Справа № 826/15480/16
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2016-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 грудня 2016 року № 826/15480/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Балась Т.П. , суддів Літвінової А.В. Мазур А.С. , розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Громадянина Сомалі ОСОБА_2
до Державної міграційної служби України
третя особаГоловне управління Державної міграційної служби України в місті Києві
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії ВСТАНОВИВ:
Громадянин Сомалі ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві, в якій просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 412-16 від 12.08.2016 про відмову у визнанні громадянина Сомалі ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати відповідача повторно розглянути звернення позивача.

Позовні вимоги мотивовано тим, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем безпідставно, без врахування всіх обставин, якими позивач обґрунтовув наявність підстав для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, мотивуючи тим, вказавши на наявність суперечностей у поясненнях позивача під час проведених співбесід стосовно обставин його виїзду з країни громадянської належності. При цьому, на переконання представника відповідача, інформація про можливість переслідування позивача обґрунтована виключно його усними твердженнями, разом з тим відомостей про будь-які утиски в країні походження та документів, що б підтверджували передбачені п. 1 та 13 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту" обставини, позивачем ні відповідачу, ні до суду не надано, що свідчить про безпідставність позовних вимог.

Представник третьої особи щодо задоволення позову заперечив, зазначивши, що оскаржуване рішення є правомірним та прийняте відповідно до приписів чинного законодавства.

Суд, встановивши відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, керуючись ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Сомалі, народився в м. Магадішо, неодружений, за національністю - Шихал, за віросповіданням - іслам, без освіти.

Згідно відомостей анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач 01.08.2014 року залишив країну громадянської приналежності та 10.10.2014 року нелегально перетнув кордон України, автомобільним транспортом з території Російської Федерації.

До Управління у справах біженців ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві позивач звернувся 16.12.2014року, із заявою - анкетою про визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту № 237.

На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебував нелегально, до органів міграційної служби України звернувся вперше, до органів міграційних служб інших країн не звертався.

В обґрунтування вимог заяви посилається на те, що з причин обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань з боку терористичного угрупування "Аль-Шабааб", а також через загальнопоширене насильство в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини був вимушений покинути країну походження - Сомалі та шукати захисту в Україні.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві, за результатами проведеної перевірки заяви пошукача, встановлено, що заявник вже перебуває у процедурі вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в ГУ ДМС у Вінницькій області.

У зв'язку із наведеним Головним управлінням ДМС у м. Києві винесено наказ № 4 від 05.01.2015 року, яким відмовлено в оформленні документів Громадянину Сомалі ОСОБА_2 для вирішення питання про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту. У висновку від 05.01.2015 року було зазначено, що заявник вже перебуває в процедурі вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, що підтверджувалось листом від 30.12.2014 року № 15638 Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, а відтак на цій підставі позивачу було відмовлено в оформленні документів.

За результатами судового оскарження вказаного наказу ГУ ДМС у м. Києві, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2015 року у справі № 826/7492/15 скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2015 р. та ухвалено нову, якою адміністративний позов Громадянина Сомалі ОСОБА_2 задоволено, а саме :

- визнано неправомірним та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві № 4 від 05 січня 2015 року про відмову громадянинові Сомалі ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні;

- зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві повторно розглянути заяву громадянина Сомалі ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

Вказана постанова суду набрала законної сили 08.12.2015 року.

Відповідно до змісту постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2015 року у справі № 826/7492/15, Головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві заява громадянина Сомалі ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по суті не розглядалась, а скасованим наказом Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві № 4 від 05 січня 2015 року відмовлено у прийнятті заяви з формальних підстав.

У зв'язку із винесенням вказаної постанови суду розгляд заяви Громадянина Сомалі ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту продовжено.

За результатами розгляду заяви позивача, Державною міграційною службою України винесено рішення № 412-16 від 12.08.2016, яким відмовлено громадянину Сомалі ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що направлено повідомлення від 09.09.2016 № 203.

