Справа № 381/5164/16-а
Суддя: Соловей Г. В.
Дата ухвалення: 2017-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________________

2-а/381/8/17
381/5164/16-а

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 січня 2017 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді - Соловей Г.В.,

за участю секретаря - Момот Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Фастові Київської області цивільну справу в порядку адміністративного судочинства за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до Борівської Селищної Ради народних депутатів Фастівського району Київської області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся в суд із позовом, в якому просить визнати дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії Борівської селищної ради щодо відмови їй в реєстрації місця проживання її неповнолітнього сина, посилаючись на те, що є матірю неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого народила не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з його батьком. Від народження дитина проживає з нею по АДРЕСА_1 . Однак, ще до цього часу не може зареєструвати свого сина. 22.11.2016 року вона звернулася до виконуючого обовязки голови Борівської селищної ради про реєстрацію місця проживання дитини за вищезазначеною адресою але отримала відмову в проведенні реєстрації. Позивач вважає такі дії неправомірними, так як нормою, яка визначає порядок подання документів та їх перелік у випадку особистої реєстрації місця проживання є лише ч. 3 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яка передбачає вичерпний перелік документів для реєстрації які нею було подано. Також, просить стягнути з відповідача судовий збір, який вона заплатила при подачі позову до суду.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовільнити. Іншим чином захистити права дитини немає можливості.

Представник відповідача надав до суду письмову заяву де просить справу слухати у його відсутність.

Заслухавши пояснення позивача, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 позивач по справі є матірю ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про його народження серії НОМЕР_1 , виданого 08.06.2006 року виконкомом Борівської селищної ради Фастівського району Київської бласті. На момент реєстрації народження дитини позивач в зареєстрованому шлюбі з батьком не перебувала і відомості про батька дитини були внесені за спільною заявою батьків про визнання батьківства від 08.06.2006 року, що підтверджується актовим записом про народження №31 від 08 червня 2006 року. В подальшому позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_2 від 14.04.2014 року. З батьком дитини позивачка шлюб не реєстрували, що підтверджується довідкою №2212 від 09.11.2016 року Борівської селищної ради.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 липня 1964 року виданого другою Васильківською держнотконторою, зареєстровано в реєстрі №9-р.1193 будинок АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_5 .

Згідно паспорту громадянина України НОМЕР_3 виданого Фастівським РВ Управління ДМС України в Київській області від 05.05.2014 року на імя ОСОБА_1 , остання зареєстрована в АДРЕСА_1 .

21.11.2016 року позивач звернулась до Борівської селищної ради Фастівського району Київської області із заявою щодо реєстрації місця проживання її малолітнього сина ОСОБА_2 за адресою його і її, як матері, фактичного проживання: АДРЕСА_1 .

21.11.2016 року спеціаліст з питань реєстрації Борівської селищної ради відмовив в проведенні реєстрації малолітнього ОСОБА_2 , за вказаною адресою пославшись на правила реєстрації місця проживання, а саме відсутність погодження з боку батька дитини, що підтверджується відповідним записом на зворотній стороні заяв позивача про реєстрацію місця проживання дитини.

Не погодившись з вищевказаною відмовою відповідача, ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.

Як встановлено судом, єдиною підставою для відмови відповідача у реєстрації місця проживання малолітньої дитини позивача за місцем її проживання є відсутність письмової згоди батька дитини на виконання вказаних дій, обов`язковість надання якої відповідач обґрунтовує з посиланням п.18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207.

В своїх поясненнях позивач зазначила, і дані пояснення спростовуються письмовими документами, що батько дитини із ними не проживає, шлюб з ним ніколи не укладався і вона не підтримує з ним шлюбно-сімейних відносин, не спілкується з ним, і на даний час місце його перебування їй не відоме, а тому не може отримати його згоду на прописку дитини.

Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України регулюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року №1382-IV, який також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.

Згідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради (стаття 3 Закону).

Зважаючи на зазначене органом реєстрації у сел.Борова Фастівського району Київської області є виконком Борівської селищної ради, який наділено з метою забезпечення реалізації державної політики у сферах реєстрації фізичних осіб за місцем проживання, ведення реєстру територіальної громади, єдиного демографічного реєстру в межах повноважень і способом, передбаченими законодавством України, нормативно-правовими актами та Положеннями.

Згідно ч.1 та 2 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

У разі якщо особа не може самостійно звернутися до органу реєстрації, реєстрація може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника на підставі довіреності, посвідченої в установленому законом порядку (далі - представник).

