Справа № 357/13989/16-а
Суддя: Ярмола О. Я.
Дата ухвалення: 2017-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П ОС Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючий суддя Ярмола О. Я. ,

при секретарі Ліщинська О. С.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Біла Церква, в залі суду № 5, справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного Фонду України у місті Біла Церква Київській області про визнання рішення протиправним та зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що в листопаді 2016 року звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року у розмірі 90 % його місячної заробітної плати без обмеження граничного розміру та з урахуванням середньомісячної суми виплат за 24 календарні місяці перед зверненням за пенсією. Позивач долучив до заяви, всі необхідні документи, що підтверджують його стаж для призначення пенсії за вислугу років. Однак, рішенням Управління Пенсійного фонду України у місті Біла Церква Київської області № 289/7299 від 18.11.2016року позивачу було відмовлено в призначенні пенсії у звязку з тим, що: відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213 у разі не прийняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус судів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет міністрів України», «Про судову експертизу», «Про ОСОБА_2 України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України. А отже, звязку з викладеним з 1.06.2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених вищезазначеними законами, не призначаються раніше призначені пенсії не перераховуються. Відповідач зазначив, що ОСОБА_1 матиме право на пенсію після досягнення віку передбаченого ст.26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Таке рішення відповідача щодо відмови у призначенні пенсії ОСОБА_1 вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що порушує його конституційні права. На момент звернення позивача про призначення пенсії і на сьогодні діє Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ, відповідно до ст.86 якого прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. У той же час, частиною 1 ст.86 цього ж Закону передбачено поступове збільшення необхідної для призначення пенсії за вислугу років. Як наслідок, для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ч.І ст.86 Закону від 14.10.2014 №1697-VІІ позивачу з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року потрібно мати стаж 23 роки, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів не менше 13 років. У той же час, до липня 2011 року діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 N 1789-ХІІ, відповідно до статті 50-1 якого (в редакції від 2001 року) право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку мають прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. Позивач зазначає, що з 2001 по 2011 рік, коли він працював на посадах в органах прокуратури, для нього діяли гарантії пенсійного забезпечення як для працівника прокуратури, які суттєво відрізняються від положень, передбачених нині діючим Законом. Діючий на сьогодні Закон від 14.10.2014 №1697-VІІ суттєво погіршує становище позивача та обмежує в реалізації його законних прав і інтересів, які гарантувалися державою упродовж 10 років Законом від 05.11.1991 N 1789-ХІІ, та на які позивач розраховував, працюючи в органах прокуратури. За таких обставин, позивач вважає, що має право на призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ в редакції, які діяла до липня 2011 року.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив суд визнати протиправним рішення Управління Пенсійного Фонду України в м. Біла Церква від 18.11.2016 року про відмову в призначенні пенсії за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру». Зобовязати Управління Пенсійного Фонду України в м. Біла Церква зарахувати половину строку навчання на юридичному факультеті Чернівецького державного університету ім..ОСОБА_3 до 20-річного стажу роботи ОСОБА_1, що дає право на пенсію за вислугу років. Зобовязати Управління Пенсійного Фонду України в м. Біла Церква призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 12.07.2001 року в розмірі 90 % від середнього заробітку, без обмежень граничного розміру на підставі наданих документів з 11.11.2016 року. Стягнути з УПФУ в м. Біла Церква судові витрати по справі.

Відповідач не направив в судове засідання свого представника, про день та час розгляду справи були повідомлені належно, просили продовжити строк для підготовки до суду письмових заперечень на позов, в звязку з чим було відкладено розгляд справи, а 18.01.2017 року відповідач направив письмово викладені заперечення на позов та матеріали справи містять клопотання відповідача про проведення судового засідання за відсутності їх представника.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що позивач, перебуваючи на посаді керівника Кагарлицької місцевої прокуратури, звернувся до УПФУ в м. Біла Церква з заявою про призначення пенсії за вислугу років. Рішенням начальника управління ПФУ в м. Біла Церква позивачу було відмовлено в призначенні такої пенсії. Дане підтверджено копією рішення від 18.11.2016 року (а.с.12).

