Справа № 202/7356/16-а
Суддя: Шклярук Д. С.
Дата ухвалення: 2017-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 202/7356/16-а
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 січня 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Шклярука Д.С.

при секретарі: - Шишляннікові О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську, про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулася до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із адміністративним позовом в якому просить суд:

1)Визнати протиправними дії відповідача щодо припинення виплати їй пенсії в період часу з 01.04.2015 року по 23.05.2016 року;

2)Зобов'язати відповідача здійснити їй виплату невиплаченої пенсії за період часу з 01.04.2015 року по 23.05.2016 року відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02.03.2015 року;

3)Стягнути з відповідача на її користь суму сплаченого по справі судового збору.

В обґрунтування таких позовних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що вона27.09.2012 року перебуває на обліку в Лівобережному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську, як особа, якій призначена пенсія за віком, як державному службовцю відповідно до вимог Закону України «Про державну службу».

В період з 01.04.2015 року по 23.05.2016 року призначена їй пенсія не виплачувалася.

Для з'ясування причин, які стали підставою для припинення виплати їй пенсії, вона звернулася до відповідача.

За результатами розгляду її заяви вона отримала відповідь № М-39 від 04.10.2016 року у якій відповідач посилається на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02.03.2015 року, який набрав чинності 01.04.2015 року, та зазначає, що частину сьому статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» доповнено реченням такого змісту: «Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015, до частини сьомої статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» були внесені зміни, а саме: цифри і слова «1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року» замінені цифрами і словами «1 квітня 2016 року по 31 грудня 2016 року».

Враховуючи вищевикладене, вважає дії Управління неправомірними та такими, що порушують її конституційні права з наступних підстав.

На день її виходу на пенсію право на одержання пенсії державних службовців мали особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу, у тому числі стажу державної служби, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах, державних, службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців - незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку. Пенсія державним службовцям призначалась в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Згідно статті 8 Конституції України в Україні визначається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закон та інші правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормою прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо гарантується на підставі Конституції України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.

Статтею 64 Конституції України встановлено, що «конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Принцип перспективної дії норми Закону, на який посилається відповідач у своєму листі № М-39 від 04.10.2016 року поширюється тільки на відносини, які виникли після введення змін в Закони.

За загальним правилом установленим частиною 1 статті 58 Конституції України закони та інші правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Зміни в законодавстві щодо умов і підстав скасування спеціальних видів пенсій істотно погіршують умови її пенсійного забезпечення.

Крім того, в мотивувальній частині рішення від 11.10.2005 року № 8-рп Конституційний Суд України зазначив, що конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачаються за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і були впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване чи звужене.

З огляду на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 8 листопада 2005 р. (набрало законної сили 8 лютого 2006 року) положення ст. 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, судами слід мати на увазі наступне:

-реалізація особою прав, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органів державної влади на відсутність коштів як причину невиконання своїх зобов'язань, судами не повинні прийматись до уваги;

-у випадках, коли набуття чинності певним законом, його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права.

При вирішенні питання про застосування правових норм у часі до спірних правовідносин слід врахувати висновки Верховного Суду України, викладені ним у постанові № 21-630а14 від 10.02.2015 року, згідно яких зміст та обсяг досягнутих соціальних гарантій не може бути звужений шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Відповідно до ст. 46 Конституції України: «громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом».

Отже, виходячи з системного аналізу положень статей 22, 64 Конституції України, правових позицій Конституційного Суду України, можна зробити висновок, конституційний принцип гарантованості конституційних прав і свобод, конкретизований через вимогу неможливості їх скасування або звуження, поширюється також на норми матеріального і соціального забезпечення державних службовців та їх соціального захисту.

Таким чином, матеріальні та соціальні гарантії державного службовця, які були встановлені на день її виходу на пенсію не можуть бути обмежені або скасовані ані новими законами, ані внесеннями змін до чинних законів.

Підставою її звернення до суду є захист прав на належне пенсійне забезпечення у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органу Пенсійного Фонду України, що викликані діями такого органу при здійсненні владних управлінських Функцій при здійсненні виплати пенсії.

З урахуванням вищевикладеного, має місце дискримінація її соціальних прав, яка виражається у тому, що їй необхідно обирати між роботою, або отриманням пенсії, що в цілому порушує її конституційні права.

