Справа № 186/1114/13-а
Суддя: Кривошея С. С.
Дата ухвалення: 2013-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 186/1114/13-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2013 р. Першотравенський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Кривошеї С. С.,

при секретарі: Труняковій А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Першотравенську справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання протиправним рішення, зобовязання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди,

Встановив:

10 червня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з адміністративним позовом до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання протиправним рішення, зобовязання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що 18 березня 2013 року Першотравенський міський суд Дніпропетровської області видав виконавчий лист № 2-а-1959/2011 року про зобовязання Управління праці та соціального захисту населення виконкому Першотравенської міської ради в м. Першотравенську, Дніпропетровської області здійснити перерахунок та виплатити на користь ОСОБА_1 щорічну одноразову державну допомогу як учаснику бойових дій до 05 травня 2011 року відповідно ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та ч. 1 ст. 28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування в розмірі пяти мінімальних пенсій за віком з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період. Даний виконавчий лист разом з пакетом необхідних документів був наданий до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, де постановою було відкрито виконавче провадження ВП № 37195698.

08 травня 2013 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_2 була винесена постанова про повернення виконавчого документа, виконавчий лист № 2-а-1959/2011 виданого 18 березня 2013 року стягувачу на підставі пункту 9 частини 1 статті 47 Закону України Про виконавче провадження, яка була надіслана стягувану ОСОБА_1 і отримана ним 07 червня 2013 року.

З даною постановою він не згідний і вважає, що вона неправомірна, підстави для повернення виконавчого документа (листа) відсутні, дії старшого державного виконавця є протиправними.

Відповідно статті 124 Конституції України - судові рішення ухвалюються іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Згідно частини першої статті 255 КАС України - постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обовязковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Згідно пункту 1 частини першої статті 256 КАС України - негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

Згідно частини другої статті 257 КАС України - судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Згідно частини четвертої статті 257 КАС України - примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження.

Законом України Про виконавче провадження визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що, відповідно до закону, підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Згідно статті 1 Закону Про виконавче провадження виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

За приписами статті 5 Закону Про виконавче провадження вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

Згідно статті 6 Закону Про виконавче провадження державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

У відповідності до статті 11 Закону Про виконавче провадження державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За приписами статті 25 Закону Про виконавче провадження державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Відповідно до частини 1 ст. 27 Закону Про виконавче провадження у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною 2 ст. 25 цього Закону, для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення, державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону Про виконавче провадження державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк.

За приписами статті 32 Закону Про виконавче провадження заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону Про виконавче провадження за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання.

Згідно частини першої статті 263 КАС України, - за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), державний виконавець може звернутися до адміністративного суду першої інстанції, незалежно від того суд якої інстанції видав виконавчий лист, що видав виконавчий лист, із поданням, а особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Згідно статті 49 Закону Про виконавче провадження виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України, - органи державної влади, їх посадові особи зобовязані діяти лише в межах повноважень та у спосіб що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 6 Закону України Про виконавче провадження рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Посилання старшого державного виконавця Макарової Ю.В. на Закон України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень суперечить вищевказаним нормам як Конституції України так і її Законам, а отже рішення стосовно повернення виконавчого листа № 2-а-1959/2011, який був виданий 18 березня 2013 року, є незаконне, а дії державного виконавця протиправні і на підставі цього постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 08 травня 2013 року повинна бути скасована, а виконавче провадження № 37195698 відновлене і в строки передбачені чинним законодавством виконане.

Враховуючи що боржник, Управління праці та соціального захисту населення виконкому Першотравенської міської ради Дніпропетровської області не виконав добровільно рішення суду у встановлений строк, а старший державний виконавець Макарова Ю.В. всупереч чинному законодавству, допустила грубе порушення норм Закону України Про виконавче провадження, а саме виконання рішення в примусовому порядку, виносить протиправну постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, тим самим порушуючи його право на виконання судового рішення, зокрема, протиправно позбавляючи його можливості отримати присуджену судовим рішенням як учаснику бойових дій, щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2011 рік у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком, з урахуванням раніше виплачених сум, вважає що відповідач завдав йому моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав, зазнає у звязку з протиправною поведінкою щодо нього, що спричинило порушення звичних життєвих звязків, погіршення стосунків в сімї та зневіра в верховенство закону та прав, закріплених як на законодавчому рівні так і Конституцією України.

Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України вважає, що відповідач має відшкодувати завдану йому моральну шкоду грішми, в звязку з своєю протиправною поведінкою, а розмір грошового відшкодування оцінює, керуючись ч. 3 цієї статті, в розмірі 10 000 гривень.

Частина перша статті 1167 ЦК України визначає, що моральна шкода, заподіяна фізичній особі діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, що заподіяла її, за наявністю її вини.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, із змінами внесеними постановою ПВСУ № 5 від 25 травня 2001 року спори про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень.

В даному випадку були порушені Конституційні права позивача та завдана моральна шкода незаконними рішеннями (діями) органами державної влади при здійсненні ними своїх повноважень.

Все вищеперераховане є незаперечною підставою для стягнення з відповідача на його користь моральної (немайнової) шкоди в повному обсязі.

Також вважає за необхідне звернути увагу на те, що всі негативні моральні психічні переживання та негативні емоції впливають на стан здоровя будь-якої людини, у тому числі і на його стан здоровя. Тому, беручи до уваги глибину емоційних переживань у звязку з незаконними рішеннями відповідача, тяжкості спричиненої йому душевної травми, ґрунтуючись на положеннях чинного законодавства, більш того, у відповідності до Закону України Основи законодавства України про охорону здоровя від 19 листопада 1992 року: здоровя це стан повного фізичного, душевного та соціального благополуччя, а не тільки відсутність хвороб і фізичних дефектів.

Про порушення своїх законних прав та інтересів він дізнався 07 червня 2013 року, коли одержав поштою постанову від 08 травня 2013 року про повернення виконавчого документа стягувачеві, де п. 4 зазначено, що постанова може бути оскаржена до відповідного суду в 10-денний строк з моменту її одержання.

Згідно з частиною 4 статті 82 Закону Про виконавче провадження рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ.

Частиною другою статті 71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до частини 1 статті 51 Закону Про виконавче провадження у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби, або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, - завдання адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

З метою дотримання завдань адміністративного судочинства, відповідно до ч. 2 ст. 162 КАС України, адміністративний суд має прийняти таке судове рішення, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 87 Кодексу адміністративного судочинства України розмір судового збору, порядок його сплати і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до статті 22 ЗУ Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту ветерани війни та особи, на яких поширюється чинність цього закону звільняються від сплати судових витрат, повязаних з розглядом питань щодо їх соціального захисту.

Просить суд зобовязати відповідача надати до суду копію виконавчого провадження ВП № 37195698, завірену належним чином разом з оригіналом; визнати рішення (дії) старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області про повернення виконавчого документа стягувану - протиправними (неправомірними); визнати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 08 травня 2013 року (ВП № 37195698) незаконною; стягнути з відповідача на його користь відшкодування моральної шкоди, завданої протиправним (незаконним) рішенням в розмірі 10 000 гривень; постановити окрему ухвалу, в звязку з порушенням Закону України Про виконавче провадження і направити до прокурора міста Дніпропетровська для реагування.

В судове засідання позивач не зявився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність та свої заперечення на позов, в яких зазначив, що до управління юстиції у Дніпропетровській області надійшла заява від ОСОБА_1 з виконавчим листом по справі № 2-а-1959/2011, виданого 18 березня 2013 року Першотравенським міським судом Дніпропетровської області, про зобов'язання Управління праці та соціального захисту населення виконкому Першотравенської міської ради в м. Першотравенську Дніпропетровської області здійснити перерахунок та виплатити на користь ОСОБА_1 щорічну одноразову допомогу як учаснику бойових дій до 05 травня 2011 року відповідно до ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соц1ального захисту" та ч.1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" в розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період. Державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області на підставі ст. 25 Закону України Про виконавче провадження 25 березня 2013 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