Частиною 3 статті 6 Закону визначено, що для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послу): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

У разі подання заяви представником особи додатково подаються: документ, що посвідчує особу представника; документ, що підтверджує повноваження особи як представника, крім випадків, коли законними представниками є батьки (усиновлювачі). Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників (ч.4, ч.5 ст. 6 Закону).

Відповідно до ч.8 ст.6 Закону забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших, ніж передбачених цією статтею, документів.

Статтею 9-1 Закону передбачено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку.

Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.

Згідно ст.10 зазначеного Закону правила здійснення реєстрації місця проживання, форми необхідних для цього документів, порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Отже вбачається, що питання здійснення реєстрації місця проживання регулюється не тільки Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", а й актами Кабінету Міністрів України.

Так, відповідно до ст.10 Закону Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову від 02.03.2016 року №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» (далі за текстом - Правил реєстрації місця проживання або Правила).

Згідно п.1 Правил вони визначають механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлюють форми необхідних для цього документів.

Відповідно до п.4 Правил громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання/перебування або зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в день подання особою або її представником документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена одночасно із зняттям з попереднього місця проживання.

Пунктом 5 Правил реєстрації місця проживання передбачено, що батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Пунктом 18 Правил визначено перелік документів, які подаються для реєстрації місця проживання. Зокрема, особа або її представник подає: 1) заяву за формами, наведеними відповідно у додатках 6,7 або 8; 2) документ, до якого вносяться відомості про місце проживання; 3) квитанцію про сплату адміністративного збору; 4) документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників); 6) заяву про зняття з реєстрації місця проживання особи за формою згідно з додатком 11 (у разі здійснення реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з реєстрації попереднього місця проживання).

У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання особи інші документи.

Згідно ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Виходячи з вищенаведеного і встановлених обставин, дії відповідача не можна визнати неправомірними, оскільки такі дії відповідають вимогам нормативних актів.

Разом з тим, до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Крім того, згідно з ч.1 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору (ч.6 ст.8 КАС України).

Як зазначено у статті 3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20.11.1989 р. N 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. N 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно зі ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У відповідності до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України "Про охорону дитинства"

Відповідно до статті 18 вказаного Закону Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже, у випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції "Про права дитини", пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.2 протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Згідно зі ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У відповідності до ч.1 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч.4 ст.29 ЦК України).

Як визначено частиною 1 статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Будь - яких обставин, які б свідчили про наявність спору між батьком та матір`ю дитини, щодо визначення її місця проживання, судом не встановлено.

Крім того, приписами ст. 156 Житлового кодексу України передбачено право на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей, без згоди інших співвласників житлового приміщення.

Зважаючи на вищезазначене суд вважає за необхідне зазначити, що відсутність реєстрації місця проживання малолітньої дитини позивача за місцем фактичного проживання суперечить його інтересам та суттєво обмежує реалізацію його прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, суд приходить до висновку, що відповідач по справі, відмовляючи у здійсненні реєстрації місця проживання малолітньої дитини позивача за місцем її проживання, хоча й діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений п.18 Правил, однак, без урахування інтересів дитини, як це визначено вимогами Конвенції про права дітей та Закону України «Про охорону дитинства».

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч.2 ст.162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову в тому числі і про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Таким чином, суд, приймаючи постанову у справі, повинен не лише вирішити позовні вимоги у відповідності до принципів верховенства права та законності, а й обрати найбільш ефективний спосіб захисту порушеного права.

Відповідно до ч.2 ст.11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Також, у відповідності до ч.3 ст.94 КАС України, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача здійснені нею та документально підтверджені судові витрати у розмірі 551 грн. 20 коп.

Керуючись ст.8,9,17,94,158-163 КАС України, на підставі Конституції України, Конвенції "Про права дитини", Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", Закону України Про охорону дитинства, суд

ПОСТАНОВИВ:
Позов задовольнити частково.

Зобовязати виконавчий комітет Борівської селищної ради Фастівського району Київської області зареєструвати місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з Борівської селищної ради Фастівського району Київської області (08520 ,смт.Борова, вул.Миру 16 Фастівський район, Київська область) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 прож. АДРЕСА_1 судові витрати у розмірі 551,20 грн.

В задоволенні решти позову відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного адміністративного суду через Фастівський міськрайонний суд шляхом подання апеляційна скарга протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Cуддя Г.В.Соловей