Справа № 500/2992/16-а
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2017-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2017 р.м.ОдесаСправа № 500/2992/16-а

Категорія: 6.1 Головуючий в 1 інстанції: Присакар О.Я.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Крусяна А.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Ізмаїльської міської ради Одеської області на постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Ізмаїльської міської ради Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2 звернулась з адміністративним позовом до Ізмаїльської міської ради Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, під час розгляду справи позивач надала уточнення позовних вимог від 12.09.2016 року про визнання протиправним та скасування рішення Ізмаїльської міської ради Одеської області від 27 листопада 2015 року № 126-VII в частині відмови у наданні ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язання Ізмаїльської міської ради Одеської області повторно розглянути на черговому пленарному засіданні клопотання ОСОБА_2 від 10 листопада 2015 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0, 1000 га. у власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 - в строки, порядку та у спосіб, передбачені ст. 118 Земельного кодексу України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі Договору купівлі-продажу жилого будинку, посвідченого 25.12.1999 року приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфимовою Т.І., вона є власником жилого будинку, розташованого в АДРЕСА_1. У 2015 році позивач звернулась до Ізмаїльської міської ради з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, на якій знаходиться належний позивачу житловий будинок, площею 0,1000 га у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Рішенням Ізмаїльської міської ради № 126-VII від 27 листопада 2015 року у зв'язку із невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральному плану м. Ізмаїл та іншій містобудівній документації у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою позивачу було відмовлено. Вказане рішення прийнято відповідно до ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» і ст.ст. 12, 40, 116 Земельного кодексу України. Проте ані статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ані статтями 12, 40, 116 ЗК України не передбачена можливість відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у зв'язку із невідповідністю місця розташування земельної ділянки генеральному плану та іншій містобудівній документації. До наступного часу позивачем не було реалізовано право на безоплатну передачу державою у власність земельної ділянки в межах норм, встановлених законом.

Враховуючи те, що площа земельної ділянки по АДРЕСА_1, на якій розташований належний позивачу житловий будинок, за даними технічної інвентаризації МБТІ складає 2143 кв. м, а статтею 121 Земельного Кодексу України встановлені норми безоплатної приватизації земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилого будинку в містах в межах 0,10 га, вважає, що в неї є право на безоплатне набуття права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,10 га.

Таким чином, рішенням Ізмаїльської міської ради №126-VII від 27 листопада 2015 року було допущено порушення норм земельного законодавства України, що призвело до порушення її прав та законних інтересів.

Представник відповідача заперечувала проти позову та просила відмовити у його задоволенні з тих підстав, що позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статтями 12, 40, 116 ЗК України не передбачена можливість відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у зв'язку із невідповідністю місця розташування земельної ділянки генеральному плану та іншій містобудівній документації. Однак, це не відповідає дійсності, адже ст.118 ЗК України регулює сам порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами якою передбачена підстава відмови у наданні такого дозволу.

27.11.2015 року Ізмаїльською міською радою було прийнято рішення № 126-VII, яким у зв'язку із невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральному плану м. Ізмаїл та іншій містобудівній документації, було відмовлено Позивачці у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1.

Отже, заява позивача була розглянута на сесії Ізмаїльської міської ради в строки встановлені законом, а саме: на протязі місяця та було відмовлено з підстав передбачених ЗК України. До рішення Ізмаїльської міської ради Одеської області від 27 листопада 2015 року № 126-VII була додана інформація начальника управління містобудування та архітектури Ізмаїльської міської ради з якої вбачається, що земельна ділянка, на яку позивачка має намір отримати згоду на розробку проекту землеустрою, розташована в промисловому планувальному районі міста, у кварталі комунально-складських підприємств, тобто не є зоною житлової забудови. Розміщення земельної ділянки не відповідає містобудівній документації - Генеральному плану міста.

Таким чином, рішення Ізмаїльської міської ради Одеської області від 27 листопада 2015 року № 126 - VII є вмотивованим, правомірним та таким, що прийняте у відповідності до норм діючого законодавства України. Заява ОСОБА_2 була розглянута на сесії Ізмаїльської міської ради з прийняттям відповідного рішення і тому чинним законодавством не передбачений повторний розгляд заяви.

Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 жовтня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Ізмаїльської міської ради Одеської області від 27 листопада 2015 року № 126-VII в частині відмови у наданні ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язано Ізмаїльську міську раду Одеської області повторно розглянути на черговому пленарному засіданні клопотання ОСОБА_2 від 10 листопада 2015 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0, 1000 га. у власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 Одеської області - у строки, порядку та у спосіб, передбачені ст. 118 Земельного кодексу України.

На вказану постанову Ізмаїльською міською радою Одеської області подано апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки у судове засідання не прибули сторони, які беруть участь у справі, про те про розгляд справи були належним чином повідомлені.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Колегією суддів встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 25.12.1999 року ОСОБА_2 є власником житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1.