На адресу відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області 25 квітня 2013 року від Управління праці та соціального захисту населення виконкому Першотравенської міської ради Дніпропетровської області надійшов лист від 19 квітня 2013 року № 03.2-02/1191 з додатком розрахунку від 05 квітня 2013 року № 01-07/1021, згідно якого ОСОБА_1 здійснено перерахунок щорічної одноразової допомоги як учаснику бойових дій до 05 травня 2011 року відповідно до ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" в розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період. Сума доплати становить 3 360,00 грн. Також Управлінням праці та соціального захисту населення виконкому Першотравенської міської ради Дніпропетровської області у своєму листі щодо виплати нарахованої суми повідомляється, що в зв'язку з прийняттям постанови Кабінету ОСОБА_3 України від 30 січня 2013 року № 45 Про внесення змін до постанови Кабінету ОСОБА_3 України від 03 серпня 2011 року № 845, якою затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів та набрання чинності з 01 січня 2013 року Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень стягнення коштів проводиться органами Державної казначейської служби. Звертають увагу суду на те, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Згідно з Конституцією України Державний бюджет України і бюджетна система України встановлюються виключно законами (пункт 1 частини 2 статті 92). Такими законами є закони України про Державний бюджет України на кожний рік, Бюджетний Кодекс України.

Згідно з частиною першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України. Відповідно до статті 63 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та статті 7 Закону України Про соціальний захист дітей війни визначено, що фінансування витрат, повязаних з реалізацією цих законів, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету. Головним розпорядником коштів за цією програмою є Міністерство соціальної політики України. Прикінцевими положеннями Закону України Про Державний Бюджет України на 2013 рік установлено, що у 2013 році положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (Відомості Верховної ОСОБА_3 України, 1992 р., № 13, ст. 178 із наступними змінами), статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (Відомості Верховної ОСОБА_3 України, 1993 р., № 45, ст. 425 із наступними змінами) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом ОСОБА_3 України, виходячи із наявного фінансування ресурсу бюджету Пенсійного фонду України. 06 липня 2011 року Кабінетом ОСОБА_3 України прийнято постанову №745 Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок державного бюджету, якою встановлені розміри виплат вказаній категорії громадян. Постанова набрала законної сили 23 липня 2011 року.

26 грудня 2011 року Конституційним Судом України прийнято рішення №20-рп/2011, яким визнано конституційним пункт 4 розділу УП Прикінцеві положення Закону України Про Державний бюджет України на 2011 рік від 14 червня 2011 року №3491-У1. У відповідності до рішення Конституційного суду України № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року по справі № 1-42/2011, Кабінет ОСОБА_3 України як вищий орган у системі органів виконавчої влади наділений конституційними повноваженнями спрямовувати і координувати діяльність міністерств, інших органів виконавчої влади, до яких належить Управління праці та соціального захисту населення.

Таким чином, Кабінет ОСОБА_3 України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері.

У рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп Конституційний суд зазначив, що розміри соціальних виплат залежить від соціально-економічних можливостей держави. Конституцією України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Кабінет ОСОБА_3 України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який розробляє проект закону про Державний бюджет України на наступний рік і подає його до Верховної ОСОБА_3 України, забезпечує виконання затвердженого Верховною ОСОБА_3 України про його виконання. Ефективне здійснення Кабінетом ОСОБА_3 України цих повноважень є основою для вжиття заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина, проведення політики у сфері соціального захисту, фінансової і податкової політики. Рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року установлено, що надання Верховною ОСОБА_3 України права Кабінету ОСОБА_3 України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок і розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок Державного бюджету України, повязується з його функціями, визначеними в ст. 116 Конституцій України. Отже, Кабінет ОСОБА_3 України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції України та законів України. У відповідності до рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року по справ1 № 1-11/2012, повноваження Кабінету ОСОБА_3 України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону, повязані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та інших сферах. Кабінет ОСОБА_3 України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Таким чином у відповідності до паспортів бюджетних програм за відповідними кодами бюджетної класифікації видатків бюджету, видатки на погашення заборгованості за зазначеним рішенням суду на 2013 рік не передбачено.

