Справа № 308/2202/16-а
Суддя: Фазикош О. В.
Дата ухвалення: 2017-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 308/2202/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2017 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Рабош А.О., розглянувши адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві про скасування постанови інспектора роти №2 батальйону Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві рядового поліції Савчин Б.О. у справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження по справі, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві про скасування постанови інспектора роти №2 батальйону Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві рядового поліції Савчин Б.О. у справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження по справі, мотивуючи його тим, що 01 березня 2016 року інспектором роти № 2 Управління патрульної поліції в м.Ужгород та м.Мукачево рядовим поліції Савчин Б.О. винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення бланк серії ПС2 № 727311, згідно з якою позивача визнано винним у порушенні вимог п.8.4 «в» Правил дорожнього руху, тобто у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Дану постанову позивач вважає незаконною та такою, що винесена з неправильним застосуванням норм матеріального права, на підставі висновків, які не відповідають дійсним обставинам справи. У ході винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення інспектором поліції були проігноровані фактичні обставини та дорожня обстановка, що мають істотне значення для правильного та об'єктивного вирішення справи. Зокрема, рухаючись по проспекту Свободи в м.Ужгороді від готелю «Закарпаття», у напрямку залізничного вокзалу, позивач дійсно зупинився біля автовокзалу (за будівлею з адресою пр.Свободи, № 56) з правого боку проїзної частини, оскільки жодних дорожніх знаків, визначених Правилами дорожнього руху, які б обмежували стояну чи зупинку у зазначеному місці він не помітив. Проте, під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення інспектор поліції Савчин Б.О. повідомила його, що він зупинився у зоні дії знаку «Зупинку заборонено», який розміщено біля будинку № 52 по пр.Свободи. Зауваження позивача, що вказаний знак він не міг помітити через запарковані перед ним автомобілі «Мерседес-Бенц Спрінтер», які повністю закривали знак та наявність у цьому місці ще кількох запаркованих автомобілів, а також вимоги врахувати зазначену обставину були проігноровані. Окрім цього, інспектор в порушення вимог ст. 283 КУпАП відмовилася зафіксувати у постанові повний опис обставин, установлених при розгляді справи, а також провести їх фото чи відеофіксацію. Фотофіксацію вищезазначених обставин посадові особи поліції запропонували позивач провести самостійно.

Позивач зазначає, що відповідно до вимог п.8.2-1 розділу № 8 «Регулювання дорожнього руху» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306, встановлено, що «дорожні знаки застосовуються відповідно до цих Правил і повинні відповідати вимогам національного стандарту. Дорожні знаки повинні розміщуватися таким чином, щоб їх було добре видно учасникам дорожнього руху як у світлу, так і в темну пору доби. При цьому, дорожні знаки не повинні бути закриті повністю або частково від учасників дорожнього руху будь- якими перешкодами. Дорожні знаки повинні бути видимими на відстані не менш як 100 м за напрямком руху». Згідно з вимогами розділу 10 «Правила застосування» Національного стандарту України ДСТУ 4100-2014 «Знаки дорожні. Загальні технічні умови. Правила застосування», «дорожні знаки повинні розташовуватись так, щоб їх добре бачили учасники дорожнього руху як у світлий, так і в темний час доби, була забезпечена зручність експлуатації і обслуговування, а також було неможливе їх ненавмисне пошкодження. При цьому вони не повинні бути затулені від учасників дорожнього руху будь-якими перешкодами...». ОСОБА_1 просить прийняти до уваги, що розміщення зазначеного знаку «Зупинка заборонена» біля будинку №52 по пр.Свободи в м.Ужгород не відповідає і прямо суперечить вимогам вищезазначених нормативно-правових актів. Зважаючи на те, що дії позивача повністю відповідали дорожній обстановці на вказаній ділянці дороги, не створювали жодної загрози безпеці дорожнього руху, а також відповідали всім встановленим відповідно до дорожнім знакам та розмітці, ОСОБА_1 вважає, що в його діях відсутній умисел чи необережність, тобто відсутній склад адміністративного правопорушення у розумінні ст.9 КУпАП.

Крім того, позивач звертає увагу на те, що при винесенні постанови у справі про адміністративне правопорушення інспектор роти № 2 Управління патрульної поліції в м.Ужгород та м.Мукачево рядовий поліції Савчин Б.О. неправильно застосувала норми права. Зокрема, згідно з текстом постанови у справі про адміністративне правопорушення позивачем нібито порушено вимоги підпункту «в» п.8.4 Правил дорожнього руху. Проте, п. 8.4 Правил дорожнього руху визначає класифікацію дорожніх знаків і не встановлює прямі заборони на здійснення тих чи інших дій під час дорожнього руху, а так само обов'язки та зобов'язання його учасників. Таким чином, оскільки позивач не вчиняв жодних порушень Правил дорожнього руху та не мав наміру їх вчинити, фактичні обставини на місці події не відповідають змісту постанови у справі про адміністративне правопорушення і спростовують сам факт вчинення останнім адміністративного проступку, у його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122 КУпАП, а винесена інспектором роти № 2 Управління патрульної поліції в м.Ужгород та м.Мукачево рядовим поліції Савчин Б.О. постанова у справі про адміністративне правопорушення (бланк серії ПС2 № 727311) від 01.03.2016 року є незаконною.

За таких обставин, позивач просить скасувати постанову інспектора роти №2 Управління патрульної поліції в м.Ужгород та м.Мукачево рядового поліції Савчин Б.О. у справі про адміністративне правопорушення від 01 березня 2016 року (бланк серії ПС2 № 727311) та закрити провадження по адміністративній справі в зв'язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 10.03.2016 року було відкрито провадження по вказаній та призначено до судового розгляду.

В судове засідання позивач не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує.

Представник Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві у судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку. 13.01.2007 року представником УПП у містах Ужгороді та Мукачеві Качур О.М. до суду подано заяву про відкладення слухання справи у зв'язку із знаходженням представника у відпустці. Разом із тим, до заяви не надала жодного доказу на підтвердження поважності відсутності представника у судовому засіданні. Крім того, подана заява не підписана представником Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві. 18.11.2016 року на адресу суду надійшли письмові заперечення на подану скаргу ОСОБА_1 Згідно письмових заперечень УПП у містах Ужгороді та Мукачеві представник просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 №727311 від 01.03.2016 року та провадження в справі закрити. З урахуванням обставин справи, суд визнає причини неявки представника УПП у містах Ужгороді та Мукачеві у судове засідання, призначене на 16.01.2017 року неповажними.

Згідно з ч. 4 ст. 128 КАС України у разі неприбуття відповідача - суб'єкта владних повноважень, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин або без повідомлення ним про причини неприбуття розгляд справи не відкладається і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Пунктом 6 частини 1 статті 3 КАС України передбачено, що адміністративний позов - звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів або на виконання повноважень у публічно-правових відносинах.

Ознаками адміністративного позову є: - адресатом звернення є адміністративний суд; - письмова форма звернення; - змістом звернення є вимога про захист прав, свобод чи інтересів, порушених у публічно-правових відносинах.

Згідно з частиною 1 статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов подається до адміністративного суду у формі письмової позовної заяви особисто позивачем або його представником. Позовна заява може бути надіслана до адміністративного суду поштою. Відповідно до частини 4 статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити вимоги про: скасування або визнання не чинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень; зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії; зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій; стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю; виконання зупиненої чи не вчиненої дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; примусове відчуження земельної ділянки, інших об'єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини також акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 р.).

У Рішеннях у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це слід вважати як порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У Рішенні у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Суд має перевірити дотримання вимог Конвенції, переконатись що право доступу до суду не було обмежено таким чином, що нанівець зводиться вся його суть, також, обмеження доступі до суду не буде відповідати ч. 1 ст. 6, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (Рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» від 12 липня 2001 року).

