Справа № 632/2198/16-а
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2017-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 р. Справа № 632/2198/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 12.12.2016р. по справі № 632/2198/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в Первомайському районі Харківської області

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА

22.11.2016 року позивач - ОСОБА_1, звернулась до Первомайського міськрайонного суду Харківської області з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Первомайському районі Харківської області, в якому просила суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови їй у виплаті щомісячної допомоги як дитині війни у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, за період з 03 серпня 2014 року по теперішній час;

- зобов'язати відповідача провести перерахунок призначених їй виплат як дитині війни, виходячи з розміру 30% мінімальної пенсії за віком, розрахованої відповідно до ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» і виплати позивачу суми щомісячної державної соціальної допомоги за період з 03 серпня 2014 року по теперішній час.

За результатами розгляду справи в порядку скороченого провадження, постановою Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 12 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Первомайському районі Харківської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії щодо відмови їй у виплаті щомісячної допомоги як дитині війни у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, за період з 03 серпня 2014 року до 22 травня 2016 року та зобов'язати відповідача провести перерахунок призначених виплат як дитині війни, виходячи з розміру 30% мінімальної пенсії за віком, розрахованої відповідно до ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» і виплати позивачу суми щомісячної державної соціальної допомоги за період з 03 серпня 2014 року до 22 травня 2016 року залишено без розгляду.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України у Первомайському районі Харківської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії щодо відмови їй у виплаті щомісячної допомоги як дитині війни у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, за період з 23 травня 2016 року до 22 листопада 2016 року та зобов'язати відповідача провести перерахунок призначених виплат як дитині війни, виходячи з розміру 30% мінімальної пенсії за віком, розрахованої відповідно до ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» і виплати позивачу суми щомісячної державної соціальної допомоги за період з 23 травня 2016 року до 22 листопада 2016 року відмовлено у повному обсязі через їх безпідставність.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі позивач просить постанову Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 12 грудня 2016 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваної постанови, норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, з підстав та обставин викладених у апеляційній скарзі.

Виходячи з приписів абз. 4 ч. 8 ст. 183-2 КАС України, апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

25 січня 2017 року до Харківського апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання позивача в якому вона просить суд апеляційної інстанції розглянути справу за участю її представника у відкритому судовому засіданні.

Розглянувши зазначене клопотання, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на наступне.

Підстави для проведення апеляційного розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами визначено ст. 197 КАС України.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які прийняті у порядку скороченого провадження за результатами розгляду справ, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 183-2.

Згідно ч. 2 ст. 197 КАС України, якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Враховуючи що вказана адміністративна справа розглядалася в порядку скороченого провадження і в матеріалах справи достатньо доказів для повного, об'єктивного та всебічного з'ясування обставин справи, колегія суддів не вбачає підстав для розгляду справи у відкритому судовому засіданні, розгляд справи має бути проведено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до абз. 4 ч. 8 ст. 183-2, п. 3 ч. 1 ст. 197 КАС України.

Відповідно ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, що позивач - ОСОБА_1, є пенсіонером за віком, інвалідом 2 групи, перебуває на обліку в Управління Пенсійного фонду України у Первомайському районі Харківської області та отримує пенсію первинно з 27.12.1994 року, що підтверджується копією посвідчення НОМЕР_1 від 10.07.2002 року на ім`я позивача по справі (а.с.10).

Постановою Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 08.09.2014 року, яка набрала законної сили 21.10.2014 року по справі №2030/4026/12, провадження 2-а/632/1/14 було частково задоволено позовні вимоги позивача та зобов'язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну допомогу як дитині війни в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком для з урахуванням встановленого законодавством прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, за період з 01.01.2014 року до 02.08.2014 року, в іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.12-13).

Станом на день розгляду даної справи вказана щомісячна соціальна надбавка у розмірі 1541,97 грн. позивачу за вищевказаний період не виплачена, оскільки у відповідача відсутні кошти з відповідним цільовим призначенням для виплати вказаної надбавки (а.с.22).

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 за період з 03.08.2014 року до 22.05.2016 року заявлені за межами строку звернення до адміністративного суду, а тому вказані позовні вимоги підлягають залишенню без розгляду. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині, що стосуються періоду з 23.05.2016 року до 22.11.2016 року, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Колегія суддів частково погоджується з рішенням суду першої інстанції з таких підстав.

Як свідчать матеріали справи, з ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 22.11.2016 року із вимогами до суб'єкта владних повноважень щодо захисту її порушених прав на отримання підвищення до пенсії відповідно до Закону України "Про соціальний захист дітей війни" за період з 03.08.2014 року по день звернення до суду, тобто до 22.11.2016 року.

Згідно з ч.2 ст. 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З наведених вище приписів КАС України випливає, що адміністративний позов може бути поданий у межах строку звернення до адміністративного суду визначеного цим Кодексом або іншими законами, який обчислюється з моменту коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав.

Предметом адміністративного позову у цій справі є перерахунок пенсії, для звернення з яким чинним законодавством України спеціальних строків не встановлено, а тому такий позов має бути поданий в межах визначеного ч. 2 ст. 99 КАС України шестимісячного строку, перебіг якого починається з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

Отже, враховуючи дату звернення позивача до суду з адміністративним позовом (22.11.2016 р.), шестимісячний строк на звернення до суду з позовом, період, за який позивач просить суд захистити його права, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають залишенню без розгляду за період з 03.08.2014 року по 21.05.2016 року, оскільки вони заявлені за межами строку звернення до адміністративного суду, а не по 22.05.2016 року, як помилково вважав суд першої інстанції.

Статтею 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Частиною 2 статті 100 КАС України встановлено, що позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання , так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Слід зазначити, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.

Згідно ч. 1 ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Однак, позивачем ані до суду ані першої, ані апеляційної інстанцій не було надано доказів поважності пропуску строку для звернення до адміністративного суду з позовом щодо визнання дій неправомірними, зобов`язання здійснити перерахунок пенсії за період з 03.08.2014 року по 21.05.2016 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судом при ухваленні рішення в частині залишення без розгляду позовних вимог за 22 травня 2016 року порушено приписи ст.ст. 99, 100 КАС України, а тому постанова суду першої інстанції в цій частині відмови підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення по суті заявлених позовних вимог за цей період.

Відносно заявлених позовних вимог ОСОБА_2 що стосуються періоду з 22 травня 2016 року по 22.11.2016 року, колегія суддів зазначає наступне.

Основним спірним питанням в межах справи, є наявність або відсутність права у позивача та встановлення розміру, який підлягає застосуванню за спірний період з травня по листопад 2016 р. при виплаті особі, яка має статус "дитина війни".

Позивач вважає, що такий показник повинен застосовуватися виходячи з ст..6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» (надалі - Закон), а саме підвищення як доплата до пенсії повинен складати 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, в той же час, на думку відповідача розмір такої виплати повинен складати 66 грн. 43 коп.

Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 6 Закону (в редакції на час прийняття) було встановлено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Редакція цієї статі зазнавала протягом часу певних змін, в той же час, згідно із внесенням останніх змін згідно із Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VIII від 28.12.2014, положення ч.1 ст.6 Закону було викладено в новій редакції, а саме встановлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Редакція цієї статті є чинною на час виниклих між сторонами спірних правовідносин та неконституційною не визнавалась. Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" також не було встановлено змін щодо застосування положень ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни".

Тобто, якщо положеннями попередньої редакції цієї ст.6 Закону визначався розмір, що підлягав застосуванню при підвищенні доплати - виходячи з розміру 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, то згодом, безпосередньо станом за спірний період, встановлений зовсім інший порядок та розмір, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким актом, є Постанова КМ України від 28 грудня 2011 р. № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення».

Так, відповідно до пункту 4 Постанови №1381 в редакції із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 112 від 25.03.2014, було встановлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", провадиться у розмірі 66,43 гривні. Тобто, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», провадиться у розмірі 66 грн. 43 коп.

Постанова КМУ від 25.03.2014 року була оскаржена у окружному адміністративному суді м. Києва (постанова по справі №826/10137/14 від 03.11.2014 року), згодом у Київському апеляційному адміністративному суді (ухвала по справі №826/10137/14 від 03.12.2014 року) та Вищому адміністративному суді України (ухвала по справі №К/800/65042/14 від 09.04.2015 року), якою вказана постанова КМУ в частині, що стосується абзацу 1 п.4 була залишена в силі, тобто вона діє до цього часу.

