Справа № 573/1/17
Суддя: Терещенко О. І.
Дата ухвалення: 2017-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 573/1/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2017 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області у складі:

головуючої судді Терещенко О.І.,

з участю секретаря Кислої Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білопіллі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Білопільської районної державної адміністрації про зобов'язання здійснити перерахунок та виплату недоплаченої суми щорічної одноразової допомоги, визнання поважними причини пропуску строку на звернення з позовом,

ВСТАНОВИВ:

03 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним вище позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він є учасником бойових дій та має право на щорічну одноразову допомогу до 5 травня у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком згідно зі ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Відповідач виплатив таку допомогу в меншому розмірі, ніж встановлено Законом, в сумі 920 грн. Позивач з цим не згоден, а тому просить зобов'язати відповідача здійснити перерахунок вказаної допомоги та виплатити її у розмірі п'яти мінімальних пенсій з вирахуванням раніше сплачених 920 грн.

30 січня 2017 року представник позивача ОСОБА_2 подала суду клопотання про визнання поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку на звернення до суду з вимогами до управління соціального захисту населення Білопільської районної державної адміністрації про зобов'язання здійснити перерахунок та виплату недоплаченої суми щорічної одноразової допомоги.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - захисник ОСОБА_2 позов та клопотання про визнання поважними причини пропуску строку на зверення з позовом до суду підтримали в повному обсязі.

Представник відповідача - управління соціального захисту населення Білопільської РДА Зубахін М.О. проти визнання поважними причини пропуску звернення з позовом до суду поважними та задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що відповідно до статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" інвалідам війни щорічно до 5 травня виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються КМУ в межах призначень, встановлених законом про Державний бюджет України. 02 березня 2016 року КМУ затверджено постанову №141 "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», якою передбачено виплату вказаної вище одноразової допомоги позивачу у розмірі 920 грн. Вказана допомога повністю виплачена через відділення Ощадбанку 22 квітня 2016 року.

Заслухавши позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача Зубахіна М.О., повно, всебічно та об'єктивно дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що клопотання представника позивача ОСОБА_2 про визнання поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку на звернення до суду з вимогами до управління соціального захисту населення Білопільської районної державної адміністрації про зобов'язання здійснити перерахунок та виплату недоплаченої суми щорічної одноразової допомоги підлягає задоволенню, а позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач, відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», є учасником бойових дій і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 (а. с. 6).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається із штемпелю вхідної документації Білопільського районного суду, позивач звернувся до суду із зазначеними вище позовом 03 січня 2017 року, тобто з пропуском встановленого шестимісячного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Позивач вказує, що про порушення свого права він дізнався у грудні 2016 року із відповіді управління соціального захисту населення Білопільської РДА. Даний факт відповідачем у судовому засіданні не спростований.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У пунктах 37, 38 рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» (заява №8863/06) Суд нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (аналогічне зазначено в пунктах 22, 23 рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" (заява №23436/03) від 28 березня 2006 року).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Іліан проти Туреччини" (заява №22277/93, 2000-VII) суд зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Враховуючи, що диспозиція ст. 99 КАС України передбачає настання відповідних процесуальних наслідків, а саме початок перебігу строку на звернення до суду саме з настанням лише єдиної обставини - обізнаності (чи ймовірну обізнаність, якщо така повинна бути за таких умов) позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів, оскільки про наявність негативної відповіді щодо виплаченого розміру разової грошової допомоги та ймовірне порушення прав та інтересів позивач дізнався 19 грудня 2016 року, що не спростовано відповідачем, суд дійшов висновку, що позивачем з поважних причин пропущено строк на звернення до суду.

Відповідно до положень ст. 12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Проте вказану вище редакцію норми закону, викладену на підставі Закону України від 28.12.2007 №107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яка Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 № 10-рп/2008 визнана такою, що не відповідає Конституції України, і вона втратила чинність з дня ухвалення цього Рішення.

Таким чином, на час спірних відносин діє редакція ч. 5 ст. 12 Закону України №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», згідно з якою щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України Бюджетна система України і Державний бюджет України встановлюються виключно цим Кодексом та законом про Державний бюджет України.

Якщо іншим нормативно-правовим актом бюджетні відносини визначаються інакше, ніж у цьому Кодексі, застосовуються відповідні норми цього Кодексу.