Своє рішення відповідач обґрунтував тим, що згідно п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. № 213 у разі не прийняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет міністрів України», «Про судову експертизу», «Про ОСОБА_2 України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України. У звязку з зазначеним з 1.06.2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених вищезазначеними законами, не призначаються раніше призначені пенсії не перераховуються. А також, відповідач зазначив, що право на пенсію заявник матиме після досягнення віку передбаченого ст.26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991року в редакції, що діяла на час роботи позивача в органах прокуратури, прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Законом України від 08 липня 2011 року № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», який набрав чинності з 01 жовтня 2011 року, зменшено до 80% відсотків розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права. Також, цим Законом встановлено обмеження виплати пенсії максимальним її розміром.

Відповідно до статті 2 Закону № 3668-VI максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Закону України «Про прокуратуру», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

За приписами частин дванадцятої та тринадцятої статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

З 15 липня 2015 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. № 1697-VII та втратив чинність Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46-2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15 грудня 2015 року.

Відповідно до ч.13 ст.86 Закону № 1697-VII пенсії за вислугу років відповідно до цієї статті призначаються, перераховуються і виплачуються уповноваженими на це державними органами.

Тобто, на момент звернення позивача про призначення пенсії діє Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ, відповідно до ст.86 якого прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. У той же час, частиною 1 ст.86 цього ж Закону передбачено поступове збільшення необхідної для призначення пенсії за вислугу років.

Зокрема, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2014 року по ЗО вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2018 року по ЗО вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Таким чином, за нормами цього Закону кожного року погіршуються умови, за якими прокурор може отримувати пенсійне забезпечення. І як наслідок, для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ч.І ст.86 Закону від 14.10.2014 №1697-VІІ позивачу з 1.10.2016 року по 30.09.2017 року потрібно вже мати стаж 23 роки, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

У той же час, до липня 2011 року діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 N 1789-ХІІ, відповідно до статті 50-1 якого (в редакції від 2001 року) право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку мають прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. Таким чином, з 2001 по 2011 рік, коли позивач працював на посадах в органах прокуратури, для нього діяли гарантії пенсійного забезпечення як для працівника прокуратури, які суттєво відрізняються від положень, передбачених нині діючим Законом. Фактично, діючий на сьогодні Закон від 14.10.2014 №1697-VІІ суттєво погіршує його становище та обмежує в реалізації законних прав та інтересів, які гарантувалися державою упродовж 10 років Законом від 05.11.1991 N 1789-ХІІ, та на які позивач розраховував, працюючи в органах прокуратури.

Відповідно до статті 8 ОСОБА_4 України в Україні діє принцип верховенства права. ОСОБА_4 України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_4 і повинні відповідати їй. ОСОБА_4 є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_4 України гарантується.

Статтею 46 ОСОБА_4 України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 58 ОСОБА_4 України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами статті 64 ОСОБА_4 України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених ОСОБА_4 України.

Як було зазначено вище, оскаржуване рішення відповідач обґрунтував положеннями пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. Зокрема, пункт пятий вказує: У разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про ОСОБА_2 банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України. При цьому слід зазначити, що Положення пункту 5 розділу III визнано таким, що не відповідає ОСОБА_4 України (є неконституційним) в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з Рішенням ОСОБА_5 Суду № 4-рп/2016 від 08.06.2016 .

За приписами статей 21, 22 ОСОБА_4 України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

ОСОБА_5 Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист і сформулював чітку правову позицію, згідно з якою ОСОБА_4 України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 ОСОБА_4 України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення ОСОБА_5 Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справах щодо права на пільги, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 щодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).

У зазначених рішеннях ОСОБА_5 Суд України вказує на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення № 5-рп/2002).

22.05.2008 ОСОБА_5 Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 ОСОБА_4 України, ОСОБА_5 Суд України дав у рішенні від 22.09.2005 № 5- рп/2005, згідно з яким «...конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». ОСОБА_5 Суд України також підкреслив, що

загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина ОСОБА_5 Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Виходячи з висловленого у рішеннях ОСОБА_5 Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

Отже, на момент призначення позивача на роботу в органах прокуратури України (03.02.1998) діяв Закон № 1789-ХІІ.

Статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Таким чином, позивач набув право виходу на пенсію після набуття ним стажу роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, незалежно від віку.

На даний час діє Закон № 1697-VІІ, статтею 86 якого збільшено стаж роботи, що дає право позивачу на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), з 20 до 22 років 6 місяців, що є звуженням прав позивача в розумінні ОСОБА_4 України.

