Справа № 351/872/6-а,2-а/351/24/16
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2017-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 року Справа № 876/7708/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Яворського І.О., Носа С.П.

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Танюка І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Заболотівської селищної ради Снятинського району Івано-Франківської області на постанову Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 12 серпня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до Заболотівської селищної ради Снятинського району Івано-Франківської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, визнання протиправним рішення,

в с т а н о в и в :

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним адміністративним позовом, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просила визнати протиправними дії Заболотівської селищної ради в особах розпорядників інформації, щодо ненадання їй публічної інформації за заявами № 227, №228 від 01.12.2015, зобов'язати Заболотівську селищну раду надати зазначену публічну інформацію, визнати протиправним рішення Заболотівської селищної ради від 11.02.2016 про відмову депутату в/о №12 ОСОБА_1 у наданні безкоштовно публічної інформації селищної ради, визнати протиправними рішення Заболотівської селищної ради від 11.02.2016 щодо визначення спеціального місця для роботи запитувачів без дозволу фотографувати, ксерокопіювати, переписувати, застосувати покарання щодо невиконання розпорядником інформації обов'язків згідно Закону України та зобов'язати Заболотівську селищну раду виконати вимоги ст.14 ч.1 п.4 Закону України "Про доступ до публічної інформації", визначивши спеціальне місце в селищній раді для роботи запитувачів із можливістю фотографувати, ксерокопіювати, переписувати інформацію.

Постановою Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 12.08.2016 позов було задоволено частково.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, Заболотівська селищна рада подала апеляційну скаргу, яку мотивує тим, що селищна рада з дотриманням норм Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», розглядаючи подані заяви депутата селищної ради ОСОБА_1, задовольнила її клопотання, зокрема для неї було відведене спеціальне місце для огляду протоколів сесій без права фотографувати та копіювати, у зв'язку з тим, що протоколи сесій містять додатки - інформацію в розумінні ч.5 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» з іменами, по-батькові фізичних осіб та найменуванням юридичних осіб, яка не може бути поширена. Крім того, відповідно до ч.2 ст.21 Закону України «Про доступ до публічної інформації», у разі якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов'язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк. Проте позивачем наданий рахунок не оплачений, а тому запитувана інформація не була надана. Тому просить скасувати постанову Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 12.08.2016 та прийняти нову, якою відмовити позивачу в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Танюка І.Д., який підтримав апеляційну скаргу, позивача ОСОБА_1, яка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, дослідивши наявні в справі письмові докази та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що 01.12.2015 ОСОБА_1 звернулася до голови Заболотівської селищної ради із заявою, яка була зареєстрована за № 227, в якій просила надати протокол першої сесії 7 демократичного скликання Заболотівської селищної ради від 26.11.2015, а також 01.12.2015 звернулась із заявою, яка була зареєстрована за № 228, в якій просила надати протоколи всіх сесії (окрім протоколу 27 сесії) 6 демократичного скликання Заболотівської селищної ради для ознайомлення.

Листом № 228/01-19 від 07.12.2015 Заболотівська селищна рада повідомила, що у зв'язку з тим, що інформація містить великий обсяг, вона буде надана на протязі 20-ти днів після проведення відшкодування витрат на копіювання у розмірі 0,2 % мінімальної заробітної плати за кожен аркуш.

Листом від 21.12.2015, який зареєстровано у вхідній кореспонденції відповідача 21.12.2015 за № Б-258, ОСОБА_1 звернулася із проханням надати відповіді на попередні заяви №№ 227, 228 від 01.12.2015, оскільки письмової відповіді чи можливості ознайомитись із запитуваними документами не отримала.

Заболотівська селищна рада у відповідь на лист № Б-258 від 21.12.2015 листом № 237/01-19 від 22.12.2015 повідомила, що на попередні запити вже була дана відповідь, яка надіслана Укрпоштою.

24.12.2015 ОСОБА_1 повторно звернулася до відповідача із заявою, яка зареєстрована за № Б-262 від 24.12.2015, в якій просила надати запитувану інформацію згідно заяв №№ 227, 228 від 01.12.2015. При цьому послалась на вимоги Закону України «Про доступ до публічної інформації» та вказала, що розпорядники інформації зобов'язані надавати публічну інформацію. Також повідомила, що жодних рахунків чи розміру плати їй не повідомляли. Вимога про оплату послуг копіювання є незаконною, оскільки ч.4 ст.21 вказаного закону передбачає, що за надання суспільно важливої інформації плата не стягується. Просила надати інформацію безоплатно, оскільки запитувана нею інформація становить суспільний інтерес.

