Справа № 299/3613/16-а
Суддя: Надопта А. А.
Дата ухвалення: 2017-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Виноградівський районний суд Закарпатської області
_______________________________________________________Справа № 299/3613/16-а
Номер рядка звіту 83
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2017 м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у особі головуючого судді А.А.Надопта, при секретарі С.С.Онисько, за участю представника позивача адвоката ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Виноградів адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління Пенсійного Фонду України у Виноградівському районі про визнання протиправним рішення суб»єкта владних повноважень та зобов»язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач ОСОБА_2, перебуваючи на посаді першого заступника керівника Хустської місцевої прокуратури Закарпатської області 08 грудня 2016 року звернувся до Управління пенсійного фонду Українив Виноградівському районі із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

12 грудня 2016 року відповідно до протоколу № 78 від 12 грудня 2016 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії, через відсутність, на думку працівників управління, необхідного стажу роботи за вислугу років, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру», а також відсутність норм щодо права про призначення спеціальних пенсій з 01.06.2015.

Позивач ОСОБА_2 вважає рішення Управління Пенсійного фонду Українив Виноградівському районі Закарпатської області, викладене у протоколі № 78 від 12 грудня 2016 року незаконним і таким, що порушує його право на пенсійне забезпечення з наступних підстав

Згідно з п.6 ст.92 ОСОБА_3 України, виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Такими законами є: Закон України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та спеціальні закони, норми яких застосовуються при призначенні пенсії окремим категоріям громадян.

Згідно зі ст.4 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» законодавство про пенсійне забезпечення базується на ОСОБА_3 України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів.

Відповідно до ч.1 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 (в редакції станом на 01.10.2011) прокурори зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.

До вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, а також половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Станом на день подання позивачем документів до Управління пенсійного фонду України в Виноградівському районі його стаж роботи на прокурорських посадах в органах прокуратури складав 19 років 1 місяць 18 днів, що підтверджується копією трудової книжки серії БТ-ІІ №6044598. Крім того, до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугою років зараховується період половини строку навчання позивача у вищому навчальному закладі Ужгородському державному університеті на денній формі навчання юридичного факультету за спеціальністю «правознавство» з 27.07.1994 року по 30.06.1998 рік, що становить 2 роки 5 місяців 0 днів тобто стаж роботи за вислугу років становить 21 роки 6 місяців 18 днів.

У звязку з чим, позивач вважає, що необхідно провести обчислення пенсії за вислугу років згідно зі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 08 грудня 2016 року, виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні календарних місяців роботи.

В судовому засіданні предстаник позивача ОСОБА_1 вимоги заявленого позову підтримав повністю та просить суд такий задоволити.

Представник відповідача в судове засідання не з»явився, хоча про місце і час розгляду даної справи повідомлений судовою повісткою, заяв та клопотань про відкладення слухання справи або причини своєї неявки до суду не подав, а відтак суд вважає за можливе, справу розглянути у відсутності відповідача, взявши до уваги письмові заперечення відповідача від 23.01.2017 року (долучені до матеріалів справи).

Так, відповідно до письмового заперечення відповідач вважає дії Управління ПФУ України в Виноградівському районі як такі, що не суперечать вимогам чинного законодавства, Рішенням від 12.12.2016 року позивачу правомірно відмовлено у проведенні перерахунку пенсії, оскільки відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. № 213 у зв'язку з неприйняттям Закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів, Положення про помічника-консультанта народного депутата України, а відтак підстави для проведення перерахунку пенсії та здійснення доплат відсутні .

Отже, дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємов"язку, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до вимог ст.71 ч.1-2 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб"єкта владних повноважень обов"язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається саме на відповідача, якщо він заперечує проти задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування. їхніх посадових і службових осіб інших суб»єктів при здійснені ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб»єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності ОСОБА_3 чи законами України передбачено інший порядок судового провадження.

Згідно з п.1 ч.1 ст.3 КАС України справа адміністративної юрисдикції (адміністративна справа) - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова особа чи службова особа або інший суб"єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Цей спір є публічно-правовим, оскільки виник із публічно-правових відносин за участю суб"єкта владних повноважень Управління ПФУ у Виноградівському р айоні.

У відповідності до п.1 ч.1 ст. 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб"єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Наведене дає підстави для віднесення справи, що розглядається до адміністративної юрисдикції.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що ОСОБА_3 України (ст.3) визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов"язком держави.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_2, перебуваючи на посаді першого заступника керівника Хустської місцевої прокуратури Закарпатської області 08 грудня 2016 року звернувся до Управління пенсійного фонду Українив Виноградівському районі із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

12 грудня 2016 року відповідно до протоколу № 78 від 12 грудня 2016 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії, через відсутність, на думку працівників управління, необхідного стажу роботи за вислугу років, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру», а також відсутність норм щодо права про призначення спеціальних пенсій з 01.06.2015.

Позивач ОСОБА_2 вважає рішення Управління Пенсійного фонду Українив Виноградівському районі Закарпатської області, викладене у протоколі № 78 від 12 грудня 2016 року незаконним і таким, що порушує його право на пенсійне забезпечення.

Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_3 України має найвищу юридичну силу, закони приймаються на її основі повинні відповідати їй (стаття 1, частини перша, друга статті 8 Основного Закону України).

Згідно з п.6 ст.92 ОСОБА_3 України, виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Такими законами є: Закон України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та спеціальні закони, норми яких застосовуються при призначенні пенсії окремим категоріям громадян.

Згідно зі ст.4 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» законодавство про пенсійне забезпечення базується на ОСОБА_3 України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів.

Відповідно до ч.1 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 (в редакції станом на 01.10.2011) прокурори зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.

До вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, а також половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Станом на день подання позивачем документів до Управління пенсійного фонду України в Виноградівському районі його стаж роботи на прокурорських посадах в органах прокуратури складав 19 років 1 місяць 18 днів, що підтверджується копією трудової книжки серії БТ-ІІ №6044598 (а.с.13-17). Крім того, до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугою років зараховується період половини строку навчання позивача у вищому навчальному закладі Ужгородському державному університеті на денній формі навчання юридичного факультету за спеціальністю «правознавство» з 27.07.1994 року по 30.06.1998 рік, що становить 2 роки 5 місяців 0 днів тобто стаж роботи за вислугу років становить 21 роки 6 місяців 18 днів.

У звязку з чим, необхідно провести обчислення пенсії за вислугу років згідно зі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 08 грудня 2016 року, виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні календарних місяців роботи з наступних підстав.

Так, позивач почавши працювати в органах прокуратури, враховуючи екстремальні умови праці, повязані з ризиком для життя і здоровя, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей, певні обмеження конституційних прав і свобод (зокрема обмеження щодо зайняття підприємницькою діяльністю, тощо), ненормований робочий час, підвищений розмір збору на обовязкове державне пенсійне страхування держава передбачила комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту позивача, як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Передбачені Законом України «Про прокуратуру» комплексні заходи є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності позивача, ефективного функціонування органів прокуратури.

Таким чином, позивач підставно був упевнений у своїх законних очікуваннях, що набуте ним на підставі чинного законодавства право на пенсію за вислугу 20 років та розмірі 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку позивачем буде реалізовано, і воно (право на пенсію) відповідно до вимог ст. 22 ОСОБА_3 України не буде скасовано, зменшено або звужено.

Невірним є висновок відповідача про відсутність необхідного стажу роботи за вислугу років, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та норм права про призначення спеціальних пенсій.

Водночас, 01.10.2011 до Закону України «Про прокуратуру» були внесені зміни, які порушили права позивача та збільшили стаж роботи, необхідний для отримання пенсії за вислугу років. Зазначені норми законодавства, виходячи з вимог ОСОБА_3 України, повинні були бути застосовані для працівників прокуратури, яких прийнято на роботу після набрання чинності вказаних змін.

Крім того, 02.03.2015 року, було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII, відповідно до Прикінцевих положень якого скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру», чим порушуються законні права позивача.

Згідно до вимог ст. 8 ОСОБА_3 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_3 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_3 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_3 України є нормами прямої дії.

Відповідно до ст.22 ОСОБА_3 України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.Із загального змісту зазначеної статті можна зробити висновок, що права і свободи людини і громадянина в державі можуть тільки розширюватись, удосконалюватись, але ніяким чином не звужуватись.

