Справа № 183/2676/16(2-а/183/97/16)
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2017-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

26 січня 2017 рокусправа № 183/2676/16(2-а/183/97/16)
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Гімона М.М.

суддів: Чумака С. Ю. Юрко І.В.

за участю секретаря судового засідання: Федосеєєвої Ю.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача Устименко Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2016 року по справі № 183/2676/16 за позовом ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Новомосковської міської ради про визнання недійсним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Новомосковської міської ради № 221 від 27.04.2016 року «Про демонтаж тимчасових споруд і звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок у м. Новомосковську».

Постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Вважаючи вказане рішення таким, що винесено судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати і постановити нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги її заявник посилається на те, що відповідно до ч. 3 ст. 212 Земельного кодексу України повернення самовільно зайнятих земельних ділянок проводиться лише за рішенням суду. Також зазначає, що у відповідача були відсутні підстави для винесення рішення про звільнення земельної ділянки по вул. Спаській в м. Новомосковську, оскільки рішенням господарського суду Дніпропетровської області вже було вирішено питання стосовно об'єкту розташованого на цій ділянці. Крім того, апелянт зазначив, що тимчасові споруди, зазначені в оскаржуваному рішенні, відповідно до Постанови Кабінету міністрів України від 26.08.2009 року № 982 розміщені на законним підставах, оскільки після звернень позивача в 2011 року із заявою про надання дозволу відмови не було, тому повинен застосуватись принципом мовчазної згоди. Більш того, на думку апелянта оскаржуване рішення прийняте без дотримання норм Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та Порядку планування та здійснення контрольних заходів з питань перевірки стану дотримання суб'єктами господарювання вимог земельного законодавства, затвердженого наказом Мінагрополітики та продовольства України № 132 від 25.02.2013 року, оскільки жодних актів перевірок та актів про порушення згідно цього порядку не складалось.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати постанову суду.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив рішення суду залишити в силі. Наполягав на відсутності у позивача порушеного права та необґрунтованості його доводів про застосування до спірних правовідносин вимог законодавства про звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок.

Вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах апеляційної скарги, вважає, що останню необхідно залишити без задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 27 квітня 2016 року Виконавчим комітетом Новомосковської міської ради прийнято рішення № 221 «Про демонтаж тимчасових споруд і звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок у м.Новомосковську», з урахуванням змін, внесених рішенням Виконавчого комітету № 332 від 22.06.2016 р. (далі по тексту рішення № 221).

Відповідно до пункту 1 зазначеного рішення Виконком визначив, що тимчасові споруди розташовані за адресами: кіоск по АДРЕСА_1; кіоск по АДРЕСА_2; кіоск по АДРЕСА_3; кіоск на перетині АДРЕСА_4; кіоск по АДРЕСА_5; кіоск по АДРЕСА_6, р-н маг. «Роднічок» встановлені без належного оформлення землекористування і правоустановчих документів для розміщення ТС, підлягають демонтажу.

Пунктом 2 зазначеного рішення доручено Інспекції з благоустрою управління ЖКГ та КБ наступного дня після прийняття рішення, направити попередження власникам ТС наведених в п. 1 рішення, про необхідність в добровільному порядку звільнити земельні ділянки зайняті без правових підстав тимчасовими спорудами.

Пунктом 4 даного рішення власникам незаконно встановлених ТС, зазначених в п. 1 рішення, запропоновано в 5-ти денний термін з моменту прийняття рішення, провести демонтаж ТС за власний рахунок.

Не погоджуючись з цими рішеннями, позивач оскаржив його до суду, правомірність винесення якого і є предметом розгляду у даній справі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи не встановлено, яким чином рішенням відповідача № 221 від 27 квітня 2016 року порушені права, свободи та інтереси позивача як фізичної особи. Крім того, суд зазначив, що позивачем не було дотримано порядку розміщення та функціонування тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та з цього приводу зазначає наступне.

Право це система загальнообов'язкових, формально визначених, встановлених чи санкціонованих і гарантованих державою норм, які встановлюють права та обов'язки учасників правовідносин та виступають регулятором суспільних відносин.

Поняття "охоронюваний законом інтерес" наведено в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004, який треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Частиною 1 статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб при здійснені ними владних управлінських функцій на основі законодавства.

Отже, з наведеного слід зробити висновок, що судовому захисту підлягає охоронюване законом право чи інтерес особи.

Як вбачається із адміністративного позову, порушення своїх прав позивач обґрунтовує тим, що він є власником тимчасових споруд (торгових кіосків), яких стосується рішення відповідача № 221, яке він оскаржує.

Колегія суддів вважає, що рішення відповідача № 221 від 27.04.2016 р. ніяким чином не порушує права власності позивача, оскільки за його змістом та суттю не зачіпає будь-яким чином питання виникнення, переходу або зміни права власності на зазначені в ньому тимчасові споруди. Вказане рішення стосується відсутності підстав для розташування певних тимчасових споруд, які не є об'єктами нерухомого майна, а тому можуть бути вільно переміщені у просторі, у певному місці на території міста. При цьому вказане рішення містить констатацію необхідності їх прибирання шляхом демонтажу і пропозицію власникам цих споруд самостійно вчинити відповідні дії.

Отже прав власності позивача, якщо він має це право стосовно зазначених об'єктів, відповідачем не порушено.

В цьому сенсі наданий позивачем до суду укладений ним 16 березня 2014 року з підприємцем ОСОБА_4 договір №52/3 про надання послуг, за яким останній зобов'язаний встановити кіоски на зазначених замовником територіях м. Новомосковська: АДРЕСА_1; АДРЕСА_2; АДРЕСА_3; на перетині АДРЕСА_4; АДРЕСА_5; кіоск по АДРЕСА_6, р-н маг. «Роднічок». (а.с. 59) та акт прийняття-передачі виконаних робіт по договору № 52/3 від 16 березня 2014 року хоча і підтверджують наявність у власності позивача торгівельних лотків у кількості шести штук, але не свідчать про порушення оспорюваним Рішенням № 221 прав позивача як власника цих об'єктів.

В той же час судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що договори оренди чи наявність іншого права користування чи власності на земельні ділянки, на яких розміщені зазначені у Рішенні № 221 тимчасові споруди, з ОСОБА_3 не укладались. Будь яких документів дозвільного характеру на встановлення (розміщення, експлуатацію) тимчасових споруд (малих архітектурних форм чи торгових кіосків) за вказаними в Рішенні № 221 адресами позивачем суду не надано.

Отже, встановлені обставини дають суду підстави вважати, що Рішення № 221 не порушує права власності на зазначені в ньому об'єкти рухомого майна, а наявність у позивача законного права розташування за вказаними в Рішенні № 221 адресами таких об'єктів суду не надано.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність у позивача об'єкта судового захисту за заявленим адміністративним позовом є вірним та обґрунтованим.

Доводи апелянта про те, що відповідно до пункту 10 Постанови Кабінету міністрів України від 26.08.2009 року № 982 спірні тимчасові споруди вважаються встановленими ним законно за принципом «мовчазної згоди», апеляційний суд вважає безпідставними.

Так, відповідно до п. 10 Постанови Кабінету міністрів України від 26.08.2009 року № 982 сільська, селищна, міська рада протягом місяця після реєстрації документів приймає рішення щодо розміщення малої архітектурної форми та/або укладення договору особистого строкового сервітуту. У разі коли рішення щодо розміщення малої архітектурної форми не прийняте протягом місяця після подання суб'єктом господарювання визначених уповноваженим представником документів, вважається, що розміщення малої архітектурної форми дозволяється за принципом "мовчазної згоди".

Пунктом 5 вказаної Постанови КМУ передбачено, що суб'єкт господарювання подає відповідній сільській, селищній, міській раді заяву згідно з додатком 1 до цього Порядку, у якій зазначається бажане місце та строк розміщення малої архітектурної форми, її призначення і загальний опис. Також пунктом 5 зазначеної Постанови КМУ визначено перелік документів які додаються до такої заяви.

