір місячного заробітку, починаючи з 13 липня 2016 року (з дня звернення за пенсією).

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 551.20 гривен (п'ятсот п'ятдесят одна гривня двадцять копійок).

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлено 30.01.2017 року.

Суддя: С.В.Кодінцева