Вважаючи зазначене рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить із наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного позивачем рішення, суд звертає увагу на наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у пункту 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 4 та 6 частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Статтею 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина шоста статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Відповідно до частини восьмої статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина одинадцята статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини п'ятої статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до пункті 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

У своїй заяві до Управління Державної міграційної служби України в місті Києві області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник зазначив, що виїхав з Сомалі з причин побоювань стати жертвою переслідувань з боку терористичного угрупування "Аль-Шабааб", а також через загальнопоширене насильство в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

З протоколів співбесід вбачається, що позивач побоюється переслідувань з боку терористичного угрупування "Аль-Шабааб", оскільки такі здійснили напад на ферму, де він працював, однак в поясненнях від 01.06.2016 позивач зазначає, що напад на ферму здійснило терористичне угрупування "Хабарі-гідір", що на переконання суду свідчить про суперечливість пояснень позивача.

Також відповідачем встановлено і ряд інших неточностей у інформації поданій пошукачем, зокрема щодо місця народження, шляху прямування із країни походження о України, щодо складу сім'ї, та її членів, зокрема щодо смерті батька та кількості братів, а також щодо фактичного місця проживання в Україні.

Крім того, під час співбесід позивачем зазначалось, що він належить до клану «Шехаль», який відповідно до інформації у відкритих інтернет джерел є найбільш впливовим не лише в місті проживання пошукача, а й у інших центральних регіонах країни походження, що також викликає сумніви про реальність нападу на ферму де мешкав позивач разом із сім'єю.

Вказане дає підстави зробити висновок, що громадянин Сомалі ОСОБА_2 не підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, яке визначене в Конвенції про статус біженців 1951 року та в Протоколі щодо статусу біженців 1967 року, де чітко передбачено, що особа повинна потребувати захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Таким чином, суд вважає, що побоювання, які виникли у заявника мають суто суб'єктивний характер і не підтверджені жодними документальними доказами, заявник також не має доказів наявності погроз у його бік, як і не має інших документальних підтверджень щодо його слів.

Зі змісту протоколів співбесіди вбачається, що у позивача відсутні документальні підтвердження того, що останній підпав під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні. Також, позивач зазначав, що дозволу на виїзд із Сомалі він не мав, із Сомалі виїхав 01.08.2014 року до Ефіопії, з Ефіопії виїхав до Російської Федерації на підставі візи. До державних органів з приводу отримання притулку у зазначених країнах не звертався. Також позивач зазначив, що із Російської Федерації він прибув до України автомобільним транспортом нелегально, однак йому не було відомо що він їде до України, так як йому пообіцяли що від везуть у Європу.

Частина 22 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" дає визначення терміну "третя безпечна країна" - це країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, позивач перебував у третій безпечній країні та мав нагоду звернутися за захистом, однак не скористався своїм правом, що ставить під сумнів його можливе переслідування чи погрози на його адресу в країні постійного проживання.

Окрім того, на співбесідах позивач зазначав, що хотів потрапити до будь-якої країни в Європі, а коли потрапив в Україну, то навіть не знав, що це за країна. На співбесідах позивач повідомив про те, що на території України не працює, живе на допомогу від благодійної організації "Благодійний фонд "Рокада", а на запитання чи бажає працювати в Україні сказав, що не може, оскільки не знає мови. Також, позивач зазначив, що мову вчити йому важко.

Вказане суд оцінює, як не бажання позивача вивчати мову та працювати на території України.

Отже, аналізуючи вищевказані свідчення заявника, суд приходить до висновку, що останній звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виключно з метою уникнення примусового повернення та легалізації на території України.

З матеріалів справи та пояснень позивача вбачається, що в обґрунтування позовних вимог громадянином Сомалі ОСОБА_2 надано відомості, які не підтверджують факту переслідування позивача або його побоювань стати жертвою переслідувань чи розумної можливості того, що позивачу буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення до країни громадянської належності та, відповідно, не доводять наявності підстав, передбачених законодавством, для надання позивачу статусу біженця або визнання громадянина Сомалі ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачем не було надано суду документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно нього, зокрема з боку угрупування Аль-Шабааб, що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", більш того, із наданих підчас співбесід, пояснень всі члени сім'ї позивача залишились у Сомалі, однак жодних побоювань щодо їх безпеки у позивача немає.

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача № 412-16 від 12.08.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку і строки, передбачені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Суддя Т.П. Балась

Судді А.В. Літвінова

А.С. Мазур