У відповідності до вищевикладеного, виникли обставини, що виключають можливість виконання зазначеного рішення суду у повному обсязі, а саме в частині виплати нарахованої суми.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій її території. Судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише Закону, отже у рішеннях суду втілюється волевиявлення самої Держави, а тому обов'язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства, згідно з положеннями ст. 129 Конституції України. Тому питання про своєчасність виконання судових рішень, що набрали законної сили або допущені до негайного виконання має виключно важливе значення для авторитету судової влади в державі. Безперечно, завдання судочинства не виконується, якщо не виконується судове рішення. В Україні питання, повязані з виконанням судових рішень у цивільних, господарських, кримінальних та адміністративних справах, а також майнових стягнень, врегульовано Законом України "Про виконавче провадження". Так, статтею 1 Закону України Про виконавче провадження визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Законом України Про виконавче провадження передбачено, що Державна виконавча служба є єдиним органом примусового виконання, крім органів та посадових осіб, які виконують рішення про притягнення до кримінальної або адміністративної відповідальності. Статтею 2 зазначеного закону визначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" (202/98-ВР) (далі - державні виконавці). Так, Законом України "Про державну виконавчу службу" визначено, що завданням державної виконавчої служби є своєчасне повне і не упереджене примусове виконання рішень, передбачених законом. Державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб (далі-рішень) відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України Про виконавче провадження визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати заход1в примусового виконання р1шень, встановлених цим Законом,неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Цією ж статтею встановлено, що державний виконавець зд1йснює необх1дні заходи щодо своєчасного 1 повного виконання р1шення, зазначеного в документ1 на примусове виконання р1шення, спос1б і порядок визначен1 виконавчим документом. Згідно зі статтею 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних кошт1в беруть бюджетн1 зобов'язання та зд1йснюють платеж1 т1льки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без в1дповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених-цим Кодексом та законом про Державний бюджет Укра1ни (р1шенням про м1сцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов'язаннями. Витрати бюджету на покриття таких зобов'язань не здійснюються. Отже, саме від бюджетних призначень на відповідний рік цілком залежить виконання рішень судів, за якими боржником виступає орган державної влади. Відсутн1сть належних бюджетних асигнувань або кошт1в та відсутність відповідних процедур, які б дозволяли забезпечити фінансування одразу ж, як тільки постала проблема відповідних виплат, призводить до невиконання або тривалого виконання судових рішень. Такі обставини встановлені і Європейським судом з прав людини. Так, рішенням Європейського суду з прав людини Войтенко проти України визнано, що виконання рішення про стягнення коштів з державної установи могло бути здійснено лише за умови, якщо б такі витрати були попередньо передбачені у законі про державний бюджет. Причина невиконання судового рішення про стягнення коштів з державної установи полягає саме у відсутності відповідних законодавчих заходів, які б забезпечували виконання цього рішення, а не у бездіяльності органу державної виконавчої служби.До аналогічного висновку дійшов Європейський суд у справі Ромашов проти України. Зокрема Суд зазначив, що виконання у відношенні державного органу може бути зд1йснене лише в тому випадку, якщо державою передбачен1 та визначен1 асигнування на відповідні видатки Державного бюджету України шляхом здійснення відповідних законодавчих заходів. Факти справи свідчать про те, що виконанню відповідного судового рішення перешкоджала саме відсутність законодавчих заходів, а не неналежне виконання своїх обов'язків державними виконавцями. Таким чином, рішенням міжнародної судової установи, юрисдикція якої визнана Україною, встановлено відсутність бездіяльності органу державної виконавчої служби при виконанні рішень про стягнення коштів з бюджетної установи за відсутності відповідних бюджетних асигнувань. У цьому контексті зауважують, що рішення Європейського суду св1дчать, що у багатьох випадках причиною невиконання рішень національних судів була саме відсутність коштів або належного бюджетного фінансування, включаючи відсутність відповідних процедур забезпечення фінансування, як тільки виявляється проблема з виплатою. У цьому зв'язку Європейський суд наголошував, що держава не може посилатись на відсутність коштів як на виправдання невиконання рішень національних судів, винесених проти неї, її органів та установ, а також підприємств, якими вона володіє або які контролює. Див., серед багатьох інших, "Шмалько проти України"(№60750/00) (980_226), рішення від 20 липня 2004 року, пункт 44. Зазначене рішення яке підлягає виконанню є зобовязального характеру за яким боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії, у зв'язку з чим організація його виконання визначена статтею 75 Закону України Про виконавче провадження. Так, у разі невиконання вимог виконавчого документу без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону. Якщо рішення не виконано і виконання може бути проведено без участі боржника, державний виконавець організовує виконання відповідно до повноважень, наданих йому законом, та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом. При цьому на боржника повторно накладається штраф у порядку, встановленому статтею 89 цього Закону. Із контексту рішення суду чітко встановлюється необхідність зобовязання боржника особисто вчинити певні дії а вчинення визначених дій не може бути проведено без участі боржника, тому державний виконавець не може організувати виконання самостійно у відповідності до повноважень, наданих йому законом. За таких обставин статтею 75 цього Закону передбачено, що у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав. Аналізом викладених обставин встановлено, що до боржника неможливо застосувати передбачені Законом штрафні санкції та направити подання про притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності за умисне невиконання рішення суду через те, що у діях боржника або його посадових осіб відсутній прямий умисел або невиконання вимог виконавчого документу без поважних причин, оскільки коштів на виконання боржником рішень суду зазначеної категорії Законом України Про Державний Бюджет України на 2013 рік або бюджетними програмами не передбачено. Таким чином зазначені обставини унеможливлюють виконання рішення суду в цілому. 3 метою вирішення питання щодо виконання рішень судів у відношенні державних органів Кабінетом ОСОБА_3 України розроблено та подано проект Закону України "Про гарантії держави щодо виконання рішень суду", у зв'язку із низкою рішень, винесених щодо України Європейським судом з прав людини (далі - Європейський суд), і, зокрема, пілотним рішенням у справі "ОСОБА_4 проти України" № 4045ОІО4 (974_ 479), рішення від 15 жовтня 2009 року. У Коментарі Департаменту з питань виконання рішень Європейського суду з прав людини Комітету ОСОБА_3 Європи, щодо проекту Закону України "Про гарантії держави щодо виконання рішень суду", Страсбург, 16 березня 2011 року відзначено, що законодавчо закріплене зобов'язання держави виконати рішення суду в разі його невиконання боржником є дуже позитивним аспектом. Так, з 1 січня 2013 року набрав чинності Закон України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень № 4901-У1, який встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання. Зазначеним законом визначено порядок виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу. Так, статтею 3 визначено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Також 06 лютого 2013 року набрав чинності у новій редакції Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету ОСОБА_3 України від 3 серпня 2011 р. № 845 (у редакції постанови Кабінету ОСОБА_3 України від 30 січня 2013 р. № 45), який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення. Пунктом 3. Порядку визначено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджеьтів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 2 статті 3 Закону України Про виконавче провадження визначено, що рішення про стягнення кошт1в з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами Державного казначейства України в установленому Кабінетом ОСОБА_3 України порядку. Постановою Кабінету ОСОБА_3 України від 03 серпня 2011 року № 845 затверджений Порядок виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ (далі-Порядок). 06 лютого 2013 року набрала чинності постанова Кабінету ОСОБА_3 України від 30 січня 2013 № 45 Про внесення змін до постанови Кабінету ОСОБА_3 України від 03 серпня 2011 року № 845. Зазначена постанова прийнята у зв'язку із приведенням постанови Кабінету ОСОБА_3 України від 03 серпня 2011 № 845 Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ (далі Порядок) у відповідність із Законом України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень. Відповідно до пункту 41 Порядку, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування: 1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та судів; 2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; 3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; 4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; 5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок злочину.