Крім того, у Прикінцевих положеннях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VІІІ від 02.03.2015 року, який набрав чинності 01.04.2015 року, на який посилається у своїй відповіді Управління, передбачено:

- «Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом має підготовити та подати до 01.05.2015 року на розгляд Верховної Ради України проект закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних (крім пенсій військовослужбовців і наукових працівників), на загальних підставах. У разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України: «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України».

Оскільки такі закони прийняті не були, відповідно до норм цього Закону, з 01.04.2015 року припинено призначення пенсії відповідно до колишнього закону «Про службу в органах місцевого самоврядування» та інших спеціальних законів, а особам, які підпадають під дію Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», пенсія призначається відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином з 01.04.2015 року посада, на якій вона працювала - заступник начальника управління - начальник відділу торгівлі та ресторанного господарства управління торгівлі, харчової промисловості та сфери послуг Департаменту споживчого ринку і сфери послуг Дніпропетровської міської ради, не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» у зв'язку і чим, передбачені ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VІІІ від 02.03.2015 року підстави для невиплати їй пенсії в період з 01.04.2015 року до 23.05.2016 року, відсутні.

Отже, їй повинна бути компенсована невиплачена пенсія за період з 01.04.2015 року по 23.05.2016 року.

У судове засідання позивачка не з'явилася, але завчасно поданою заявою сповістила про можливість розгляду справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала та просила пред'явлений адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, але також сповістив про неявку та можливість розгляду справи за його відсутності. У задоволенні адміністративного позову просив відмовити за обставин викладених у письмових запереченнях.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши зібрані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивачка ОСОБА_2 з 27 вересня 2012 року перебуває на обліку в Лівобережному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України у місті Дніпропетровську та отримує пенсію за віком, як державний службовець відповідно до вимог Закону України «Про державну службу».

В період з 01 квітня 2015 року по 23 травня 2016 року призначена позивачці пенсія не виплачувалась відповідачем через що ОСОБА_2 звернулась до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у місті Дніпропетровську із заявою про вирішення питання щодо виплати пенсії за вказаний період часу.

04 жовтня 2016 року відповідач повідомив позивачку про те, що їй була припинена виплата пенсії за вказаний період обґрунтовано та у відповідності до вимог Закону, зокрема відповідач посилався на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02 березня 2015 року, у тій частині, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються.

З доводами позивачки, що викладені у пред'явленому адміністративному позові суд не може погодитися виходячи із наступних підстав.

01 квітня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», яким ч.4 ст. 37 Закону України «Про державну службу» замінено чотирма частинами такого змісту: «Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України», «;Про прокуратуру», «;Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цієї статті, не виплачуються; у період роботи на інших посадах/роботах пенсія, призначена особам відповідно до цієї статті (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

З 1 січня 2016 року пенсія, призначена відповідно до цієї статті, у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії в порядку і на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України», «;Про прокуратуру», «;Про наукову і науково-технічну діяльність», виплачується у розмірі, обчисленому відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» .

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність».

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 № 911, яким врегульовано питання пенсійного забезпечення у 2016 році, продовжено особливий порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам у 2016 році.

Відповідно до повідомлення відповідача позивач по 23.05.2016 року працювала на посаді державного службовця. З 24.05.2016 року позивачці виплату пенсії було поновлено.

Крім того, пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 № 213-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" визначено що у разі неприйняття до 01.06.2015р. закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015р. скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу"; ''Про прокуратуру"; ''Про судоустрій і статус суддів"; ''Про статус народного депутата України"; ''Про Кабінет Міністрів України"; ''Про судову експертизу"; ''Про Національний банк України"; ''Про службу в органах місцевого самоврядування"; ''Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України; при цьому вказаний пункт не містить приписів щодо відновлення виплати пенсії як такої й, у тому числі, пільгової пенсії, призначеної на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а отже обмеження у виплаті пенсії для працюючих пенсіонерів продовжують діяти, відповідно позивачеві, працюючій на посаді державного службовця, правові підстави для поновлення виплати, призначеної раніше пенсії, згідно вказаного закону - відсутні.

Відповідна правова позиція викладена і в постанові ВАСУ від 25.02.2016 року (справа № К/800/40894/15).

Отже, суд доходить до обґрунтованого висновку про те, що відповідач, як орган державної влади діє лише на підставі, у спосіб та у межах своїх повноважень, вимоги ч. 4 Розділу І Закону № 213 не визнано неконституційними, вони діють і підлягають виконанню усіма органами Пенсійного фонду України, а відповідно в діях відповідача з даного питання не вбачається протиправності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 8, 10, 70, 71, 94, 99,100, 159-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: Д.С. Шклярук