Справа № 826/7313/16
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2016-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 грудня 2016 року № 826/7313/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши адміністративну справу в письмовому провадженні

за позовомОСОБА_1
доДержавної податкової інспекції у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві
про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії

На підставі ч. 4 ст. 122 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

В С Т А Н О В И В:

Позивач, в особі ОСОБА_1 (надалі - Позивач), звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві (надалі - Відповідач) про визнання протиправною бездіяльність Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві щодо ненадання запитуваної інформації на інформаційний запит від 27.04.2016 року; зобов'язати Державну податкову інспекцію у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві надати запитувану інформацію в повному об'ємі; стягнути з Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві завдану моральну шкоду у розмірі 5000 грн.; винести окрему ухвалу про направлення матеріалів до відповідних правоохоронних органів для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

В обґрунтування позову Позивач зазначає, що він звернувся до Відповідача з інформаційним запитом про надання інформації, однак Відповідач, будучи розпорядником інформації, безпідставно не надав Позивачу повну інформацію на його запит, чим порушив право Позивача на доступ до інформації, гарантоване Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Представник Відповідача надав суду письмові заперечення на позовну заяву, в обґрунтування заперечень проти позову заперечує в повному обсязі та зазначив, що у Відповідача були відсутні правові підстави для надання запитуваної інформації стосовно третіх осіб, а саме: ТОВ «Л-Медика», а відтак позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають, у зв'язку з чим, посилаючись на норми податкового законодавства та Закону України «Про доступ до публічної інформації», відповідач просив відмовити у задоволенні позову повністю.

У відповідності до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.04.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Державній податковій інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві із інформаційним запитом, в якому просив надати інформацію стосовно сплати ТОВ «Л-Медика» до Державного бюджету та бюджету м. Києва орендної плати за користування земельними ділянками (кадастрові номери :75:147:0010 та:75:147:0011) по проспекту Перемоги (15 км) у Святошинському районі м. Києва, виділених ТОВ «Л-Медика» для будівництва малоповерхових житлових будинків.

Листом від 28.04.2016 року №13/ЗПІ/26-57-12-03 ДПІ у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві відмовило ОСОБА_1 у наданні інформації на інформаційний запит від 27.04.2016 року, посилаючись на те, що у ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві відсутні правові підстави для надання запитуваної інформації, а запитувана інформація є конфіденційною інформацією.

Позивач вважає, що лист Відповідача про ненадання відповіді на інформаційний запит порушує його Конституційні права та така відмова прийнята з порушенням норм Закону України «Про доступ до публічної інформації», Позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також, норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про необґрунтування позовних вимог виходячи з наступного.

В частині позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльність Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві щодо ненадання запитуваної інформації на інформаційний запит від 27.04.2016 року, Суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 року № 2939-VI.

Статтею 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації», право на доступ до публічної інформації гарантується обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з ст. 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації», доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.

Статтею 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що до публічної інформації з обмеженим доступом належить конфіденційна інформація, таємна та службова інформація.

У відповідності до пп. 14.1.171 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податкова інформація - у значенні, визначеному Законом України "Про інформацію".

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про інформацію", податкова інформація - сукупність відомостей і даних, що створені чи отримані суб'єктами інформаційних відносин у процесі поточної діяльності та необхідні для реалізації покладених на контролюючі органи завдань і функцій у порядку, установленому Податковим кодексом України.

Згідно з п. 17.1.9 ст. 17 Податкового кодексу України, платник податків має право на нерозголошення контролюючим органом (посадовими особами) відомостей про такого платника без його письмової згоди та відомостей, що становлять конфіденційну інформацію, державну, комерційну чи банківську таємницю та стали відомі під час виконання посадовими особами службових обов'язків, крім випадків, коли це прямо передбачено законами.

У свою чергу, на підставі п. 21.1.6 ст. 21 Податкового кодексу України, посадові особи контролюючих органів зобов'язані не допускати розголошення інформації з обмеженим доступом, що одержується, використовується, зберігається під час реалізації функцій, покладених на контролюючі органи.

Згідно з п. 63.12 ст. 63 Податкового кодексу України, інформація, що збирається, використовується та формується контролюючими органами у зв'язку з обліком платників податків, вноситься до інформаційних баз даних і використовується з урахуванням обмежень, передбачених для податкової інформації з обмеженим доступом.

