Справа № 802/758/16-а
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2017-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/758/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Богонос М.Б.

Суддя-доповідач: Сторчак В. Ю.

19 січня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М. Ватаманюка Р.В.

за участю: секретаря судового засідання: Мирошниченко С.О.,

позивача: ОСОБА_2

представників позивача: ОСОБА_3

ОСОБА_4

представника апелянта: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 12 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Ямпільської районної державної адміністрації Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на строні відповідача ОСОБА_7 про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

В травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із адміністративним позовом до Ямпільської районної державної адміністрації Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на строні відповідача ОСОБА_7 про визнання протиправним та скасування рішення.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 12 серпня 2016 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з вказаною постановою ОСОБА_6, який не є особою, яка брала участь у справі, однак вважає що суд приймаючи оскаржуване рішення порушив його права, подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Позивач та його представники заперечували щодо задоволення апеляційної скарги та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача та третя особа в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 08.04.2016 року державним реєстратором реєстраційної служби Ямпільського районного управління юстиції Вінницької області Богачем О.В, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29171642 від 08.04.2016 року щодо державної реєстрації за ОСОБА_7 права приватної спільної часткової власності на 1/2 ідеальної частки вбудованого приміщення салону "ІНФОРМАЦІЯ_1", загальною площею 57,65 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Вказане рішення винесено на підставі ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 19.02.2016 року по справі № 153/1984/14, провадження № 22-ц/772/712/216, якою задоволено подання державного виконавця, винесеного в межах виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа виданого 23.12.2014 року на підставі рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 12.12.2014 року по справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики у сумі 20 000 дол. США, що еквівалентно 300 000 грн.

Вважаючи рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29171642 від 08.04.2016 року протиправним позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про неправомірність дій державного реєстратора при прийнятті оскаржуваного рішення, оскільки воно прийняте з підстав не передбачених законом.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Правовідносини, які склалися між сторонами, регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України від 01 липня 2004 року №1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"((в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), (далі - Закон № 1952-IV)), який визначає правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, що підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Відповідно до частини 2 статті 316 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із статтею 319 цього ж Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Фактично це означає, що власник нерухомого майна може розпоряджатися своїм майном керуючись власними переконаннями і власною волею не порушуючи при цьому інтереси інших осіб. Власник майна або уповноважена ним особа можуть поділити нерухоме майно або виділити з нього певну частину. Так само власник або співвласники декількох об'єктів нерухомого майна можуть об'єднати ці об'єкти нерухомого майна.

Відповідно до статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Порядок визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, встановлено статтею 379 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК).

Відповідно до частини першої статті 379 ЦПК питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця.

Так, з матеріалів справи вбачаєть, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 в період з 1996 року по 2014 рік перебували в зареєстрованому шлюбі.

У лютому 2015 року державний виконавець звернувся до Ямпільського районного суду Вінницької області з поданням, в якому просив визначити частку майна боржника ОСОБА_7 у спільному майні ОСОБА_7 та ОСОБА_2, а саме: в приміщенні салону "ІНФОРМАЦІЯ_1" загальною площею 57,65 кв.м. за адресою АДРЕСА_1.

Вказане подання внесено в межах виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа виданого 23.12.2014 року на підставі рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 12.12.2014 року по справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики у сумі 20 000 дол. США, що еквівалентно 300000 грн., за яким остання є боржником.

За результатами розгляду подання, Ямпільським районним судом постановлено ухвалу від 03.06.2015 року, яка була скасована ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 19.02.2016 року по справі № 153/1984/14.

Вищезазначеною ухвалою суду апеляційної інстанції, задоволено частково подання головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Ямпільського районного управління юстиції ОСОБА_10 про визначення частки майна боржника ОСОБА_7, а саме: визначено 1/2 ідеальної частки у вбудованому приміщенні салону "ІНФОРМАЦІЯ_1" загальною площею 57,65 кв.м., що розташоване по АДРЕСА_1 на першому поверсі багатоквартирного житлового будинку, що належить ОСОБА_11 на праві спільної сумісної власності із ОСОБА_2

Отже, вказаним судовим рішенням за ОСОБА_7 фактично визнано право на 1/2 його частини.

Відповідно до частин 1,2 та 4 статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до статті 2 Закону № 1952-IV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно--це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 4 Закону №1952-IV обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно.

Статтею 15 Закону №1952-IV встановлено порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень.

Так, державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; внесення записів до Державного реєстру прав; видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Перелік документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація прав та їх обтяжень, передбачені частиною 1 статтею 19 вказаного Закону і до них, зокрема, відносяться: договори, укладені у порядку, встановленому законом; свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видані відповідно до вимог цього Закону; свідоцтва про право власності, видані органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; державні акти на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; рішення судів, що набрали законної сили; інші документи, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, подані органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об'єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначаються Кабінетом Міністрів України.

Зокрема з 01.01.2016 року набрав чинності порядок "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року (далі - Порядок).

Відповідно до п.6 Порядку, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Пунктом 9 Порядку встановлено, що разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідні для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та / або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями (Пункт 12 Порядку).

Згідно з абзацами 1 та 3 пункту 20 Порядку, у разі проведення державної реєстрації права власності на окремий індивідуально визначений об'єкт нерухомого майна, об'єкт незавершеного будівництва вперше, у тому числі у результаті поділу, виділу частки з об'єкта нерухомого майна або об'єднання об'єктів нерухомого майна, державний реєстратор за допомогою програмного забезпечення Державного реєстру прав відкриває новий розділ у цьому Реєстрі з присвоєнням реєстраційного номера об'єкту нерухомого майна, об'єкту незавершеного будівництва та формує реєстраційну справу відповідно до законодавства.

У разі коли відкриття розділу у Державному реєстрі прав здійснюється у результаті поділу, виділу частки з об'єкта нерухомого майна або об'єднання об'єктів нерухомого майна, державний реєстратор одночасно з відкриттям розділу у Державному реєстрі прав переносить відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про суб'єктів цих прав щодо об'єкта нерухомого майна, який поділяється, частка з якого виділяється, або щодо об'єктів нерухомого майна, які об'єднуються, до відповідних розділів, відкритих на кожний з новостворених об'єктів нерухомого майна.

Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та цим Порядком (Пункт 40 Порядку).

Згідно п.п.1 пункту 56 Порядку, для державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що створюється шляхом поділу, виділу в натурі частки майна, що перебуває у спільній власності, та має наслідком припинення права спільної власності для усіх або одного із співвласників, подаються договір про поділ спільного майна, договір про виділ у натурі частки із спільного майна або відповідне рішення суду.

Пунктом 23 Порядку передбачено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування.

Вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав визначено статтею 24 Закону № 1952-IV.

За приписами частини першої статті 24 Закону №1952-IV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; об'єкт нерухомого майна, розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених статтею 4-2 та частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка всі державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; заявником подай ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права ви зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Згідно з частиною четвертою статті 24 Закону №1952-IV відмова у державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених вище, заборонена.

Отже, системний аналіз зазначених правових норм дає суду підстави вважати, що однією з підстав для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яким визнано або встановлено факт права власності на об'єкт нерухомого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, у квітні 2016 року ОСОБА_7 звернулась до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію права власності на 1/2 частки у вбудованому приміщенні салону "ІНФОРМАЦІЯ_1" загальною площею 57,65 кв.м., що розташоване по АДРЕСА_1. Як правовстановлюючий документ заявником подано ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 19.02.2016 року по справі № 153/1984/14.

08.04.2016 року державним реєстратором реєстраційної служби Ямпільського районного управління юстиції Вінницької області Богачем О.В, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29171642 від 08.04.2016 року щодо державної реєстрації за ОСОБА_7 права приватної спільної часткової власності на 1/2 ідеальної частки вбудованого приміщення салону "ІНФОРМАЦІЯ_1", загальною площею 57,65 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Вищезазначеною ухвалою суду апеляційної інстанції визначено 1/2 ідеальної частки у вбудованому приміщенні салону "ІНФОРМАЦІЯ_1" загальною площею 57,65 кв.м., що розташоване по АДРЕСА_1 на першому поверсі багатоквартирного житлового будинку, що належить ОСОБА_11 на праві спільної сумісної власності із ОСОБА_2

Отже, вказаним судовим рішенням між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 було фактично поділено на рівні частини спільне майно--приміщення салону "ІНФОРМАЦІЯ_1" і за ОСОБА_7 визнано право на 1/2 його частини.