Постановою КМУ №141 від 02.03.2016 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» установлено, що у 2016 році виплата разової грошової допомоги учасникам бойових дій до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і «Про жертви нацистських переслідувань», встановлена в розмірі 920 грн.

22 квітня 2016 року позивачу ОСОБА_1 виплачена така допомога у розмірі 920 грн. на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №141 «Про деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань" (а. с. 7).

Позивач не погодився з такими діями і звернувся до суду за захистом своїх прав.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, врегульовані Конституцією України, Бюджетним кодексом України, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

У відповідності до ч. 2 ст. 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Згідно з п. 26 розділу VІ «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України (в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №79-VІІІ) встановлено, що норми і положення, серед іншого, ст.ст. 12, 13, 14, 15, 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, із набуттям чинності Закону України від 28.12.2014 №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленого ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Як зазначено у рішенні Конституційного суду України від 03.10.1997 у справі №18/183-97, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент протікання правовідносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

В рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

В рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість її фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Невід'ємною складовою здійснення правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обов'язок виконання соціальної політики держави. Одним із таких органів є Кабінет Міністрів України, який згідно з п. 2 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" забезпечує проведення державної соціальної політики, соціальний захист громадян та вживає заходів щодо підвищення реальних доходів населення.

Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у абзаці 2 пункту 26 рішення від 09 жовтня 1979 року в справі Ейрі проти Ірландії (заява №6289/73) констатував, що Суд розуміє, що подальша реалізація соціальних та економічних прав здебільшого залежить від ситуації, особливо фінансової, яка склалася в даній державі. З іншого боку, Конвенція має тлумачитися у світлі ситуації сьогодення і вона покликана гарантувати особі реальні права, що можуть бути практично реалізовані у сферах, які вона охоплює. Хоча в Конвенції пояснюється, які саме права є цивільними і політичними, чимало з них обумовлені соціальними або економічними чинниками. Тому Суд вважає, що сам факт тлумачення Конвенції як такої, що може поширюватися на сферу соціальних та економічних прав, не може бути вирішальним аргументом проти такого тлумачення; між цією сферою і сферою, яку охоплює Конвенція, не існує якоїсь непроникної межі.

Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні ЄСПЛ у справі Кйартан Асмундсон проти Ісландії від 12 жовтня 2004 року.

Крім того, право встановлювати законодавчі обмеження щодо виплати пенсії узгоджуються з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у рішення від 03 червня 2014 року «Велікода проти України» (заява №43331/12), яка полягає в тому, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу №1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Крім того, суд стверджує, що перша і найважливіша вимога ст.1 Протоколу №1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинно переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначає, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава.

В силу вимог п. 1 ч. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» установлено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у таких розмірах, зокрема, учасникам бойових дій у розмірі 920 грн.

З огляду на встановлені у справі обставини та досліджені докази, суд вважає, що відповідач при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня в розмірі 920 грн., встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №141 "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Бюджетним кодексом України, з дотриманням вимог ч. 3 ст. 2 КАС України.

Суд не приймає до уваги посилання позивача ОСОБА_1 на необхідність застосування правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі №21-6508а15, оскільки спірні правовідносини у цій адміністративній справі виникли у квітні 2014 року за інших фактичних обставин, встановлених судом, а у справі за позовом ОСОБА_1 спірні відносини виникли у 2016 році, коли вже із набуттям чинності Закону України від 28.12.2014 №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленого ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», тому підстав для висновку про застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах немає.

За таких обставин у задоволенні позову ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Білопільської районної державної адміністрації про зобов'язання здійснити перерахунок та виплату недоплаченої суми щорічної одноразової допомоги необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 69-71, 99, 100, 158 - 163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Визнати поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку на звернення до суду з вимогами до управління соціального захисту населення Білопільської районної державної адміністрації про зобов'язання здійснити перерахунок та виплату недоплаченої суми щорічної одноразової допомоги.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Білопільської районної державної адміністрації Сумської області про визнання дій протиправними, стягнення недоплаченої суми щорічної одноразової допомоги відмовити за необгрунтованістю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Білопільський районний суд Сумської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення.

Учасники процесу, які приймали участь в розгляді справи, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення постанови суду, мають право оскаржити її в тому ж порядку на протязі 10 днів з дня отримання копії постанови.

Суддя