Справа № 135/1936/16-а
Суддя: Волошина Т. В.
Дата ухвалення: 2017-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № № 135/1936/16-а
Провадження у справі № 2-а/135/9/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2017 Ладижинський міський суд Вінницької області

у складі: головуючого судді Волошиної Т.В.,

за участі секретаря судового засідання Когаль А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Ладижинської міської ради Вінницької області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги як учасника бойових дій,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Ладижинської міської ради Вінницької області, в якій просить суд визнати бездіяльність відповідача щодо перерахунку щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня у розмірі, встановленому ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 рік протиправною та зобов'язати відповідача здійснити йому перерахунок, нарахування та виплату недоплаченої щорічної разової грошової допомоги як учаснику бойових дій за 2016 рік відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням проведених йому виплат. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є учасником бойових дій та перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Ладижинської міської ради Вінницької області. Відповідно до ч. 5 ст. 12 зазначеного закону розмір допомоги має становити п`ять мінімальних пенсій за віком. Однак у 2016 році йому була виплачена щорічна разова грошова допомога як учаснику бойових дій в розмірі, визначеному постановою КМУ від 2 березня 2016 року № 141 - 920 грн 00 коп. Вважає дії відповідача такими, що суперечать діючому законодавству України, оскільки, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами, при вирішенні питання щодо проведення виплат йому як учаснику бойових дій, застосуванню підлягають норми ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а не постанова КМУ «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» від 2 березня 2016 року № 141.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 не з'явилися, надали заяву з проханням розглядати справу без їх участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі (а,с.25,26).

Відповідач - Управління праці та соціального захисту Ладижинської міської ради Вінницької області в судове засідання також не з'явився, надав заяву з проханням розглядати справу без участі його представника (а.с.19,24). Як вбачається із заперечень відповідача проти позову, Управління праці та соціального захисту населення Ладижинської міської ради Вінницької області заперечує проти позову, так як при виплаті у 2016 році ОСОБА_1 як учаснику бойових дій щорічної разової грошової допомоги управління керувалося нормами постанови КМУ «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» від 2 березня 2016 року № 141, якою чітко визначені розмірі вказаної допомоги. Виплатити щорічну разову грошову допомогу в більшому розмірі, ніж передбачено постановою КМУ від 2 березня 2016 року № 141 Управління праці та соціального захисту населення Ладижинської міської ради Вінницької області не має можливості, так як виплата вказаної допомоги здійснюються виключно в межах бюджетних асигнувань (а.с.13,14).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 10 липня 2015 року (а.с.7) та перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Ладижинської міської ради Вінницької області.

З довідки Управління праці та соціального захисту населення Ладижинської міської ради Вінницької області № 39-О від 10 листопада 2016 року вбачається, що позивачу 14 квітня 2016 року було виплачено щорічну разову грошову допомогу до 05 травня як учаснику бойових дій у розмірі 920 грн (а.с.12)

Виплата вищевказаної допомоги проведена ОСОБА_3 в розмірі, передбаченому постановою КМУ «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» від 2 березня 2016 року № 141.

Вказані факти сторони визнають.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані Конституцією України, Бюджетним кодексом України, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», постановою КМУ «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» від 2 березня 2016 року № 141.

Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.

Водночас, Законом України від 28.12.2014 № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" (далі - Закон № 79-VIII), який набув чинності 01.01.2015, розділ VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким передбачено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Із набуттям чинності Закону № 79-VIII, Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленого ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 141 "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" (далі - Постанова № 141) у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і «Про жертви нацистських переслідувань», здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), учасникам бойових дій у розмірі 920 грн.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин діяли два нормативно-правові акти, які мають однакову юридичну силу, проте по-різному встановлювали розмір щорічної допомоги до 5 травня учасникам бойових дій.

Суд звертає увагу, що Конституційний Суд України в п. 3 мотивувальної частини рішення № 4-зп від 03 жовтня 1997 року у справі набуття чинності Конституцією України зазначив про те, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

За змістом ч. 3 ст. 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на всій території України.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суд повинен застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Враховуючи, що Закон № 79-VIII прийнятий пізніше Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", то в даному випадку підлягають застосуванню норми Закону № 79-VIII.

Також суд звертає увагу на те, що згідно зі ст. 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі про Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державі, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Конституційний Суд України в рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 наголосив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Невід'ємною складовою здійснення правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обов'язок виконання соціальної політики держави. Одним із таких органів є Кабінет Міністрів України, який згідно з п. 2 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" забезпечує проведення державної соціальної політики, соціальний захист громадян та вживає заходів щодо підвищення реальних доходів населення.

За вказаних вище обстави, суд вважає, що відповідач довів правомірність своїх дій щодо обрахунку та виплати одноразової грошової допомоги до 5 травня відповідно до Закону № 79-VIII та Постанови № 141, з огляду на те, що дані нормативні акти неконституційними не визнавалися.

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки відповідачем правомірно виплачено позивачу в 2016 році допомогу до 5 травня в розмірі 920 грн, як визначено Постановою № 141.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 6 17, 18, 99, 104-106 КАС України, ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», рішенням Конституційного суду України від 22.05.2008 року № 10-рп/2008, ст. 28 Закону України" Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Ладижинської міської ради Вінницької області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги як учасника бойових дій - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Ладижинський міський суд протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: