Справа № 820/6321/16
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2017-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 р.Справа № 820/6321/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Русанової В.Б. ,

за участю секретаря судового засідання - Дудки О.А.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Соляник І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 20.12.2016р. по справі № 820/6321/16

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області

про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1, позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області в якому просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ ГУМВС України в Харківській області №225 о/с від 20.05.2015 р., в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ;

- поновити на посаді начальника СДІМ ВМ (с.Солоницівка) Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення з час вимушеного прогулу, починаючи з 20.05.2015 року;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області 10000 грн. завданої моральної шкоди.

07.12.2016 р. позивач подав до Харківського окружного адміністративного суду уточнену позовну заяву, в якій просив суд:

- поновити строк на звернення до адміністративного суду та вираховувати його з 09.11.2016 року;

- визнати незаконним та скасувати наказ ГУМВС України в Харківській області №225 о/с від 20.05.2015 р., в частині його звільнення з органів внутрішніх справ;

- поновити його на посаді начальника СДІМ ВМ (с.Солоницівка) Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області, з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на його користь грошове забезпечення з час вимушеного прогулу, починаючи з 20.05.2015 року.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 20.12.2016р. позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу суду першої інстанції від 20.12.2016 р., яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду.

Позивач та його представник у судовому засіданні суду апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримали в повному обсязі, просили ухвалу суду першої інстанції від 20.12.2016 р. скасувати і направити справу для продовження розгляду.

Представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення.

Перевіривши наведені заявником доводи, колегія суддів вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з огляду на таке.

Приймаючи рішення про залишення без розгляду адміністративного позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущений місячний строк звернення до суду, доказів поважності пропуску строку та пояснень з цього приводу позивачем до суду надано не було.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду за своєю суттю не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і шляхом встановлення строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Згідно з ч.3 ст.99 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, початок місячного строку звернення до суду визначено альтернативно - це день, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

Для вирішення питання про правильність застосування судом першої інстанції строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи необхідно з'ясувати, яким саме рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені права цієї особи, коли розпочався перебіг цього строку.

Згідно з ч.1 ст.100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Судом встановлено, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді начальника СДІМ ВМ (с.Солоницівка) Дергачівського РВ ГУ МВС України в Харківській області і був звільнений наказом ГУМВС України у Харківській області №225 о/с від 20.05.2015 року згідно з Положенням "Про проходження служби рядовим і начальницьким складом" у запас Збройних сил за п. 64 "Ж"/ за власним бажанням/ з 20.05.2015 року ( а.с.41).

Під час розгляду справи встановлено та не заперечувалось позивачем, що про своє звільнення він дізнався від керівника Дергачівського РВ ГУМС України в Харківській області у травні 2015 року, із заявою про отримання копії наказу №225 о/с від 20.05.2015 року позивач звернувся лише в жовтні 2016 року, копію якого отримав 09.11.2016 року.

При цьому, позивачем не зазначається та з матеріалів справи не вбачається обставин, що заважали б позивачу та могли бути об'єктивними перешкодами для звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів у передбачений законом строк.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Вирішуючи питання про поважність причин пропуску позивачем строку на звернення до суду із даними вимогами, суд враховує принцип верховенства права та судову практику Європейського Суду з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справа "Ілхан проти Туреччини" (N 22277/93 від 27.06.2000 року § 59).

Разом з цим, поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов'язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

З позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що жодних належних та допустимих доказів щодо причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутись за судовим захистом, позивач не зазначив, та відповідно судом не встановлено обставин, що свідчать про наявність об'єктивних перешкод для подання позову у встановлений законодавством строк, а тому відсутні підстави для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Доводи апелянта, що перебіг строку звернення до суду починається з моменту отримання наказу, а саме - з 09.11.2016р. колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки про своє звільнення позивачу було відомо ще в травні 2015 року та з цього часу ОСОБА_1 припинив виконувати свої функціональні обов'язки та отримувати грошове забезпечення.

Колегія суддів зазначає, що незнання про порушення до своїх прав через небажання своєчасно отримати спірний наказ не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду, інших поважних причин пропуску строку звернення до суду позивачем не наведено, а тому суд першої інстанції правомірно залишив адміністративний позов без розгляду.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо залишення адміністративного позову без розгляду, оскільки останній подано після закінчення строку, установленого законом, а позивач не навів поважних причин його пропуску.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції винесено законне і обґрунтоване рішення, постановлене з дотриманням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обгрунтуванням, у зв'язку з чим підстав для скасування ухвали суду першої інстанції не вбачається.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судові витрати по справі не підлягають розподілу в порядку ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 20.12.2016р. по справі № 820/6321/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Курило Л.В.
Судді Присяжнюк О.В. Русанова В.Б.
Повний текст ухвали виготовлений 30.01.2017 р.