Стаття 74 Податкового кодексу України визначає, що податкова інформація, зібрана відповідно до вимог цього кодексу, може зберігатися опрацьовуватися в інформаційних базах органів державної податкової служби або безпосередньо посадовими (службовими) особами органів державної податкової служби. Зібрана податкова інформація та результати її опрацювання використовуються для виконання покладених на органи державної податкової служби функцій та завдань.

За статтею 21 Закону України "Про інформацію" інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Також, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов'язані вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб.

З аналізу вищезазначених норм права вбачається, що інформації про сплату податків, може бути розголошена тільки з дозволу платника податків, а Контролюючий орган не має право без такої згоди її розголошувати.

З огляду на викладене, Суд вважає, що інформація стосовно сплати ТОВ «Л-Медика» до Державного бюджету та бюджету м. Києва орендної плати за користування земельними ділянками (кадастрові номери :75:147:0010 та:75:147:0011), про надання якої просив Позивач є інформацією, на яку, відповідно до положень п. 63.12 ст. 63 Податкового кодексу України, поширюються обмеження передбачені для податкової інформації з обмеженим доступом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у випадку якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

З аналізу вказаної правової норми вбачається, що надання дозволу платника податків на розголошення відомостей контролюючим органом стосується не тільки відомостей, що становлять конфіденційну інформацію, державну, комерційну чи банківську таємницю, але і інших відомостей про такого платника податків.

Враховуючи те, що ТОВ «Л-Медика» не надавалося письмової згоди на розголошення контролюючим органом (посадовими особами) відомостей щодо них, тому Відповідач позбавлений можливості надати Позивачу запитувану інформацію.

Окрім того, вказана позиція викладена у листі Міністерства доходів і зборів України від 16.12.2013 р. № 17542/6/99-99-18-03-01-15, відповідно до якого, податковий орган зазначив, що відповідно до ст. 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, окрім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту й прав людини.

З огляду на викладене, суд вважає, що Відповідачем, в даному випадку, не порушено приписи Закону України «Про доступ до публічної інформації» та приходить до висновку про правомірність відмови Відповідачем у наданні інформації стосовно ТОВ «Л-Медика» та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача в частині щодо визнання протиправною бездіяльність Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві щодо ненадання запитуваної інформації на інформаційний запит від 27.04.2016 року, є необгрунтованими та такими, що не підлягає задоволенню.

В частині позовних вимог щодо зобов'язати Державну податкову інспекцію у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві надати запитувану інформацію в повному об'ємі, Суд зазначає наступне.

Під час розгляду справи, Судом встановлено, що Відповідачем не порушено приписи Закону України «Про доступ до публічної інформації» про надання певної інформації та правомірно надано Позивачу відповідь з роз'ясненням, що дана інформація про ТОВ «Л-Медика» не підлягає розголошенню, а тому в даній частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

В частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, Суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 р. із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 р. та від 27.02.2009 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно Позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що Відповідачем завдано моральну шкоду, Позивач не обґрунтовує, в чому полягає ця шкода, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з бездіяльністю зазначених суб'єктів владних повноважень, не визначено, якими доказами це підтверджується. Будь-яких доказів, що підтверджують притягнення посадових осіб до відповідальності за невиконання чи неналежне виконання ними своїх обов'язків, що могло завдати шкоди, Позивачами також Суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача в частині щодо стягнення з Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві завдану моральну шкоду у розмірі 5000 грн. є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

В частині позовних вимог щодо винести окрему ухвалу про направлення матеріалів до відповідних правоохоронних органів для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними, Суд зазначає наступне.

У відповідності до 166 КАС України, Суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. Про вжиті заходи суд повідомляється не пізніше одного місяця після надходження окремої ухвали. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними. Окрема ухвала може бути оскаржена особами, інтересів яких вона стосується.

З аналізу вищезазначених норм права, Суд приходить до висновку, що якщо при розгляді справи суд установить порушення закону, він може винести окрему ухвалу, а не зобов'язаний.

Під час розгляду справи Судом не встановлено підстав для постановлення окремої ухвали, а тому позовні вимоги в даній частині не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач по справі, як суб'єкт владних повноважень, виконав покладений на нього обов'язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваної відмови.

З урахуванням викладеного, системно проаналізувавши положення чинного законодавства України та надавши оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

З урахуванням викладеного, суд приходить висновків про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 122, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук