Справа № 816/1561/16
Суддя: Зеленський В.В.
Дата ухвалення: 2017-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2017 р.Справа № 816/1561/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Зеленського В.В.

Суддів: П'янової Я.В. , Чалого І.С.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О.

представників позивача та відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 11.10.2016р. по справі № 816/1561/16

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

третя особа Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області

про скасування рішення,зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

15.09.2016 року громадянин Ірану ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач), третя особа Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, в якому просив суд:

-скасувати рішення Державної міграційної служби України №431-16 від 22 серпня 2016 року;

-зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 11.10.2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 11.10.2016 року по справі № 816/1561/16, скасувати рішення Державної міграційної служби України №431-16 від 22 серпня 2016 року, зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що постанова суду першої інстанції є необґрунтованою, незаконною і підлягає скасуванню.

У відповідності до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1., ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Ісламської Республіки Іран, за національністю іранець, віросповідання мусульманин за народженням. За доводами позивача, він змінив віру на християнську.

16.09.2014 року позивач звернувся до УДМС України в Полтавській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту .

Наказом УДМС України в Полтавській області від 16.09.2014 №106 відмовлено в прийнятті заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ірану ОСОБА_1., ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з відмовою рішенням ДМС України від 05.11.2012 р. №602-12 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Позивач 19.09.2014 року звернувся до ДМС Україні зі скаргою на вказане рішення УДМС України в Полтавській області, у якій просив скасувати спірне рішення та зобов'язати УДМС України в Полтавській області прийняти стосовно громадянина Ірану ОСОБА_1. рішення про прийняття його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням ДМС Україні від 04.11.2014 р. №42-14 скаргу громадянина Ірану ОСОБА_1. відхилено.

Не погоджуючись із рішенням ДМС України від 04.11.2014 р. №42-14 та наказом УДМС України в Полтавській області від 16.09.2014 р. про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до суду.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2015 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2015 р. у справі №816/4880/14, визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України від 04.11.2014 р. №42-14 та наказ УДМС України в Полтавській області від 16.09.2014 р. №106.

У подальшому на виконання вимог статті 12 Закону Україні "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та виконання ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду 27.04.2015 р. УДМС України в Полтавській області прийнято рішення від 21.05.2015 р. про прийняття до розгляду заяви громадянина Ірану ОСОБА_1. щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

За результатом розгляду заяви від 16.09.2014 р. рішенням ДМС України від 26.10.2015 № 739-15 відмовлено громадянину Ірану ОСОБА_1. у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

З висновку щодо відмови у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вбачається, що громадянин Ірану ОСОБА_1. побоюється за своє життя у разі повернення до Ірану у зв'язку зі зміною релігії з мусульманської на християнську.

Про прийняття рішення про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 26.10.2015 р. № 739-15 позивач дізнався 18.11.2015р., отримавши повідомлення про відмову у визнані визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 18.11.2015р. №13.

Не погоджуючись із рішенням ДМС України від 26.10.2015 р. № 739-15, позивач звернувся до суду.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 20.01.2016 р., залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11.05.2016 р. у справі №816/4635/15, скасовано рішення ДМС України від 26.10.2015 р. № 739-15; зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Ірану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 10 ст. 12 Закону Україні "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та виконання постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 20.01.2016 та з урахуванням ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду 11.05.2016 року, ДМС України прийнято рішення від 24.05.2016 р., яким зобов'язано УДМС України в Полтавській області повторно розглянути заяву громадянина Ірану ОСОБА_1. щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

09.08.2016 року Управлінням ДМС у Полтавській області затверджено висновок щодо відмови громадянину Ірану ОСОБА_1. у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому зважаючи на надані ОСОБА_1. пояснення, отриману інформацію по країні походження зроблено висновок про те, що у заявника, у разі повернення до країни своєї громадської належності, не існує об'єктивних підстав побоюватися стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За результатом розгляду заяви громадянина Ірану ОСОБА_1. рішенням ДМС України від 22.08.2016 року № 431-16 громадянину Ірану ОСОБА_1. у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відмовлено, оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Із даним рішенням позивач не погодився та оскаржив рішенням ДМС України від 22.08.2016 року № 431-16 до суду.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач не тікав із Ісламської Республіки Іран від небезпеки рятуючи своє життя, а добровільно покинув країну. При цьому під час розгляду справи позивачем не надано жодних доказів наявності ризику загрози життю та свободі через релігійну належність, не наведено достатньої аргументації своїм побоюванням, а також не обґрунтовано неможливість повернення до країни громадської належності через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободі внаслідок відмови від ісламської релігії та прийняття християнства, у зв'язку з чим, відсутні підстави, передбачені п.п. 1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", для визнання позивача біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Суспільні відносини у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні регулюються Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 р. №3671-VI.

Відповідно до пунктів 1 і 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»:

біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до Міжнародної Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.99 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

При цьому, «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну та стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ, тощо.

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п .п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана: подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення.

З матеріалів справи вбачається, що в обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та в подальшому в ході проведення співбесід позивач зазначив про те, що він змінив віру з мусульманства на християнство, а тому в країні його громадянської належності його життю та свободі загрожує небезпека, його можуть заарештувати, піддавати тортурам та вбити як зрадника віри. Наголошував, що приймає актину участь в церковному житті. Систематично відвідує церкву та допомагає у проведенні служби як іподиякон.

Фахівцями міграційної служби під час розгляду заяви позивача проводилися співбесіди, а також об'єктивно та всебічно досліджувалася повідомлена позивачем інформація по країні походження, у тому числі, щодо фактів приниження та дискримінації по відношенню до християн та осіб, які свідомо відмовилися від ісламської релігії в Ірані.

При цьому колегія суддів наголошує, що судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції було встановлено, що позивач не тікав із Ісламської Республіки Іран від небезпеки рятуючи своє життя, а добровільно покинув країну.

Крім того, позивачем не надано жодних доказів наявності ризику загрози життю та свободі через релігійну належність, не наведено достатньої аргументації своїм побоюванням, а також не обґрунтовано неможливість повернення до країни громадської належності через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободі внаслідок відмови від ісламської релігії та прийняття християнства, у зв'язку з чим, відсутні підстави, передбачені п.п. 1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", для визнання позивача біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином, відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні; жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з вищезазначеного та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку що не має обставин для набуття позивачем статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Позивач безпідставно стверджує про наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через релігійну належність, належність до певної соціальної групи або через політичні погляди.

Відповідно до ст. 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем по справі доведено правомірність та обґрунтованість прийнятого ним рішення від 22.08.2016 року №431-16.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги відповідача з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст.198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 11.10.2016р. по справі № 816/1561/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Зеленський В.В.
Судді Пянова Я.В. Чалий І.С.
Повний текст ухвали виготовлений 23.01.2017 р.