Справа № 802/1524/16-а
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2017-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/1524/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Віятик Н. В.

Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.

24 січня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М. Сторчака В. Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 (далі - позивач) до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "ХРЕЩАТИК" Костенка Ігоря Івановича (далі - відповідач) про визнання дій протиправними та зобов'зання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач у вересні 2016 року звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом в якому просив: визнати протиправною дію уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Хрещатик" Костенка Ігоря Івановича, що виразилась у відмові ОСОБА_2 у включенні його до реєстру кредиторів Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Хрещатик". Зобов'язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Хрещатик" Костенка Ігоря Івановича включити вимоги ОСОБА_2 до реєстрів кредиторів банку для отримання 397 210,11 грн. у відповідності до договору № 116D-657756 Банківського вкладу "Іменинний" в доларах США із щомісячним приєднанням (капіталізацією) процентів до суми вкладу від 05.02.2016 для подальшого задоволення вимог у відповідній черговості та порядку встановленого Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 07.12.2016 провадження у справі закрито.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.02.2016 між публічним акціонерним товариством "Комерційний Банк "Хрещатик" та ОСОБА_2 було укладено Договір №116D-657756 Банківського вкладу "Іменинний" в доларах США із щомісячним приєднанням (капіталізацією) процентів до суми вкладу (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору, банк приймає грошові кошти вкладника, в подальшому "Вклад", на вкладний (депозитний) рахунок №6/2630.7.133886.003, в подальшому "Вкладний", що відкривається банком на його ім'я, в сумі 22 695,40 дол. США на термін з 05.02.2016 по 03.02.2017.

На виконання вказаного Договору ОСОБА_2 надав, а ПАТ "КБ "Хрещатик" прийняв грошові кошти в розмірі 22 695,40 дол. США, що підтверджується меморіальним валютним ордером № 116/16806 від 05.02.2016.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 15.04.2016 №234 "Про віднесення ПАТ "КБ "Хрещатик" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 05.04.2016 прийнято рішення № 463 про запровадження з 05.04.2016 тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "КБ "Хрещатик".

Уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Хрещатик" призначено працівника Фонду - Костенко Ігоря Івановича.

Тимчасову адміністрацію у ПАТ "КБ "Хрещатик" запроваджено строком на один місяць з 05.04.2016 по 04.05.2016.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 02.06.2016 №46-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "КБ "Хрещатик"", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 03.06.2016 № 913, "Про початок процедури ліквідації ПАТ "КБ "Хрещатик" та делегування повноважень ліквідатора банку".

Згідно із зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ "КБ "Хрещатик" з 06.06.2016 до 05.06.2018 включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ "КБ "Хрещатик" Костенку Ігорю Івановичу на два роки з 06.06.2016 до 05.06.2018 включно.

02.09.2016 позивач звернувся до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку ПАТ "Комерційний Банк "Хрещатик" Костенка Ігоря Івановича із заявами про включення його до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ "КБ "Хрещатик" та поновлення пропущеного строку для подачі вимог кредиторів ПАТ "КБ "Хрещатик".

14.09.2016 листом № 23/8569 позивача було повідомлено про те, що будь-які вимоги, що надійшли після закінчення строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами, та враховуючи те, що законодавство не передбачено можливості поновлення такого строку, правові підстави для поновлення строку для звернення з вимогою кредитора та включення його до реєстру кредиторів відсутні.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів. При цьому суд послався на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 16.02.2016 по справі №826/2043/16, від 15.06.2016 по справі № 826/20410/14 та по справі від 09.11.2016 по справі №727/7647/15-ц.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з таких підстав.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно ч. 4 ст. 6 КАС України, ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом.

Справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Пунктом 7 ч.1 ст.3 КАС України вказано, що суб'єкт владних повноважень-орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Під владними управлінськими функціями, що здійснюються на основі законодавства, зокрема, на виконання делегованих повноважень, слід розуміти будь-які владні повноваження у рамках діяльності держави чи місцевого самоврядування, що не належать до законодавчих повноважень чи повноважень здійснювати правосуддя. Можна виділити, зокрема, такі групи владних управлінських функцій: - вироблення (формування) політики; - правове регулювання; - надання адміністративних послуг; - нагляд і контроль.

Верховний Суд України у постанові від 15.06.2016 у справі №826/20410/14, виходячи з аналізу ч. 3 ст. 2 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника і визнання його банкрутом" 14.05.1992 №2343-XII (далі - Закон №2343-XII) та п. 6 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" від 23.02.2012 №4452-VI (далі - Закон №4452-VI) та враховуючи положення статті 12 ГПК України, дійшов висновку, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Одночасно Верховний Суд України дійшов висновків, що відповідні спори мають розглядатися за правилами господарського судочинства, про що безпосередньо зазначено в мотивувальній частині вищезазначеного судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 ч.1 ст. 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Колегія суддів апеляційного суду, керуючись абз. 2 ч. 1 ст. 244-2 КАС України, вважає за можливе відступити від зазначеної позиції Верховного Суду України у цій справі з мотивів, викладених вище, та додатково зазначає наступне.

Відповідно до ст. 3 Закону №4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. У свою чергу, згідно із ч.1 ст. 4 Закону №4452-VI, основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділений відповідними функціями, що визначені ч.2 ст. 4 Закону №4452-VI. Серед таких функцій є здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організація відчуження всіх або частини активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку і навіть застосування до банків та їх керівників відповідно фінансових санкцій і накладення адміністративні штрафів.