Частинами першою - третьою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_4 України гарантується.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-1V встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання на отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися на нормах статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), і які були звужені статтею 86 Закону № 1697-VII.

На момент звернення до відповідача за призначенням пенсії позивач працює на посаді керівника Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області, яку можна обійняти виключно при наявності вищої юридичної освіти, як і посади, які він обіймав в органах прокуратури Київської області з 03.02.1998року, тобто з часу прийняття його на роботу у вказаний орган.

29 червня 1998 року позивач закінчив вищий навчальний заклад Чернівецький національний університет, денна форма навчання, отримав повну вищу освіту за спеціальністю «правознавство» та здобув кваліфікацію юриста, що підтверджено відповідним дипломом, копія якого приєднана до матеріалів справи та архівною довідкою від 29.12.2016 року.

Таким чином, до вислуги років, що дає право на пенсію згідно зі статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» зараховується половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах (ст.56 Закону України «Про прокуратуру»). Отже, на момент звернення позивача до відповідача за призначенням пенсії загальний стаж, який надає йому право на пенсію за вислугу років, становив 22 роки 1 місяць 1 день.

Враховуючи викладене, суд вважає, що Управління Пенсійного фонду України у місті Біла Церква Київської області незаконно відмовило позивачу в призначені пенсії за вислугу років, так як відповідно до поданих позивачем документів, його загальний стаж роботи для вислуги років склав 22 роки 1 місяць, з яких стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури - 18 років 9 місяців і 8 днів.

Отже, позивачем в повній мірі виконано спеціальні умови, передбачені для отримання пенсії згідно зі статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001р.).

Відповідно до частини 2 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону № 2663-III) розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини,вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Відповідно до п.1.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління ПФУ 25.11.2005 року № 22-1 /у редакції постанови правління ПФУ 07.07.2014 року № 13-1/, зареєстровано в Мінюсті України 27.12.2005 року за № 1566/11846, днем звернення за призначенням /перерахунком/ пенсії, переведенням з одного виду пенсії на інший, поновленням виплати пенсії, виплатою недоотриманої пенсії у зв'язку зі смертю вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами.

Враховуючи викладене, необхідною умовою для призначення пенсії є заява про призначення пенсії та інші документи, подані пенсіонером щодо розміру місячного заробітку за відповідною посадою станом на час звернення за призначенням пенсії.

Як вбачається з матеріалів справи, заяву з необхідними документами для призначення пенсії позивач подав 11.11.2016 року, а тому, враховуючи вищенаведені положення законодавства, призначення пенсії повинно бути проведено, починаючи з 11.11.2016 року.

Відповідно до статті 19 ОСОБА_4 України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_4 та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_4 та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано.

Отже, дії відповідача щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугу років є протиправними з наведених вище підстав, а тому суд вважає за необхідне зобовязати відповідача призначити ОСОБА_1 з 11.11.2016 року пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 12.07.2001 р.) в розмірі 90 % від середнього заробітку без обмежень граничного розміру на підставі наданих ним документів, зарахувавши при цьому половину строку навчання на юридичному факультеті Чернівецького державного університету ім. Ю.Федьковича.

Підлягає стягненню з відповідача на косрить позивача розмір судових витрат, що підтверджено відповідною квитанцією про оплату судового збору.

Керуючись ст. ст.19, 22 ОСОБА_4 України, Законом України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст. 2, 6,9,17, 159-163, 185,186 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним рішення Управління Пенсійного Фонду України в м. Біла Церква від 18.11.2016 року про відмову в призначенні пенсії за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру».

Зобовязати Управління Пенсійного Фонду України в м. Біла Церква зарахувати половину строку навчання на юридичному факультеті Чернівецького державного університету ім..ОСОБА_3 до 20-річного стажу роботи ОСОБА_1, що дає право на пенсію за вислугу років.

Зобовязати Управління Пенсійного Фонду України в м. Біла Церква призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 12.07.2001 року в розмірі 90 % від середнього заробітку, без обмежень граничного розміру на підставі наданих документів з 11.11.2016 року .

Стягнути з УПФУ в м. Біла Церква на користь позивача судові витрати в сумі 1653 грн. 60 коп.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя ОСОБА_6