Справа № 813/2016/16
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2016-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2016 року № 813/2016/16

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулкевич І.З.

секретар судового засідання Іванес Х.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Приватного підприємства «Торгівельна агенція «Галицький ярмарок» до Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», державний реєстратор на нерухоме майно ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про скасування рішення

встановив :

Приватне підприємство «Торгівельна агенція «Галицький ярмарок» звернулося до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою у якій просить:

- скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» ОСОБА_1 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №15009310 від 16.06.2016 р.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що приватному підприємству «Торгівельна агенція «Галицький ярмарок» на праві приватної власності належить обєкт нерухомого майна, а саме, нежитлові приміщення загальною площею 992,4 кв.м., розташованих за адресою Львівська область, м.Львів, площа Григоренка Г генерала , будинок 5, номер запису про права власності 15009310. Однак державним реєстратором на нерухоме майно ОСОБА_1 протиправно зареєстровано за ОСОБА_2 нежитлові приміщення загальною площею 992,4 кв.м., розташованих за адресою Львівська область, м.Львів, площа Григоренка Г генерала , будинок 5, оскільки при поданні нею заяви про державну реєстрацію та доданих до неї документів державним реєстратором не встановлено, чи подані документи відповідають вимогам , або дають змогу встановити відповідність заявлених прав документам , що їх посвідчують.

Представник позивача в судове засідання не зявився, подав клопотання про розгляд справи без участі уповноваженого представника.

Відповідачі в судове засідання не зявились, належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, заперечень на адміністративний позов не подали.

Третя особа в судове засіданн не зявилась, подала заперечення проти позову вважає позовні вимоги безпідставними, просить у задоволенні позову відмовити та розгляд справи проводити без її участі.

Дослідивши належним чином зібрані докази по справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступних висновків.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідачем 16.06.2016 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав га їх обтяжень №15009310 від 16.06.2016 року, проведено державну реєстрацію права власності, відкрито розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень , індексний номер 30090929 та зареєстровано право власності на нежитлові приміщення загальною площею 992,4 кв.м., що знаходяться за адресою : Львівська область, м.Львів, площа Григоренка Г генерала будинок 5 за ОСОБА_2.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Оцінюючи оскаржуване рішення, суд виходить з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Закріплений у ч.1 ст.11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 138 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори за зверненням субєкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст.18 КАС України, окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська або Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ з приводу їхніх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.

Згідно з частиною 2 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім тих, для яких законом встановлено інший порядок судового вирішення.

У пункті 1 частини 1 статті 3 КАС України, справу адміністративної юрисдикції визначено, як переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини 1 статті 3 КАС України).

Частиною 2 статті 50 КАС України встановлено, що позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб'єкти владних повноважень.

Згідно частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року N 1952-ІV (надалі - ОСОБА_3 N 1952-ІV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація прав проводиться згідно частини 5 статті 3 Закону N1952-ІV органом державної реєстрації прав.

Згідно частини 1 статті 6 Закону N 1952-ІV, систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну реєстраційну службу України, затвердженого указом Президента України від 6 квітня 2011 року №401/2011 (надалі - Положення) Державна реєстраційна служба України (Укрдержреєстр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра юстиції України та входить до системи органів виконавчої влади.

Укрдержреєстр є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з питань реалізації державної політики у низці сфер, в тому числі у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Згідно пункту 7 Положення, Укрдержреєстр здійснює свої повноваження безпосередньо та через структурні підрозділи головних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, а також районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних, міжрайонних управлінь юстиції, що забезпечують реалізацію повноважень Укрдержреєстру.

Відповідно до частини 7 статті 3 Закону N 1952-ІV, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться за місцем розташування об'єкта нерухомого майна в межах території, на якій діє відповідний орган державної реєстрації прав, крім випадків, установлених абзацами другим і третім частини п'ятої цієї статті.

Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться згідно ст. 15 Закону N 1952-ІV в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Державна реєстрація прав проводиться відповідно до ст. 19 Закону N 1952-ІV на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом, та актів прийому-передачі активів та/або зобовязань неплатоспроможного банку приймаючому або перехідному банку, крім випадків, визначених законом 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Державний реєстратор відповідно до ч.2 ст. 9 Закону N 1952-ІV: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться згідно ч.1 ст.15 Закону N 1952-ІV в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Судом встановлено, що державний реєстратор прийняв рішення №15009310 від 16.06.2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі якого провів державну реєстрацію на вищезазначений об'єкт за ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки (без оформлення заставної), серія та номер : 333, виданий 31.01.2011, видавник : Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, договору про внесення змін та доповнень до договору іпотеки посвідченого ОСОБА_3, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 31.01.2011 року зареєстрованим №333, серія та номер: 1793, виданий 04.04.2011, видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, серія та номер :793, виданий 16.02.2016, видавник : Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4,договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, серія та номер :792, виданий 16.02.2016, видавник : Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4,заява,серія та номер : б/н, виданий 17.03.2016, видавник : директор ПП «ТА «Галицький ярмарок» ОСОБА_5

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 24 цього Закону у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Отже, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; при прийнятті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень повинен встановити факт відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації, внесення записів до Державного реєстру прав.

З викладеного слідує, що Державним реєстратором обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» ОСОБА_1 не порушено вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки встановлено відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

В рамках спірних правовідносин відповідач не знайшов підстав для відмови третій особі в проведенні реєстраційних дій, в той же час дійшов висновку про належність та достатність документів для проведення реєстрації права власності на нежитлове приміщення.

Також, суд звертає увагу на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до пункту першого частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Таким чином, до адміністративного суду можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

З наведених норм права випливає, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте, ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин саме позивача.

Отже, при розгляді адміністративної справи суд встановлює наявність або відсутність порушених прав позивача з боку органів державної влади на підставі наявних у справі доказів.

Як стверджує позивач у позові, нежитлові приміщення загальною площею 992,4 кв.м., розташованих за адресою Львівська область, м.Львів, площа Григоренка Г генерала , будинок 5, належить йому на праві приватної власності.

Водночас, як встановлено судом та вбачається із наявних у матеріалах справи доказів, на підтвердження права власності на нежитлові приміщення загальною площею 992,4 кв.м., розташованих за адресою Львівська область, м.Львів, площа Григоренка Г генерала , будинок 5 позивачем не долучено жодного документу, що підтверджував би право власності на нежитлові приміщення площею 992,4 кв.м .

Таким чином, судом не встановлено будь-яких порушень прав позивача з боку відповідачів.

Вказані позовні вимоги жодним чином не обґрунтовані позивачем із наданням відповідних доказів на підтвердження тих обставин, про які стверджує позивач.

Враховуючи викладене, з огляду на те, що під час розгляду справи не встановлено порушення прав позивача, і позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність порушень з боку відповідачів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до положень частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 7-14, 69-71, 86, 94, 128, 159-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в строк та в порядку, визначеному ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлено 30 листопада 2016 року.

Суддя Гулкевич І.З.