10.11.2015 р. ОСОБА_2 звернулась до Ізмаїльської міської ради Одеської області з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1.

27.11.2015 р. Ізмаїльською міською радою було прийняте рішення № 126-VII, яким у зв'язку з невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральному плану м. Ізмаїл та іншій містобудівній документації, було відмовлено позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1.

Таким чином, клопотання ОСОБА_2 було розглянуте на сесії Ізмаїльської міської ради у строки, встановлені законом, а саме протягом місяця.

Відповідно до вимог ст. 39 Земельного кодексу України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.

Згідно ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова земельної ділянки здійснюється у межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства.

Частиною 1 статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Відповідно до положень п. 7 ст. 118 ЗК України невідповідність земельної ділянки Генеральному плану міста є підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що Ізмаїльська міська рада, ухвалюючи спірне рішення про відмову у наданні згоди позивачу на розробку проекту землеустрою по відводу земельної ділянки, діяла у межах наданих їй повноважень та з урахуванням діючого законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена Вищим адміністративним судом України в ухвалах від 10.04.2012 р. у справі № К/9991/45241/11, від 31.07.2014 р. у справі № К/800/43028/13, від 17.12.2015 р. у справі № К/800/33591/15.

Вирішуючи справу суд першої інстанції виходив з того, що у Генеральному плані міста та під час внесення змін і його актуалізації не було відображено житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, який належить позивачці з 1999 року.

При цьому, як було зазначено вище, Генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

У зв'язку з викладеним колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що Генеральний план визначається як перспектива розвитку міста, у зв'язку з чим житловий будинок ОСОБА_2 не було відображено на Генеральному плані міста, оскільки цей будинок розташований у промисловій зоні міста.

Крім того, у складі Генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження Генерального плану, що передбачено п. 1 ч. 4 ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» план зонування території розробляється на основі Генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, запобігання надмірній концентрації населення і об'єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об'єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів.

План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації.

Зміна цільового призначення земельної ділянки, яка не відповідає плану зонування території та/або детальному плану території забороняється.

Колегією суддів встановлено, що земельна ділянка, стосовно якої ОСОБА_2 має намір отримати згоду на розробку проекту землеустрою, розташована у промисловому планувальному районі міста, у кварталі комунально-складських підприємств, тобто не є зоною житлової забудови, а саме розміщення цієї земельної ділянки не відповідає містобудівній документації - Генеральному плану міста. Крім того, у вказаній зоні взагалі не має житлових будинків, а розташовані нафтобаза зі складськими приміщеннями.

Вирішуючи справу суд першої інстанції послався на положення ч. 3 ст. 123 ЗК України, а також позицію Вищого адміністративного суду України, яка була викладена в ухвалі від 05.04.2016 року у справі № 554/8350/15-а та зазначив, що оскаржуване рішення Ізмаїльської міської ради не містить жодної мотивованої із перелічених у статті підстав відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Колегія суддів не може погодитися із вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Оскаржуване рішення Ізмаїльської міської ради від 27.11.2015 р. № 126-VII було ухвалено у відповідності до вимог ст. 118 ЗК України, якою визначається порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, оскільки позивач звертався із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки саме у власність.

При цьому, положеннями ст. 123 ЗК України визначається порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності саме у користування.

Крім того, вищевказаною ухвалою ВАСУ від 05.04.2016 р. врегульовані інші правовідносини між юридичною особою та міською радою з виділенням додаткової площі земельної ділянки у користування.

За таких обставин колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта про те, що в даному випадку судом першої інстанції було помилково застосовано положення ст. 123 ЗК України, а також позиція Вищого адміністративного суду України, викладена в ухвалі від 05.04.2016 року по справі №554/8350/15-а.

Згідно до положень ч. 7 ст. 118 ЗК України єдиною підставою відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

В оскарженому рішенні Ізмаїльської міської ради від 27.11.2015 р. зазначено, що ОСОБА_2 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою у зв'язку із невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, Генеральному плану м. Ізмаїл та іншої містобудівної документації.

Враховуючи всі викладені обставини колегія суддів приходить до висновку, що рішення Ізмаїльської міської ради від 27.11.2015 р. № 126-VII «Про відмову у наданні дозволу гр. ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1» є вмотивованим та прийнятим у відповідності до норм діючого законодавства України.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов'язок відсутній, якщо відповідач визнає позов. Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, свою позицію суду доказав та обґрунтував її.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи і, крім того, судом порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, ухвалене судове рішення на підставі вимог ст. 202 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 195; 197; 198; 202; 205; 207; 254 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Ізмаїльської міської ради Одеської області задовольнити, постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 жовтня 2016 року скасувати, постановити у справі №500/2992/16-а нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після надіслання її копії особам, що беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів.

Головуючий: О.В.Джабурія

Суддя: Н.В.Вербицька

Суддя: А.В.Крусян