Наведене свідчить про те, що функції Фонду пов'язані із здійсненням владних управлінських повноважень.

В свою чергу, згідно з п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України суб'єктом владних повноважень є, зокрема, будь-який суб'єкт при здійсненні ним владних управлінських функцій.

Враховуючи викладене, Фонд є суб'єктом владних повноважень у розумінні КАС України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Отже, за своїм характером спір між уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб і вкладниками банку щодо включення відповідних фізичних осіб до переліку вкладників, які мають право на відшкодування за рахунок коштів Фонду, є публічно - правовим.

При цьому, апеляційний суд враховує, що згідно із ст. 1 Закону №2343-XII учасники у справі про банкрутство - це сторони, забезпечені кредитори, арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор), власник майна (орган, уповноважений управляти майном) боржника, державний орган з питань банкрутства, Фонд державного майна України, представник органу місцевого самоврядування, представник працівників боржника, уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) боржника, а також у випадках, передбачених цим Законом, інші особи, які беруть участь у провадженні у справі про банкрутство. Всі перелічені особи в той чи інший спосіб є учасниками певних правовідносин, у яких бере участь безпосередньо боржник.

Разом із тим, правовідносини між Фондом і вкладниками, які претендують на отримання відшкодування за рахунок коштів Фонду, складаються без участі банка-боржника.

Учасниками цих правовідносин є виключно вкладники та Фонд, і саме в них виникають відповідні права та обов'язки.

Банк, який ліквідується, жодним чином не впливає на той факт, чи буде особу включено до переліку тих, хто має право на відшкодування за рахунок коштів Фонду. Це питання відповідно до норм Закону №4452-VI вирішує виключно Фонд. Отже, правовідносини між Фондом та вкладниками не породжують прав та обов'язків для банку.

Відтак, відсутні підстави вважати, що правовідносини між вкладниками та Фондом щодо формування переліку осіб, які мають право на відшкодування вкладів за рахунок коштів Фонду, складаються за участі банку. Тому ці правовідносини не стосуються безпосередньо процедури ліквідації банку. Юридичний факт неплатоспроможності банку є лише підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування вкладникам їх вкладів за рахунок коштів Фонду, проте процес ліквідації має окремий перебіг і не впливає на обсяг відшкодування вкладникам.

І тому, в ст. 4 Закону №4452-VI законодавець чітко виокремив такі самостійні функції Фонду, як здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом (п. 4 ч. 2 ст. 4); здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організація відчуження всіх або частини активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку (п. 8 ч.2 ст. 4 згаданого Закону).

Наведене свідчить про те, що спір стосовно права на відшкодування вкладів фізичних осіб за рахунок коштів Фонду є публічно-правовим спором, який не є спором у процесі ліквідації банку, а має окремий характер і стосується виконання окремої владної функції Фонду, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами (п. 4 ч.2 ст. 4 Закону №4452-VI).

Крім того, п. 7 ч. 1 ст. 12 ГПК України, на яку посилається Верховний Суд України, мітить чіткі ознаки спорів, які належать до юрисдикції господарських судів. Це справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника.

Отже, підвідомчі господарським судам саме спори з майновими вимогами саме до боржника, щодо якого порушено справу про банкрутство.

Натомість, у випадку зі спорами між вкладниками та Фондом позов пред'являється не до банка-боржника, а до Фонду, який за будь-яких обставин не може ототожнюватися із боржником, щодо якого порушено справу про банкрутство. Адже Фонд хоча і є боржником перед фізичними особами-вкладниками, проте в жодному разі не є тим боржником, щодо якого триває ліквідаційна процедура.

Зважаючи на таке, до цих спорів немає підстав застосовувати приписи ст. 12 ГПК України та поширювати на такі спори юрисдикцію господарських судів.

Враховуючи викладене, відсутні підстави для поширення юрисдикції господарських судів на спори між вкладниками та Фондом щодо формування переліку осіб (або їх рахунків), які мають право на відшкодування за рахунок коштів Фонду.

Крім того, суд першої інстанції помилково визначив характер спірних правовідносин як приватноправові, що не відповідає обставинам справи, оскільки спір стосується виключно відмови у внесенні Фондом гарантування вкладів фізичних осіб позивача до реєстру кредиторів банку, що входить до виключної компетенції Фонду, котрий являється державним органом, і наділений спеціальними владними управлінськими функціями у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, включаючи і формування реєстрів кредиторів неплатоспроможних банків.

З наведеного слідує, що ці спори є публічно-правовими, виникають з приводу здійснення Фондом своїх владних управлінських функцій стосовно організації виплати вкладникам відшкодування, і стосовно цих спорів немає іншого порядку судового провадження, ніж провадження в адміністративних судах. Отже, на такі спори поширюється юрисдикція виключно адміністративних судів.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про юрисдикційну належність даного спору.

З врахуванням наведених мотивів, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення питання про закриття провадження в справі, та вважає за можливе та доцільне скористатися правом передбаченим ч. 2 ст. 244-2 КАС України і відступити від правової позиції, викладеної у наведених висновках Верховного Суду України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 199 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 204 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 199, 204, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2016 року -скасувати.

Справу направити до Вінницького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Мельник-Томенко Ж. М. Сторчак В. Ю.