Згідно з ч. 1 ст. 58 ОСОБА_3 України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Крім цього, частини 1-3 статті 46 ОСОБА_3 України передбачають, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також: у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також: бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Так, за статтею 17 ОСОБА_3 України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі.

Конституційний суд України вважає, що ці положення статті 17 ОСОБА_3 України поширюються на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, повязані з постійним ризиком для життя і здоровя, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності,тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Конституційний суд України зазначає, що багато таких «пільг», встановлених Законами України «Про міліцію», «Про прокуратуру» тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів (п.3 рішення Конституційного суду України № 1-15/2002 від 20.03.2002).

Комплекс таких організаційно-правових та економічних заходів зумовлений також певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації (абз.5 п.6 рішення Конституційного суду України № 1-21/2005 від 11.10.2005).

Крім того, у рішенні від 20.03.2002 (абз.4 п.6) вказано: Конституційний суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 ОСОБА_3 України), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина 3 статті 46 ОСОБА_3 України), то звуження змісту чи обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 ОСОБА_3 України не допускається (рішення від 06.07.1999 № 8-рп/99, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20- рп/2004).

Зупинення його дії можливе лише за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 ОСОБА_3 України надзвичайного стану (стаття 64 ОСОБА_3 України).

Виходячи із викладених норм, а також розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Така ж правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 10.12.2013 (справа № 21-348а13).

У частині 2 статті 8 ОСОБА_3 України встановлено вимогу щодо законів України усі вони приймаються виключно на основі ОСОБА_3 України і повинні відповідати їй, про що також зазначено у п. 4 рішення Конституційного суду України від 09.07.2007 у справі № 1-29/2007.

Пункт 3.2 рішення Конституційного суду України від 09.07.2007 у справі № 1- 29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 ОСОБА_3 України вони є загальнообовязковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобовязань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Основного Закону в Україні визнається й діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування субєктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Із цього приводу Конституційний суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишалися передбачуваними. Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (правові позиції Конституційного суду України в таких рішеннях: від 22.09.2005 № 5-рп/2005, від 29.06.2010 № 17-рп/2010, від 22.12.2010 № 23-рп/2010, від 11.10.2011 № 10-рп/2011).

Стабільність правового регулювання проявляється, зокрема, у неприпустимості внесення довільних змін до наявної системи норм та є віддзеркаленням підтримання довіри громадян до законів та дій держави. Збереження розумної стабільності означає, серед іншого, обовязок законодавця враховувати при зміні умов набуття права на отримання соціальних благ законні очікування, повязані з виконанням (повністю або частково) умов набуття такого права.

Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобовязана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.7

Більш того, в п. 4 рішення від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 Конституційний суд України вказав наступну правову позицію: в Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоровя, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обовязком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм ОСОБА_3 України, а повноваження у встановлений Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина України, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачаютьза змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і повязану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Також Конституційний суд України у своєму рішенні від 09.07.2007 № 6- рп/2007 зазначив, що «невиконання державою взятих на себе соціальних зобовязань порушує принцип соціальної, правової держави». Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права».

Конституційний суд України у рішенні від 11.10.2005 № 8-рп/2005 чітко визначив, що при прийнятті законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав.

Крім того, практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) сформовано підхід щодо розуміння визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 28.11.1999 у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61). Також у рішенні від 13.11.2001 у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови»» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109). Зазначеним обґрунтовується невідповідність змін, внесених Законом №911-VIII, конституційним принципам, закріпленим у статті 8 ОСОБА_3 України. У рішенні від 26.06.2014 у справі «Суханов та Ільченко проти України» ЄСПЛ наголосив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином установленої соціальної допомоги може становити втручання в право власності (п.52).

Враховуючи викладене, з урахуванням пункту 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015 року, змін до Закону України «Про прокуратуру» суд прийшов до переконання про звуження соціальні гарантії позивача, а саме: гарантоване ОСОБА_3 право на пенсійне забезпечення при наявності стажу роботи понад 20 років, у тому числі на посадах прокурорів понад 10 років, зменшено відсотки розміру пенсії від розміру заробітної плати та порядку її розрахунку, а своїми діями та рішенням Управління Пенсійного фонду України в Виноградівському районі Закарпатської області порушило права позивача.

