Справа № 815/2104/16
Суддя: Федусик А. Г.
Дата ухвалення: 2017-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/2104/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.
Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Федусика А.Г.,

суддів - Шевчук О.А. та Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2016 року за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМСУ) про визнання неправомірним та скасування рішення ДМСУ від 17 березня 2016 року № 160-16 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язання ДМСУ прийняти рішення відносно позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2016 року адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з постановою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначається, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 березня 2015 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 17 березня 2016 року №160-16 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону, відсутні.

Вважаючи відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, необґрунтованою, а вказане рішення протиправним, ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду.

Вирішуючи спірне питання та відмовляючи в задоволенні позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на матеріали справи разом із наявною інформацією по країні громадського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадського походження позивача. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі його повернення на Батьківщину, або у разі повернення до країни, яка надала йому захист (Російська Федерація).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, вважає їх правильними з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон) не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно до п.1 ст.1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Також, п.13 ст.1 наведеного Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З наведеного вбачається, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування цих суб'єктивних обставин є першочерговим завданням для ДМСУ при вирішенні питання про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Позивачем зазначено, що причиною звернення за захистом є реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни громадської належності - до Афганістану. Так, позивачем зазначено, що у випадку повернення позивача до Афганістану його життю на свободі буде загрожувати небезпека, оскільки в країні громадського походження позивача обстановка в плані безпеки погіршилась. Рух «Талібан» та антиурядові елементи розгорнули широку компанію у ході якої , зокрема був тимчасово захоплений адміністративний центр провінції м.Кундуз.

Однак, приймаючи до уваги підстави виїзду позивача з країни громадянської належності, а саме той факт, що позивач виїхав у дитячому віці, а також враховуючи, що підчас розгляду справи позивачем не було надано жодного доказу щодо переслідування в Афганістані його батька і наявності загрози життю та свободі позивача в цій країні, зокрема, і станом на час звернення до відповідача про отримання відповідного статусу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у позивача ознак біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, які визначені в пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону.

Документів та доказів, які б свідчили про наявність підстав для надання статусу біженця, позивачем надано не було, а ті обставини, які характеризують загальне положення в країні, в тому числі кримінальну та політичну ситуації, зокрема, які стосуються діяльності руху Талібан, не містять конкретних відомостей про утиски позивача та членів його родини.

Крім того, у відповідності до абз.6 ч.1 ст.6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Згідно п.22 ч.1 ст.1 Закону третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що позивач набув статусу біженця іноземця на території Російської Федерації, а 10 жовтня 2008 року позивач отримав посвідчення біженця (а.с.116-117), тобто, позивач до моменту потрапляння на територію України не лише перебував в третій безпечній країні (РФ), а й набув міжнародного захисту на території РФ, що унеможливлює отримання статусу біженця на території України.

Крім того, позивачем, як ще одну причину звернення за захистом зазначено факт його співпраці з ФСБ РФ. Позивач зазначив, що він викривав нелегальну діяльність своїх співвітчизників (громадян Афганістану), разом з тим, зазначені обставини не було жодним чином підтверджено заявником. Натомість відповідачем було зазначено, що під час проведення аналізу ІКП встановлено, що позивач розшукується ГУ МВС РФ по м.Москві, як обвинувачений у скоєнні злочину (пограбування) із застосуванням запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

Таким чином, враховуючи все вищезазначене у сукупності колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання неправомірним та скасувати рішення ДМСУ від 17 березня 2016 року № 160-16 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання ДМСУ прийняти рішення відносно позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та надана правова оцінка.

Постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству.

Колегія суддів не може погодитися з посиланням апелянта на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому що всі процесуальні норми, передбачені адміністративним судочинством були виконані без порушень прав кожної сторони при розгляді справи.

Доводи, викладені у апеляційній сказі, були предметом дослідження судом першої інстанції та свого підтвердження не знайшли.

За таких обставин, підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності згідно законодавства та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому КАС України.

Головуючий: А.Г. Федусик
Суддя: Суддя: Л.Є. Зуєва О.А. Шевчук