Судом встановлено, що позивач у передбаченому порядку із заявами за встановленою формою та з відповідними додатками під час дії вказаної Постанови КМУ до Новомосковської міської ради не звертався, отже жодних прав на розміщення малої архітектурної форми за принципом "мовчазної згоди" у позивача виникнути не могло.

Надані позивачем неодноразові звернення до місцевих органів влади на протязі 2011 року про надання земельних ділянок для функціонування торгівельних кіосків (а.с. 8-20) не відповідають вимогам та формі затвердженій Постановою Кабінету міністрів України від 26.08.2009 року № 982, до них не надавались необхідні документи і за результатами їх розгляду заявнику надавались відповіді (а.с. 21-28).

Крім того, Постанова Кабінету міністрів України від 26.08.2009 року № 982 втратила чинність з 06.06.2011 р. на підставі Постанови Кабінету міністрів України від 25.05.2011 № 548.

Щодо посилань апелянта на норми ч. 3 ст. 212 Земельного Кодексу України, колегія суддів вважає їх безпідставними та з цього приводу зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 Земельного Кодексу України повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Разом з тим, з аналізу оскаржуваного рішення вбачається, воно спрямоване на усунення порушень благоустрою м. Новомосковська, шляхом демонтажу тимчасових споруд, які розміщені без належного оформлення землекористування та установчих документів.

Таким чином, на спірні правовідносини не розповсюджуються положення ч. 3 ст. 212 Земельного Кодексу України.

Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 10 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить: здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об'єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об'єктів тощо.

Відповідно до ст. 20 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом.

Рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов'язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.

Згідно із ч. 1 ст. 40 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" самоврядний контроль у сфері благоустрою населених пунктів здійснюється сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що приймаючи оскаржуване рішення відповідач діяв у межах повноважень та відповідно до норм Закону України «Про благоустрій населених пунктів".

За таких обставин, колегія суддів не бере до уваги і доводи апелянта про порушення відповідачем норм Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та Порядку планування та здійснення контрольних заходів з питань перевірки стану дотримання суб'єктами господарювання вимог земельного законодавства, затвердженого наказом Мінагрополітики та продовольства України № 132 від 25.02.2013 року під час прийняття оскаржуваного рішення, оскільки їх дія не поширюється на правовідносини які виникли між сторонами по справі.

Стосовно посилань апелянта на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.11.2011 року по справі № 23/5005/9182/2011 за позовом Новомосковського міжрайонного прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Новомосковської міської ради до Приватного підприємства «Шанс-Довір'я» про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та відшкодування шкоди, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, рішенням Господарського суду відмовлено у задоволенні позовних вимог про звільнення земельної ділянки що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 з тих підстав, що позивачем не надано належних документальних доказів і не додержана встановлена процедура здійснення перевірки з питань порушення земельного законодавства. Разом з тим, зазначеним рішенням господарського суду не встановлено факту правомірності встановлення тимчасової споруди за зазначеною адресою, а позивач ОСОБА_3 як фізична особа не був учасником у вказаній справі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачається, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції має бути залишена без змін.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2016 року було застосовано заходи забезпечення адміністративного позову у вигляді зупинення дії Рішення № 221.

Відповідно до ч. 4 ст. 118 КАС України якщо у задоволенні вимог позивачеві буде відмовлено, вжиті заходи забезпечення адміністративного позову зберігаються до набрання постановою суду законної сили. Проте суд може одночасно з прийняттям постанови або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення адміністративного позову або заміну одного способу забезпечення адміністративного позову іншим.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення адміністративного позову у справі №183/2676/16.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 24, 118, 195, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2016 року по справі № 183/2676/16 - залишити без змін.

Заходи забезпечення адміністративного позову у справі №183/2676/16, застосовані ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2016 року, скасувати.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з дня її складення в повному обсязі.

Повний текст виготовлено 30 січня 2017 року.

Головуючий: М.М.Гімон

Суддя: С.Ю. Чумак

Суддя: І.В. Юрко