Відповідно до пункту 16 Порядку, Органи Казначейства за судовими рішеннями про стягнення надходжень бюджету здійснюють безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів: 1) для повернення надмірно та/або помилково сплачених податків і зборів; 2) що надійшли в результаті повернення бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою або під державні гарантії; 3) що надійшли від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, вилученого уповноваженими державними органами; 4) що надійшли в результаті конфіскації національної або іноземної валюти; 5) що надійшли в інший установлений законодавством спосіб; 6) з метою забезпечення бюджетного відшкодування податку на додану вартість та/або пені,нарахованої на заборгованість державного та місцевих бюджетів з відшкодування такого податку.

Відповідно до пункту 18 Порядку виконання виконавчих документів щодо стягнення судових витрат, зарахованих до державного та місцевих бюджетів, здійснюється органами Казначейства без звернення до органу, що контролює справляння надходжень бюджету, за відповідною інформацією. Відповідно до пункту 42 Порядку, у разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 41 цього Порядку стягувачі подають документи, зазначені у пункті 7 цього Порядку до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду, а саме: - заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який перераховуватимуться кошти, якщо дані реквізити не зазначені у виконавчому документі, або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового звязку, якщо зазначений рахунок відсутній; оригінал виконавчого документу; судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності). До заяви можуть додаватися інші документи, які містять відомості, що сприятимуть виконанню рішення про стягнення коштів (платіжні доручення, квитанції про перерахування коштів до відповідного бюджету, довідки та листи органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, або орган1в м1сцевого самоврядування, р1шення орган1в д1знання, досудового сл1дства та прокуратури тощо).