Як встановлено судом, ухвала Апеляційного суду Вінницької області від 19.02.2016 року по справі № 153/1984/14 ніким не оскаржувалася та на момент вчинення спірних реєстраційних дій, набрала законної сили.

Частиною 1 статті 255 КАС України передбачено, що постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Таким чином, оскільки ОСОБА_7 виявила бажання зареєструвати своє право власності на належне їй нерухоме майно та надала державному реєстратору відповідну заяву і пакет необхідних документів, то відповідач, за відсутності передбачених частиною першою статті 24 Закону №1952-IV підстав, не мав права відмовити її у державній реєстрації права власності на 1/2 частину об'єкту нерухомого майна,

Що стосується пояснень представників позивача, наданих під час розгляду справи в відкритому судовому засіданні на спросування доводів апеляційної скарги, про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно на їх думку, не може бути проведена на підставі ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 19.02.2016 року по справі № 153/1984/14, оскільки вона за своєю правовою природою не є рішенням про право ОСОБА_7, суд апеляційної інстанції звертає їх увагу на те, що в розумінні статті 208 ЦПК УКраїни ухвала суду є одним із різновидів судового рішення, а державний реєстратор не має повноважень трактувати на свій розсуд рішення суду, яке є підставою для реєстрації права власності.

Крім того, представники позивача просили суд звернути увагу на те, що ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 12.01.2015 року у справі № 153/622/14, провадження № 22-ц/772/67/2015, прийнято відмову ОСОБА_7 від позову до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в тому числі щодо вбудованого приміщення салону "ІНФОРМАЦІЯ_1", загальною площею 57,65 кв.м., що знаходиться за адресою: Вінницька область, Ямпільський район, АДРЕСА_1 та закрито провадження у справі, а тому ОСОБА_7 з поданням заяви про відмову від позову, фактично відмовилася від вищезаначеного спірного майна і не має на нього права.

Суд апеляційної інстанції звертає останніх на те, що відповідно до норм ЦПК України, подання позивачем заяви про відмову від позову позбавляє його права на повторне звернення до суду з аналогічними позовними вимогами, а не права власності на майно, яке було предметом спору.

Крім того, як вже було зазначено вище ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 19.02.2016 року по справі № 153/1984/14 визначено за ОСОБА_7 1/2 ідеальної частки в приміщенні салону "ІНФОРМАЦІЯ_1" на праві спільної сумісної власносі, а відповідно до ч.1 ст.72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскільки державним реєстратором при прийнятті рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_7 права власності на 1/2 частки приміщення салону "ІНФОРМАЦІЯ_1", загальною площею 57,65 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 не допущено порушень чинного законодавства то й відсутні підстави для скасування проведеної на його підставі відповідної державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Отже на думку апеляційного суду, вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неправомірність оскаржуваного рішення державного реєстратора, проведеного на підставі ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 19.02.2016 року по справі № 153/1984/14.

Також колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення дійсно порушено права ОСОБА_6, оскільки як встановлено під час розгляду справи, відповідно до договору міни від 10.09.2016 року Серія 751, 1/2 частки приміщення салону "ІНФОРМАЦІЯ_1", загальною площею 57,65 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_7, передана у власність апелянта.

Згідно зі ст.198 ч.1 п. 3 та ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує постанову суду першої інстанції та приймає нове рішення, якщо встановить порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було неправильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід задоволити, а рішення суду першої інстанції - скасувати.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити повністю.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 12 серпня 2016 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 26 січня 2017 року.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Мельник-Томенко Ж. М. Ватаманюк Р.В.