Крім того, суд зазначає, що адміністративний позов - це звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів або на виконання повноважень у публічно-правових відносинах. Форма звернення може бути і інша. І це не повинно бути підставою для повернення заяви (скарги) позивачу, оскільки в іншій частині ним дотримані вимоги ст. 105 КАС України.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пункт 7 ч.1 ст.3 КАС України визначає, що суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Спірні правовідносини регулюються Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), Законом України «Про Національну поліцію», Правилами дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі - ПДР).

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (із змінами та доповненнями). Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до ст.14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов'язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою інспектора роти №2 батальйону Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві рядового поліції Савчин Б.О. у справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 №727311 від 01.03.2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 гривень.

В постанові зазначено, що 01.03.2016 року о 16 год. 20 хв. ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом марки DAEWOO LANOS, н/з НОМЕР_1, у м.Ужгороді на пр.Свободи, 65, здійснив зупинку не виконавши вимоги дії знаку 3.34 «Зупинку заборонено», чим порушив п.8.4 «в» ПДР України.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 КУпАП щодо своєчасного, всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи, вирішення її у відповідності з законом уповноважений орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з оскаржуваною постановою серії ПС2 №727311 від 01.03.2016 року позивача притягнуто до адміністративної відповідальності на підставі ч.1 ст.122 КУпАП за невиконання вимог дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено» та п.8.4 «в» Правил дорожнього руху.

Згідно ч.1 ст.122 КУпАП адміністративна відповідальність передбачене за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

В свою чергу, у п.8.4 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, наведені групи дорожніх знаків, серед яких заборонні знаки, які запроваджують або скасовують певні обмеження в русі (підпункт «в»).

Відповідно до Правил дорожнього руху дорожній знак 3.34 «Зупинку заборонено» відноситься до категорії «Заборонні знаки» і означає, що забороняються зупинка і стоянка транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу).

Зона дії знака - від місця встановлення до найближчого перехрестя за ним, а в населених пунктах, де немає перехресть, - до кінця населеного пункту. Дія знака не переривається в місцях виїзду з прилеглих до дороги територій і в місцях перехрещення (прилягання) з польовими, лісовими та іншими дорогами без покриття, перед якими не встановлено знаки пріоритету.

Дія знака поширюється лише на той бік дороги, на якому він встановлений.

Отже, у ч.1 ст.122 КУпАП відповідальність у вигляді штрафу передбачена за зупинку і стоянку транспортних засобів від місця встановлення дорожнього знаку «Зупинку заборонено» до найближчого перехрестя за ним.

В свою чергу, у пункті 1.10 Правил дорожнього руху наведені наступні визначення термінів:

зупинка - припинення руху транспортного засобу на час до 5 хвилин або більше, якщо це необхідно для посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог цих Правил (надання переваги в русі, виконання вимог регулювальника, сигналів світлофора тощо);

стоянка - припинення руху транспортного засобу на час, більший ніж 5 хвилин, з причин, не пов'язаних з необхідністю виконання вимог цих Правил, посадкою (висадкою) пасажирів, завантаженням (розвантаженням) вантажу;

обмежена оглядовість - видимість дороги в напрямку руху, яка обмежена геометричними параметрами дороги, придорожніми інженерними спорудами, насадженнями та іншими об'єктами, а також транспортними засобами;

оглядовість - об'єктивна можливість бачити дорожню обстановку з місця водія;

дорожня обстановка - сукупність факторів, що характеризуються дорожніми умовами, наявністю перешкод на певній ділянці дороги, інтенсивністю і рівнем організації дорожнього руху (наявність та стан дорожньої розмітки, дорожніх знаків, дорожнього обладнання, світлофорів), які повинен ураховувати водій під час вибору швидкості, смуги руху та прийомів керування транспортним засобом.

Наказом Мінрегіонрозвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 14.02.2012 № 54, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.03.2012 за №365/20678 затверджено «Технічні правила ремонту і утримання вулиць та доріг населених пунктів», згідно пункту 1.3 яких дорожні знаки - вироби, малюнки і написи, що призначені для інформування учасників дорожнього руху щодо умов і режимів руху на вулицях та дорогах.