На вказаний запит позивачці була надана відповідачем проміжна відповідь № 241/01-19 від 31.12.2015, якою повідомлено, що її заява від 24.12.2015 направлена на розгляд чергової сесії селищної ради.

За наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 від 24.12.2015 на 4 сесії було прийнято два рішення селищної ради, зокрема, рішення від 11.02.2016, яким відмовлено депутату в/о №12 ОСОБА_1 у наданні безкоштовно публічної інформації селищної ради. Також було прийнято рішення від 11.02.2016, яким визначено місце для отримання інформації депутатом селищної ради ОСОБА_1 протоколів сесії селищної ради у кабінеті секретаря селищної ради без копіювання та фотографування матеріалів, у зв'язку з тим, що протоколи містять додатки з конфіденційною інформацією фізичних та юридичних осіб.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено, що вся інформація, яка міститься в запитуваних позивачкою протоколах сесії селищною ради, носить конфіденційний характер та доступ до яких було обмежено фізичними або юридичними особами, відмова відповідача у наданні публічної інформації з підстави віднесення її до конфіденційної є незаконною. Крім того, обмеженню доступу підлягала інформація, а не документ, якщо ж документ і містив інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення мала бути надана інформація, доступ до якої необмежений. Також, суд першої інстанції вказав, що така відмова відповідача є незаконною, оскільки існує пряма заборона у відмові надавати інформацію про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. Вимога про притягнення до відповідальності розпорядника інформації відповідно до Закону не підлягає до задоволення, оскільки такий спосіб захисту не відповідає вимогам КАС України, а може бути реалізований в порядку ст. 213-3 КУпАП.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 34 Конституції України встановлено право кожного вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про інформацію», основними напрямами державної інформаційної політики є забезпечення доступу кожного до інформації; забезпечення рівних можливостей щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації; створення умов для формування в Україні інформаційного суспільства; забезпечення відкритості та прозорості діяльності суб'єктів владних повноважень; створення інформаційних систем і мереж інформації, розвиток електронного урядування; постійне оновлення, збагачення та зберігання національних інформаційних ресурсів; забезпечення інформаційної безпеки України; сприяння міжнародній співпраці в інформаційній сфері та входженню України до світового інформаційного простору.

Згідно з положеннями ст.5 цього Закону, кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про інформацію», право на інформацію забезпечується: створенням механізму реалізації права на інформацію; створенням можливостей для вільного доступу до статистичних даних, архівних, бібліотечних і музейних фондів, інших інформаційних банків, баз даних, інформаційних ресурсів; обов'язком суб'єктів владних повноважень інформувати громадськість та засоби масової інформації про свою діяльність і прийняті рішення; обов'язком суб'єктів владних повноважень визначити спеціальні підрозділи або відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації; здійсненням державного і громадського контролю за додержанням законодавства про інформацію; встановленням відповідальності за порушення законодавства про інформацію.

Згідно ст.20 цього Закону, за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) .

Відповідно до ст.1 цього Закону, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з положеннями ст.3 Закону України «Про доступ до публічної інформації», право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема : обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

Статтею 4 вказаного Закону встановлено, що доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах прозорості та відкритості діяльності суб'єктів владних повноважень, вільного отримання та поширення інформації, крім обмежень, встановлених законом, рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

Згідно ст.5 цього Закону, доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах, будь-яким іншим способом, надання інформації за запитами на інформацію.

Статтею 14 вказаного Закону встановлено обов'язки розпорядника інформації, серед яких обов'язок оприлюднювати інформацію про свою діяльність та прийняті рішення, вести облік запитів на інформацію, надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядники інформації зобов'язані оприлюднювати нормативно-правові акти, акти індивідуальної дії (крім внутрішньо-організаційних), прийняті розпорядником, проекти рішень, що підлягають обговоренню, інформацію про нормативно-правові засади діяльності.

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Положеннями ст.19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі.

Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно ч.4 цієї статті, у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Статтею 22 цього ж Закону встановлено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках : 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації (ч.2 ст.22).

Частиною 1 статті 6 цього Закону встановлено, що інформацією з обмеженим доступом є: конфіденційна інформація; таємна інформація; службова інформація.

Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог : 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

З наведеного можна дійти висновку, що доступ до інформації може бути обмежений лише за наявності всіх трьох вимог. При відсутності ж хоча б однієї з них інформація є відкритою, а розпорядник інформації зобов'язаний надати таку або довести, що наявні всі три підстави для обмеження доступу до неї.

Відповідно до ч.2 ст.21 Закону України «Про інформацію», конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 11 Закону України «Про інформацію», інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження.

Відповідно до положень ст.5 Закону України «Про захист персональних даних», персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Відповідно до ч.5 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

У п.3.2 Рішення Конституційного суду України від 20.01.2012 по справі № 2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України, на які покликається відповідач в апеляційній скарзі та відповіді на запит, зазначено, що відкритою є будь-яка інформація, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом (частина друга статті 20 Закону № 2657). Зокрема, відкритою є публічна інформація, крім випадків, встановлених законом, яка відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених законом (частина перша статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації). Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень.

Згідно з Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду № 11 від 30.09.2013 «Про практику застосування адміністративними судами положень Закону України № 2939-VI від 13.01.2011 «Про доступ до публічної інформації» у відносинах, пов'язаних із забезпеченням права на доступ до публічної інформації, конфіденційна інформація повинна визначатися відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Таким чином, інформація про осіб, котрі одержали державне та комунальне майно у власність чи користування, про розмір оплати праці та інших виплат з бюджетів усіх рівнів, не є інформацією з обмеженим доступом.

Складовою частиною державного майна є земля (ст.13 Конституції України, ч.2 ст.78 Земельного кодексу України). Відповідно, не може бути обмежено доступ до інформації про земельні ділянки, надані приватним особам у користування, а також прізвища, імена, по батькові цих фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали такі ділянки.

Обмеження щодо наведеної інформації може бути застосовано у випадку передбаченому частиною другою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» і лише з мотивів попередження шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Крім того, відповідно до ч.5 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

На підставі вказаного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не доведено, що вся інформація, яка міститься в запитуваних позивачкою протоколах сесії селищною ради, носить конфіденційний характер та доступ до яких було обмежено фізичними або юридичними особами, відмова відповідача у наданні публічної інформації з підстави віднесення її до конфіденційної є незаконною.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядники інформації зобов'язані: оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; вести облік запитів на інформацію; визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Відповідно до ст. 21 зазначеного вище закону інформація на запит надається безкоштовно. У разі якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов'язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк. Розмір фактичних витрат визначається відповідним розпорядником на копіювання та друк в межах граничних норм, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо розпорядник інформації не встановив розміру плати за копіювання або друк, інформація надається безкоштовно. При наданні особі інформації про себе та інформації, що становить суспільний інтерес, плата за копіювання та друк не стягується.

Отже, з вищенаведених норм випливає, що заборона проводити копіювання та фотографування протоколів сесії селищної ради, яка викладена в рішенні відповідача від 01.02.2016 є незаконною.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що запит № 227 від 01.12.2015 не стосувався надання копій документів, а запит № 228 від 01.12.2015 стосувався отримання протоколів сесії для ознайомлення, а не копіювання.

Також, слід наголосити, що відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», посадові особи місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, керівники підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності, розташованих на території відповідної ради, на звернення депутата місцевої ради надають йому довідкові матеріали та іншу інформацію, необхідні для здійснення депутатських повноважень.

Отже, суд першої прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_1 мала бути надана вся запитувана нею інформація, як депутату відповідної ради, а посилання представника відповідача про належність позивача до іншої профільної депутатської комісії, як підстава для відмови у надані їй інформації, є незаконною.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апелянта на правомірність прийнятої постанови не впливають та висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Заболотівської селищної ради Снятинського району Івано-Франківської області залишити без задоволення, а постанову Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 12 серпня 2016 року по справі № 351/872/16-а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня складання ухвали в повному обсязі.

Головуючий : Р.В.Кухтей

Судді : І.О.Яворський

С.П.Нос

Повний текст ухвали складено 31.01.2017.