Статтею 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 05 червня 2012 року № 4901-VI встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно частини першої статті 3 Закону у випадках, передбачених законом, рішення судів та інших органів щодо стягнення коштів виконуються податковими органами, банками та іншими фінансовими установами. Рішення зазначених органів можуть виконуватися відповідно до закону також іншими органами, установами, організаціями, посадовими особами та громадянами. Відповідно до Постанови Кабінету ОСОБА_3 від 15 квітня 2013 року № 267, до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету ОСОБА_3 України від 03 серпня 2011 року № 845, внесено зміни, а саме: пункт 25 доповнено абзацом такого змісту: У разі наявності у боржника окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів з боржника (виконання рішень суду про стягнення коштів з боржника) здійснюється лише за цією бюджетною програмою. При цьому пункти 24-34 цього Порядку застосовуються лише щодо зазначеної бюджетної програми".

Пункт 33 викладено в такій редакції: У разі коли судове рішення стосується спорів фізичних осіб із суб'єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітим війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг або судове рішення неможливо виконати протягом двох місяців з дня надходження документів, зазначених у пункті 6 цього Порядку, орган Казначейства для виконання рішення про стягнення передає до Казначейства документи та відомості згідно з підпунктом 1 пункту 47 цього Порядку. При цьому органом Казначейства відновлюється проведення платежів боржника. Таким чином, державні виконавці позбавлені можливості проводити будь-яке списання коштів за виконавчими документами за якими боржниками є державні органи, тому стягувачам необхідно поодавати такі документи безпосередньо до органів Державної казначейсбкоїх служби України, без участі Державної виконавчої служби України.

За таких обставин склалася ситуація, що боржник не може виконати рішення суду через відсутність бюджетних призначень чи асигнувань на цю мету. 3дійснити виплати нарахованих грошових коштів за рішенням суду можливо лише шляхом списання (стягнення) коштів з рахунків державного органу боржника, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

У даному випадку значення слів виплатити та стягнути має однакове правове навантаження і не змінює при цьому суть постановленого рішення, а лише визначає порядок і спосіб за яким можливо привести його до фактичного виконання. Ураховуючи зазначене, державним виконавцем відділу керуючись вимогами п. 9 ст. 47 Закону України Про виконавче провадження 08 травня 2013 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві з додатком оригінала виконавчого документу. Державним виконавцем в установчій частині постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 08 травня 2013 року зазначено, що з 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень який встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів визначених Законом України Про виконавче провадження та особливості їх виконання. Зокрема ст 3. Закону передбачає, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахункiв такого державного органу, а в разі відсутності зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду та рекомендовано стягувачеві пред'явити для виконання у порядку, визначеному законодавством України, безпосередньо до відповідного органу Державної казначейської служби України. Також державним виконавцем у п. 2 постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві зазначено, що виконавчий документ може бути повторно предявлений для виконання в строк до 08 травня 2014 року. Повернення виконавчого документу стягувачу з підстав передбачених ст. 47 Закону України Про виконавче провадження не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Просить в задоволенні позову відмовити.

Дана справа розглянута в порядку письмового провадження у відповідності до ч.4 ст.122 КАС України.

Суд, надавши правову оцінку обставинам справи, встановленим на підставі дослідження матеріалів справи, оцінки наданих сторонами доказів, прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне.

На адресу відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області надійшла заява ОСОБА_1 про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-а-1959/2011 за постановою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2011 року, якою постановлено зобовязати Управління праці та соціального захисту населення виконкому Першотравенської міської ради в м. Першотравенську, Дніпропетровської області здійснити перерахунок та виплатити на користь ОСОБА_1 щорічну одноразову державну допомогу, як учаснику бойових дій, до 05 травня 2011 року відповідно ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та ч.1 ст.28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування в розмірі пяти мінімальних пенсій за віком з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період.

До зазначеної заяви було додано оригінал виконавчого листа у справі № 2-а-1959/2011 виданого 18 березня 2013 року.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_2 ВП № 37195698 від 25 березня 2013 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-а-1959/2011, виданого 18 березня 2013 року Першотравенським міським судом Дніпропетровської області, про зобовязання Управління праці та соціального захисту населення виконкому Першотравенської міської ради в м. Першотравенську, Дніпропетровської області здійснити перерахунок та виплатити на користь ОСОБА_1 щорічну одноразову державну допомогу, як учаснику бойових дій, до 05 травня 2011 року відповідно ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та ч.1 ст.28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування в розмірі пяти мінімальних пенсій за віком з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період.

25 квітня 2013 року на адресу відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області надійшов лист Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області від 19 квітня 2013 року, яким повідомлено, що спеціалістом управління праці та соціального захисту населення було зроблено розрахунок недоплати щорічної допомоги за вищевказаний період. Сума доплати за 2011 рік становить 3 360,00 гривень. Але повідомляє, що в звязку з прийняттям постанови КМУ від 30 січня 2013 року №45 Про внесення змін до постанови КМУ від 03 серпня 2011 року №845, якою затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників та набрання чинності з 01 січня 2013 року Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень постанови про відкриття виконавчого провадження повинні надсилатися на виконання до органів Державної казначейської служби.

08 травня 2013 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_2 ВП № 37195698 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Відповідно статті 124 Конституції України, - судові рішення ухвалюються іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Згідно частини першої статті 255 КАС України, - постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обовязковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Згідно пункту 1 частини першої статті 256 КАС України, - негайно виконуються постанови суду про, присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

Згідно частини другої статті 257 КАС України, - судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Згідно частини четвертої статті 257 КАС України, - примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження.

Законом України Про виконавче провадження визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Згідно статті 1 Закону Про виконавче провадження виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

За приписами статті 5 Закону Про виконавче провадження вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

Згідно статті 6 Закону Про виконавче провадження державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

У відповідності до статті 11 Закону Про виконавче провадження державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За приписами статті 25 Закону Про виконавче провадження державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Відповідно до частини 1 ст. 27 Закону Про виконавче провадження у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною 2 ст. 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону Про виконавче провадження державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк.

За приписами статті 32 Закону Про виконавче провадження заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону Про виконавче провадження за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання.

Згідно частини першої статті 263 КАС України, - за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), державний виконавець може звернутися до адміністративного суду першої інстанції, незалежно від того суд якої інстанції видав виконавчий лист, що видав виконавчий лист, із поданням, а особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Згідно статті 49 Закону Про виконавче провадження виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Законом України Про виконавче провадження визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

При цьому, Законом України Про виконавче провадження не передбачено повноважень державного виконавця щодо надання правової оцінки правильності здійснення нарахування та здійснення відповідних виплат за виконавчим документом зобовязального характеру.

У відповідності до статті 83 Закону України Про виконавче провадження контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а також керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постаново скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, визнати недійсним складений державним виконавцем акт, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Крім того, посилання відповідача на Закон України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень, який набрав чинності 01 січня 2013 року та ст.3 Закону України Про виконавче провадження суд вважає необґрунтованими, так як у них іде мова про те, що у випадках, передбачених законом, рішення судів та інших органів щодо стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами Державного казначейства України в установленому Кабінетом ОСОБА_3 України порядку, в той час, як в даному випадку в постанові суду в справі за позовом ОСОБА_1 зобовязано Управління праці та соціального захисту населення виконкому Першотравенської міської ради вчинити певні дії.

З огляду на вищевикладене, суд вважає,що постанова старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_2 від 08 травня 2013 року про повернення виконавчого документа стягувачеві є неправомірною, а відтак підлягає скасуванню.

У відповідності до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом, залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування.

За приписами статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При цьому, згідно пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди: Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

За приписами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Таким чином, доведення факту завдання моральної шкоди, її реальності покладається на позивача, однак в обґрунтування завдання моральної шкоди діями державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області позивач не надав, у зв'язку з чим позовна вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 48, 49, 54, 56, 59, 161, 162, 163,181 КАС України,- суд

Постановив:

Визнати рішення (дії) старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області про повернення виконавчого документа стягувачу протиправними (неправомірними).

Визнати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області про повернення виконавчого документа стягувачу від 08 травня 2013 року (ВП № 37195698) незаконною.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Першотравенський міський суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня її проголошення.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою,яка її подає,до суду апеляційної інстанції.

У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу.а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо субєкта владних повноважень у випадках та порядку,передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу,було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді,то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя С. С. Кривошея