Розміри, форма та розміщення дорожніх знаків повинні відповідати положенням постанови Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 «Про правила дорожнього руху» та ДСТУ 4100-2002 «Знаки дорожні. Загальні технічні умови. Правила застосування».

Водночас, у п.8.2-1 Правил дорожнього руху визначено, що дорожні знаки застосовуються відповідно до цих Правил і повинні відповідати вимогам національного стандарту.

Дорожні знаки повинні розміщуватися таким чином, щоб їх було добре видно учасникам дорожнього руху як у світлу, так і в темну пору доби. При цьому, дорожні знаки не повинні бути закриті повністю або частково від учасників дорожнього руху будь-якими перешкодами.

Дорожні знаки повинні бути видимими на відстані не менш як 100 м за напрямком руху та розміщеними не вище 6 м над рівнем проїзної частини.

Дорожні знаки встановлюються обабіч дороги на тому її боці, що відповідає напрямку руху. Для поліпшення сприйняття дорожніх знаків вони можуть бути розміщені над проїзною частиною. Якщо дорога має більше ніж одну смугу для руху в одному напрямку, установлений обабіч дороги відповідного напрямку дорожній знак дублюється на розділювальній смузі, над проїзною частиною або на протилежному боці дороги (у разі, коли для руху в зустрічному напрямку є не більше ніж дві смуги).

Дорожні знаки розміщуються таким чином, щоб інформацію, яку вони передають, могли сприймати саме ті учасники руху, для яких вона призначена.

Отже, наведені норми свідчать, що існують певні вимоги для розміщення дорожніх знаків.

Позивач ОСОБА_1 в скарзі заперечує факт порушення ним вимог дорожнього знаку 3.34 Правил дорожнього руху та зазначає, що він допустив порушення дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено» з огляду на те, що цей знак він не бачив, оскільки там були припарковані два автомобілі марки «Мерседес-Бенц Спрінтер», які повністю закривали знак. На підтвердження даного факту позивач надав суду відповідні фото (а.с.5, 6), на яких зафіксовано, що 01 березня 2016 року о 16 год. 20 хв. по проспекту Свободи в м.Ужгороді, перед встановленим дорожнім знаком «Зупинку заборонено» були припарковані два вантажопасажирські автомобіля, які повністю закривали дорожній знак від інших учасників дорожнього руху.

Дані обставини свідчать, що водій автомобіля марки DAEWOO LANOS, н/з НОМЕР_1, ОСОБА_1 здійснюючи зупинку транспортного засобу на пр.Свободи, 65, у м.Ужгороді, не мав можливості бачити дорожній знак 3.34 «Зупинку заборонено» у зв'язку з обмеженою оглядовістю дороги. Даний факт також зафіксований і на відеозаписі, який був наданий суду представником відповідача.

Суд вважає за необхідне зазначити, що пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду від 23.12.2005р. № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283, 284 КУпАП. В ній, зокрема, необхідно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Згідно з ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Аналіз законодавчих норм, заперечення позивача щодо вчинення адміністративного правопорушення дає підстави суду дійти висновку, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, повинен був зібрати докази, які б підтверджували наявність складу правопорушення та спростувати позицію позивача, однак належних доказів того, що ОСОБА_1 не виконав вимоги дії дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено» та порушив п.8.4 «в» ПДР України, зокрема, пояснень свідків, пояснень інших учасників руху, суду не надано.

Відповідно до ч.1 ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В порушення законодавчих положень відповідачем не з'ясовано всіх обставин справи про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 280 КУпАП.

Зі змісту статті 6 Європейської конвенції з прав людини вбачається, що кожний обвинувачений у скоєнні злочину має як мінімум право мати достатньо часу та можливості для підготовки свого захисту, а також захищати себе сам особисто або через обраного ним самим захисника. При цьому Європейський суд з прав людини неодноразово, зокрема в справі «Deweer v. Belgium» (рішення Суду від 27.02.1980 року), зазначав, що немає ніяких підстав для вузької інтерпретації ст. 6 Конвенції. Так, зазначена стаття застосовується не тільки власно до кримінального судового провадження, але і по відношенню до дисциплінарних та адміністративних процедур (принцип автономності).