За правилами статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно- правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Нормою статті 5 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до ОСОБА_3 України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із статтею 9 КАС України уразі невідповідності нормативно-правового акта ОСОБА_3 України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Частиною 2 ст. 8 КАС України також передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 7 та 11 до Конвенції (пункт 1) Україна визнала обовязковою юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. ЄСПЛ розкриває принцип верховенства права через формування вимог, які він виводить з цього принципу.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» від 07.11.2013, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, зазначається, що статтею 14 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року (далі Конвенція), користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статті, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності не інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У постанові Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 09.05.2015 зазначається, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обовязковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобовязані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Більш того, Європейський суд з прав людини ще у 1974 році у справі «Мюллер проти Австрії» (ухвала щодо прийняття заяви № 6849/72 від 16.12.1974) зазначив, що у звязку зі сплатою обовязкових внесків до пенсійного фонду у застрахованої особи виникає право власності на пенсію.

Оскільки позивач постійно сплачував та на даний час продовжує сплачувати передбачені чинним законодавством страхові внески допенсійного фонду, тому дії відповідача щодо відмови у призначенні мені пенсії є втручанням у його право на володіння майном пенсією.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV передбачає рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обовязків стосовно сплати страхових внесків на загальнообовязкове державне страхування.

Варто також підкреслити, що з 2000 року державні службовці та прирівняні до них категорії (у тому числі прокурорсько-слідчі працівники) платили зі своєї зарплати вищий збір на обовязкове державне пенсійне страхування, оскільки для них було встановлено прогресивну ставку внеску залежно від бази нарахування: від 1% для доходу менш як 150 грн. та до 5% для доходу понад 501 грн.

Оскільки вже з 2004 року рівень зарплат прокурорських працівників, які дають право на спеціальну пенсію, перевищував 500 грн., для них фактично застосовувалася єдина ставка 5%, тоді як звичайні працівники сплачували не більш як 2%. Прийнятий у 2010 році Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» збільшив цю різницю: для державних службовців і прирівняних категорій ставка єдиного внеску становить 6,1%, для решти найманих працівників 2,6%.

Отже, позивачем упродовж тривалого періоду понад 16 років, сплачувався єдиний внесок на загальнообовязкове державне пенсійне страхування утричі збільшеному розмірі. Тому скасування законодавчих гарантій пенсійного забезпечення прокурорів за спеціальним законом (ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру») є обмеженням його соціальних прав, що відповідно до вищезазначених вимог законодавства є недопустимим.

Як зазначено у пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 № 9 «Про застосування ОСОБА_3 України при здійсненні правосуддя», оскільки ОСОБА_3 України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності ОСОБА_3, у всіх необхідних випадках застосовувати ОСОБА_3 як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на ОСОБА_3, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Також слід відмітити, що рішенням Конституційного суду України від 08.06.2016 № 4-рп/2016 визнано неконституційними положення Закону в частині зменшення розміру довічного грошового утримання судді та пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення "Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-УШ в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону «Про судоустрій і статус суддів». Цим же розділом вказаного Закону скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Закону «Про прокуратуру», що також не відповідає ОСОБА_3 України. Оскільки, всі громадяни України рівні перед законом, то застосування закону до одних громадян і не застосування до інших не повинно мати місце.

Статтею 55 ОСОБА_3 України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до статті 6 КАС України кожна особа має право на судовий захист.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 4,6, 9,11,12,18,49,51,71,94,158-163 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління Пенсійного Фонду України у Виноградівському районі про визнання протиправним рішення суб»єкта владних повноважень та зобов»язання вчинити певні дії задоволити повністю.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Виноградівському районі та скасувати рішення №78 від 12.12.2016р. Управління Пенсійного фонду України в Виноградівському районі щодо відмови ОСОБА_2 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Зобов»язати Управління Пенсійного фонду України в Виноградівському районі здійснити, починаючи з 08.12.2016р., призначення ОСОБА_2 пенсії згідно із ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», виходячи з розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарних місяців роботи.

Відповідно до ст.186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Головуючий ОСОБА_4