Таким чином, вимоги заявниці не ґрунтуються на діючому законодавстві, яке до того ж не було скасовано у судовому порядку.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для нарахування та виплати позивачеві за спірний період щомісячної доплати до пенсії, як "дитині війни", виходячи з розміру 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Відповідач, здійснюючи нарахування та виплати у визначеному Кабінетом Міністрів Україні розмірі, діяв з урахуванням вимог законодавства, та він не міг застосовувати не існуючої норми. Питання щодо розміру доплат, є питанням та прерогативою самої держави, як і її відповідальності. Законодавцем визначено, що саме КМ України наділений повноваженнями визначати порядок та розмір виплат дітям війни.

Також судом першої інстанції обґрунтовано враховано практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року є джерелом права на рівні з КАС України та іншими нормативно-правовим актами.

Застосуванню в даному випадку підлягають висновки Європейського суду з прав людини по справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви №68385/10 та 71378/10) від 26.06.2014 року, яке набуло статусу остаточного 26.09.2014 року. Так, посилання позивача та її представника на ст.22 Конституції України щодо не допущення звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, то у п.п. 57-60 вказаного рішення було зазначено, що «насамкінець перший заявник скаржився, що національні суди не взяли до уваги його аргументи, зокрема, його посилання на Конституцію України (див. рішення у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, від 18 липня 2006 року). Перший заявник також скаржився, що не було задоволено його вимогу щодо відшкодування судових та інших витрат, а також матеріальної та моральної шкоди. Ретельно розглянувши ці скарги з урахуванням усіх наявних у нього документів, Суд вважає, що вони не виявляють жодних ознак порушення прав і свобод, гарантованих Конвенцією. З цього випливає, що ця частина заяви має бути визнана неприйнятною як явно необґрунтована відповідно до підпункту «а» пункту 3 та пункту 4 статті 35 Конвенції».

Окремо у п. 36 даного рішення було зазначено, що вимоги заявників на отримання 30% пенсії за віком не становили на думку суду законного сподівання, на яке розраховували заявники: «Перш за все слід відмітити, що у цих справах сама суть права заявників на пенсійне забезпечення не ставиться під сумнів. Що стосується конкретного розміру пенсійних виплат, Суд не погоджується з тим, що вимоги заявників стосовно отримання надбавки до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії становили «законне сподівання» у значенні практики Суду з цього питання. Зокрема, такі вимоги не мали достатнього підґрунтя у національному законодавстві. Також немає жодних доказів усталеної практики національних судів на підтримку скарг заявників. Хоча стан національного законодавства у цій сфері був незадовільним, як про це наголошувалося у рішеннях Конституційного Суду України за 2007 та 2008 роки, національні суди розглядали скарги кожного заявника та наводили підстави для своїх рішень, що не могли вважатися свавільними або необґрунтованими (див, a contrario, рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine), заяви № 23759/03 та № 37943/06)».

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 за період з 23 травня 2016 року до 22 листопада 2016 року. Так само не підлягають задоволенню вимоги позивача за 22 травня 2016 року.

У відповідності до ст. 159 КАС України, судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Згідно ч. 2 ст. 205 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги може своєю постановою змінити постанову суду першої інстанції або прийняти нову постанову, якими суд апеляційної інстанції задовольняє або не задовольняє позовні вимоги.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції через порушення ним норм процесуального права, які призвели до ухвалення неправильного рішення в частині залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_1 за 22 травня 2016 підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нової постанови про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а тому підстав для його скасування колегією суддів не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову чи ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 10 ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі оскарження в апеляційному порядку постанови, прийнятої у скороченому провадженні, судове рішення апеляційної інстанції по такій справі є остаточним і оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 167, 183-2, 195, 196, 200, 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 12.12.2016р. по справі № 632/2198/16-а - скасувати в частині залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_1 за 22 травня 2016.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Первомайському районі Харківської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії за 22 травня 2016 року - відмовити.

В іншій частині постанову Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 12.12.2016р. по справі № 632/2198/16-а - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя (підпис)Дюкарєва С.В.
Судді(підпис) (підпис) Перцова Т.С. Жигилій С.П.