Серед основних гарантій захисту прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 268 КУпАП, є право користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395, 07.11.2015 затверджено Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, яка набрала законної сили 13.11.2015 року (далі - Інструкція).

Пунктом 5 розділу ІV Інструкції передбачено, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (додаток 5), складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 8 розділу ХІІІ цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції.

Як вбачається з технічного опису бланка постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, бланк постанови у справі про адміністративне правопорушення являє собою комплект із двох аркушів паперу розміром 210 х 297 мм (±0,5 мм), масою 80 г/м-2 і складається з постанови та відривної квитанції, надрукованих на самокопіювальному папері. На бланку постанови по справі про адміністративне правопорушення нанесено лінію перфорації між постановою та відривною квитанцією. Серія постанов складається із літеросполук і цифри. Серія і номер є однаковими для постанови та відривної квитанції.

Для захисту бланка використані такі елементи захисту: мікрошрифт на постанові і копії бланка; нерегулярна комп'ютерна фонова сітка.

Проте, наявна в матеріалах справи оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 КУпАП, не відповідає вимогам Інструкції затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395, 07.11.2015 року, оскільки вона складена на бланку, який на час оформлення цієї постанови був нечинним, тобто складання постанови на бланку який не відповідає вимогам Інструкції є окремою підставою для скасування такої постанови.

Підсумовуючи вказане, суд приходить до висновку, що порушення процедури притягнення позивача до адміністративної відповідальності, передбаченої КУпАП, недотримання вимог щодо своєчасного, всебічного, повного і об'єктивного з'ясування всіх обставин справи та належного документування обставин адміністративного правопорушення, не роз'яснення прав особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 268 КУпАП є підставою для скасування постанови інспектора роти №2 батальйону Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві рядового поліції Савчин Б.О. у справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 №727311 від 01.03.2016 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною1 статті 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 гривень.

Водночас, щодо вимоги позивача про закриття провадження у справі за відсутності складу адміністративного правопорушення суд зауважує наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 КАС компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

До правових актів індивідуальної дії належать також рішення (постанови) про притягнення фізичних осіб до адміністративної відповідальності, які прийняті суб'єктами владних повноважень (крім суду).

Відповідно до припису пункту 2 частини першої статті 18 КАС, який кореспондується з положеннями пункту 3 частини першої статті 288 КУпАП, оскарження рішень (постанов) суб'єктів владних повноважень у справах про адміністративні правопорушення здійснюється шляхом подання адміністративного позову до місцевого загального суду як адміністративного суду.

Статтею 221 Глави 17 КУпАП «Підвідомчість справ про адміністративне правопорушення» закріплено вичерпний перелік справ про адміністративні правопорушення, які розглядають судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів, серед яких відсутня ст.122 КУпАП.

Системний аналіз норм КУпАП та КАС України щодо компетенції судів у справах про адміністративні правопорушення дозволяє суду дійти висновку, що право закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення належить лише органу, який розглядає таку справу або ж суду, у передбачених ст.221 КУпАП випадках, та не відноситься до компетенції адміністративного суду, який перевіряє законність винесення суб'єктом владних повноважень постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, тому в цій частині позову слід відмовити.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

На підставі ст. ст. 7-14, 18, 19, 24, 71, 128, 143, 146, 158, 160, 161, 162, 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.33, ч.1 ст. 122, ст.ст. 247, 251, 258, 268, 280, 283, 284, 288 КУпАП, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві про скасування постанови інспектора роти №2 батальйону Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві рядового поліції Савчин Б.О. у справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження по справі - задовольнити частково.

Постанову інспектора роти №2 батальйону Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві рядового поліції Савчин Б.О. у справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 №727311 від 01.03.2016 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 гривень - скасувати.

В решті заявлених вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її оголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В. Фазикош