Справа № 802/1563/16-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2017-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

23 січня 2017 р. Справа № 802/1563/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Воробйової Інни Анатоліївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Фурмана В.В.

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: Фізичної особи -підприємця ОСОБА_3

до: Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області

про: визнання протиправним та скасування наказу

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (ФОП ОСОБА_3, позивач) з адміністративним позовом до Вінницької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області (Вінницька ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області, податковий орган, відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу від 09.06.2016р. №1107 Про проведення документальної планової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1.

На обґрунтування позову зазначено, що позивачем отримано наказ про проведення документальної планової виїзної перевірки щодо його діяльності як фізичної особи - підприємця в частині повноти нарахування сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску та податку на додану вартість за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2015 р. З таким наказом позивач не погоджується посилаючись на наявність мораторію встановленого Податковим кодексом України щодо проведення перевірок.

Так, пунктом 3 розділу II Прикінцеві положення Закону України Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи встановлено відповідні обмеження на проведення перевірок, які не поширюються лише на перевірки правильності обчислення, повноти і своєчасності сплати податку з доходів фізичних осіб. Додатково посилається на положення пункту 77.3 статті 77 ПК України, вказуючи, що даною нормою також заборонено проводити документальні перевірки, крім правильності обчислення та сплати податку з доходів фізичних осіб.

Окрім того, вказуючи на положення податкового законодавства, позивач зазначає, що за відсутності відповідної заяви платника податків податковий орган не може проводити перевірку щодо податку на додану вартість.

Таким чином, на думку позивача, наведені вище норми забороняють проводити перевірки щодо обчислення, сплати податку на додану вартість та єдиного соціального внеску.

Стосовно наказу про проведення перевірки в цілому, то позивач вважає, що відсутні підстави для прийняття такого, оскільки його (позивача) протиправно віднесено до осіб високого ступеню ризику та, відповідно, безпідставно включено до плану-графіку планових документальних перевірок.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та додатково поданих письмових поясненнях.

Представник відповідача позов не визнала, з підстав зазначених в письмових запереченнях. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що обмеження встановлені відповідними змінами внесеними до ПК України з 1 січня 2015 р. не поширюються на проведення перевірок повноти і своєчасності сплати податку з доходів фізичних осіб, єдиного соціального внеску та податку на додану вартість. Окрім того, платником податку була подана заява до податкового органу про проведення документальної перевірки ПДВ, а тому оскаржуваний наказ є правомірним, а доводи позивача безпідставними.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, суд встановив наступне.

09 вересня 2016 року Вінницькою обєднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Вінницькій області видано наказ №1107 щодо проведення документальної планової виїзної перевірки фізичної особи підприємця ОСОБА_3 в частині повноти нарахування сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску та податку на додану вартість за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2015 р.

Не погоджуючись з таким наказом та вважаючи його протиправним, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд керується та виходить з наступного.

Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Відповідно до пункту 20.1.4 статті 20 ПК України, контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Так, згідно пункту 75.1 статті 75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків (пп.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України).

З аналізу наведеної норми видно, що документальною перевіркою є перевірка усіх передбачених Податковим кодексом України податків і зборів одночасно. В той час як проведення документальної планової перевірки за окремими (тобто документальна перевірка по кожному виду податку окремо) видами зобов'язань перед бюджетами, крім правильності обчислення, повноти і своєчасності сплати податку з доходів фізичних осіб, забороняється відповідно до положень пункту 77.3 статті 77 ПК України (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення).

Судом встановлено, що оскаржуваним рішенням призначено саме документальну перевірку декількох податків одночасно (ПДФО, ПДВ та ЄСВ), як то передбачено ст. 75 ПК України, а не окремі перевірки по декільком податкам або перевірка по одному окремому податку, а тому, на думку суду, посилання представника позивача на положення п.77.3 ст.77 ПК України як на заборону проводити документальну перевірку ПДВ та ЄСВ є необґрунтованим.

В свою чергу, пунктом 3 Розділу II Закону України Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи встановлено, що у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік Державною фіскальною службою України та її територіальними органами, Державною фінансовою інспекцією та її територіальними органами здійснюються виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою субєкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або з вимогами Кримінального процесуального кодексу України.

Зазначене обмеження не поширюється:

- з 1 січня 2015 року на перевірки субєктів господарювання, що ввозять на митну територію України та/або виробляють та/або реалізують підакцизні товари, на перевірки дотримання норм законодавства з питань наявності ліцензій, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску, відшкодування податку на додану вартість.

Із аналізу процитованої норми випливає, що податковим органом з 1 січня 2015 року можуть бути здійснені, крім інших, перевірки субєктів господарювання (з обсягом доходу до 20 мільйонів грн. за попередній календарний рік) щодо повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску, відшкодування податку на додану вартість. А в інших випадках перевірки здійснюються виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою субєкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або з вимогами Кримінального процесуального кодексу України.

Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_3 віднесено до платників, що відповідають критеріям високого та середнього ступеня ризику, виходячи із даних «Інформації по ФОП, яких включено Вінницькою ОДПІ до проекту плану-графіка перевірок на 3 квартал 2016 року», згідно яких обсяг задекларованих доходів за період, що планується (2015 р.) склав 4.247.083 грн.

В судовому засіданні представник позивача вказав на протиправність дій податкового органу, щодо включення позивача до такої групи ризиків, однак жодних судових рішень, якими б ці обставини (протиправність дій) були встановлені суду не надано, оскільки, як пояснено таке включення не оскаржувалось. Не є воно предметом спору і у цій справі.

За таких обставин, заперечення представника позивача на включення позивача до високого ступеня ризику та, як наслідок, протиправність прийняття наказу, судом до уваги не береться.

За сукупністю наведеного та враховуючи відсутність мораторію на проведення перевірок по податку з доходів фізичних осіб та єдиного соціального внеску певних платників, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача та відсутність підстав вважати незаконним рішення податкового органу у частині призначення перевірки по вказаним податку та збору (ПДФО та ЄСВ).

Разом з цим, оцінюючи доводи позивача в частині незаконності призначення перевірки «повноти нарахування сплати з податку на додану вартість», суд виходить з наступного.

Як зазначалось вище, у 2015 та 2016 роках законодавець не заборонив проводити перевірки фізичних осіб - підприємців о з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік стосовно сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску, відшкодування податку на додану вартість. Проведення інших - здійснюються виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою субєкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або з вимогами Кримінального процесуального кодексу України.

У даному випадку оскаржуваним наказом прийнято рішення перевірити, крім іншого, повноту нарахування сплати податку на додану вартість, що не є тотожним перевірці відшкодування податку на додану вартість. А отже, у такому випадку мав бути відповідний дозвіл КМ України або заява субєкта господарювання або рішення суду.

Так, судом встановлено, що підставою для призначення перевірки по податку на додану вартість стала заява платника податків (ОСОБА_3М.) від 2.09.2016 р., в який висловлено прохання при проведені документальної перевірки перевірити ПДВ.

Разом з тим, позивачем заперечувався факт написання та підписання даної заяви, у звязку із чим ухвалою суду від 26.10.2016 р. призначено судову почеркознавчу експертизу, за результатом проведення якої Вінницьким відділенням Київського науково дослідного інституту судових експертиз надано висновок №2871/2872/16-21 від 22.12.2016р. в якому зазначено, наступне: Рукописні записи у заяві від імені ОСОБА_3 від 02.09.2016 року (а.с. 46) що починаються словами : Начальнику Вінницької ОДПІ… і закінчуються словами … перевірити ПВВ ОСОБА_3 виконані не ОСОБА_4, а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_3 у заяві від 02.09.2016 року (а.с.46) виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою.

Отже, суд доходить висновку, що платником податку не подавалась до податкового органу заява щодо здійснення перевірки повноти нарахування і сплати ПДВ, а отже, відсутня законна підстава для призначення такої.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено).

Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що оскаржуваний наказ в частині призначення документальної виїзної перевірки щодо повноти нарахування сплати податку на додану вартість є протиправним та підлягає скасуванню. Водночас в задоволені решти позовних вимог, а саме призначення перевірки повноти нарахування сплати ПДФО та ЄСВ слід відмовити. Відтак, вимоги адміністративного позову підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. При цьому, згідно положень частин першої та третьої статті 87 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, серед інших, витрати, пов'язані із проведенням судових експертиз.

Частиною третьою статті 94 КАС України передбачено, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З матеріалів справи видно, що при звернені з позовом до суду позивачем за вимогу немайнового характеру про скасування наказу, яким призначено документальну планову перевірку повноти нарахування сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску та податку на додану вартість, тобто по трьом видам зобовязань, сплачено судовий збір у розмірі 1378 грн., що підтверджується платіжним дорученням №909 від 3.10.2016 р.

Окрім того, судом призначено експертизу оплату якої у розмірі 1981,80 грн. проведено позивачем (платіжне доручення 3 996 від 16.12.2016р.).

Як зазначалося, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а наказ №1107 від 9.09.16р. скасуванню в частині призначення перевірки по одному виду зобовязання із трьох.

За таких обставин, наявні підстави для стягнення із Вінницької ОДПІ за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_3 частину (пропорційно до задоволених позовних вимог) сплаченого при зверненні до суду судового збору у сумі 459,33 грн. та витрат повязаних з проведенням судових експертиз у розмірі 660,60 грн.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Вінницької об'єднаної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області від 09.09.16 р. № 1107 "Про проведення документальної планової перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 в частині проведення документальної планової виїзної перевірки повноти нарахування сплати податку на додану вартість.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути на корить ФОП ОСОБА_3 (АДРЕСА_1) судовий збір у розмірі 459,33 (чотириста п'ятдесят дев'ять гривень 33 копійки ) та витрати пов'язані з проведенням судової експертизи у розмірі 660,60 (шістсот шістдесят гривень 60 копійок).

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна