Справа № 816/1776/16
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2017-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2017 р.Справа № 816/1776/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Жигилія С.П.

Суддів: Перцової Т.С. , Дюкарєвої С.В.

за участю секретаря судового засідання Мороз Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2016р. по справі № 816/1776/16

за позовом ОСОБА_1

до Кабінету Міністрів України

про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України (далі по тексту - відповідач, КМУ) , в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України в частині не внесення для прийняття Верховною Радою України відповідного проекту закону, який би регулював порядок щодо відшкодування шкоди внаслідок кримінального правопорушення, про який йде мова у статті 1177 Цивільного кодексу України;

- визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо не надання завірених належним чином копій попередніх звернень ОСОБА_1 щодо прийняття спеціального закону, про який йдеться мова у статті 1177 Цивільного кодексу України з наданням відповідей на них.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2016 року по справі № 816/1776/16 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаною постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2016 року по справі № 816/1776/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_1 визнаний потерпілою стороною в кримінальному провадженні. Вказує, що за змістом статті 1177 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону та компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Оскільки на даний час закон, який би регулював відповідний порядок так і не прийнятий, позивач позбавлений гарантованого Конституцією, Законами та міжнародними договорами України права особи на майно та його захист. Також вказує, що у своєму зверненні від 20.06.2016 року до КМУ позивач просив надати завірені належним чином копії його попередніх звернень щодо прийняття спеціального Закону про який йдеться мова у ст. 1177 ЦКУ з наданням відповідей на них, однак Кабінет Міністрів України відповідних дій не вчинив. З огляду на викладене, вважає рішення суду першої інстанції незаконним та таким, що підлягає скасуванню, а його апеляційна скарга задоволенню.

Позивач надіслав заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі.

Відповідач, у надісланих запереченнях, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2016 року по справі № 816/1776/16 залишити без змін. Зокрема, вказує, що внесення законопроекту до законодавчого органу відповідно до встановленої процедури є правом Кабінету Міністрів України - суб'єкта законодавчої ініціативи. Зазначає, що позовні вимоги у даній справі є формою втручання в дискреційні повноваження Кабінету Міністрів України. Стверджує, що Кабінет Міністрів України не є належним відповідачем відносно позовних вимог про розгляд звернень ОСОБА_1, оскільки повноваження щодо розгляду звернень громадян, які адресовані КМУ, належать Секретаріату Кабінету Міністрів України.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Згідно з ч. 1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що в провадженні СВ Київського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області перебувають матеріали кримінального провадження внесені до ЄРДР № 0000227 від 01.02.2015 року, за ознаками злочину передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що в період часу з 16.10 год. 31.01.2015 по 15.45 год. 01.02.2015, невідома особа, шляхом віджиму метало-пластикового вікна, проникла до АДРЕСА_1, звідки таємно викрала грошові кошти в сумі 5000 грн, 31340 доларів США, ноутбук марки "Lenovo В570е" (с/н WB05256435), чим спричинила позивачу матеріальної шкоди на загальну суму 535751 гривень.

В кримінальному провадженні ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано потерпілим (а.с. 16).

У зв'язку з відсутністю нормативного врегулювання порядку відшкодування шкоди, передбаченої ст. 1177 Цивільного кодексу України, та наявністю, згідно ст. 93 Конституції України, законодавчої ініціативи у відповідача, позивач звернувся до останнього з відповідним зверненням від 20.06.2016 року (а.с. 12), в якому просив КМУ привести до реального виконання норми ст. 1177 Цивільного кодексу України, шляхом використання законодавчої ініціативи наданої йому Конституцією України щодо винесення для прийняття Верховною Радою України відповідного Закону, який би регулював порядок відшкодування шкоди внаслідок кримінального правопорушення, про який йде мова у ст. 1177 ЦКУ. Просив не перенаправляти дане звернення до різних інстанцій, а вирішити викладені питання виключно КМУ. Також позивач у своєму зверненні від 20.06.2016 просив надати завірені належним чином копії його попередніх звернень щодо прийняття спеціального Закону, про який йдеться мова у ст. 1177 ЦК України з наданням відповідей на них, оскільки його прохання ігноруються (а.с. 12).

На вказане звернення ОСОБА_1 отримав відповідь Секретаріату КМУ щодо направлення останнього Міністерству юстиції України 24.06.2016 року за № 41-Ф-015324/16 відповідно до частини третьої статті 7 Закону України "Про звернення громадян" (а.с. 13).

Вважаючи протиправною бездіяльність КМУ щодо не внесення для прийняття Верховною Радою України відповідного проекту Закону, який би регулював порядок відшкодування шкоди внаслідок кримінального правопорушення, про який йде мова в ст. 1177 Цивільного кодексу України, а також бездіяльність КМУ щодо не надання завірених належним чином копій попередніх звернень ОСОБА_1 щодо прийняття відповідного Закону, з метою захисту свого майнового права позивач звернувся до суду із даним позовом про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією або законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, справа адміністративної юрисдикції - публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Для визначення ознак публічно-правового спору суд повинен встановити, зокрема, наявність матеріально-правових відносин між учасниками спору. Публічно - правовий спір може виникати із конституційних, адміністративних, фінансових та інших правовідносин, зміст яких складає, з одного боку, обов'язок органу публічної адміністрації вчинити певний акт на користь особи, і з іншого - право особи вимагати виконання цього обов'язку від органу публічної адміністрації як від носія владних повноважень. Більш того, особа повинна бути переконана у тому, що такі відносини перебувають у стані порушення норми або права. Спираючись на норми Конституції, як норми прямої дії, якими визначено зміст прав та свобод, особа має можливість вимагати від держави в особі органів публічної адміністрації належної організації та безпосереднього виконання кореспондуючих обов'язків.

У відповідності до п. 8 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України, позивача визначено як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Згідно частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб'єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод, однак, обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є об'єктивна наявність відповідного порушеного права чи законного інтересу на момент звернення до суду та при цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення можливості чи неможливості реалізації її законного права та/або виникнення додаткового обов'язку.

При цьому, не будь-яке порушення суб'єктом владних повноважень своїх обов'язків кореспондує праву особи вимагати його припинення. Право на захист (задоволення позову) у особи - позивача в межах публічного охоронного відношення виникне за двох умов. По-перше, суд має встановити обов'язок органу влади вчинити певну дію (прийняти рішення). По-друге, має бути доведено правову заінтересованість особи у виконанні цього обов'язку саме на її користь.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що під час розгляду справи суд повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача.

Так, відповідно до принципу поділу державної влади в Україні, закріпленого ст. 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 113 Конституції України та частини першої статті 1, статті 4 Закону України "Про Кабінет Міністрів України", Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, що у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, актами Президента України.

Згідно зі статтею 19 Закону України "Про Кабінет Міністрів України", діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров'я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв'язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.

Відповідно до статті 93 Конституції України, право законодавчої ініціативи у Верховній Раді України належить Президентові України, народним депутатам України та Кабінету Міністрів України.

Положеннями статті 89 Закону України "Про Регламент Верховної Ради України" визначено, що право законодавчої ініціативи у Верховній Раді належить Президенту України, народним депутатам, Кабінету Міністрів України і Національному банку України. Кабінет Міністрів України має виключне право на внесення проекту закону про Державний бюджет України.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що під час внесення законопроекту до законодавчого органу відповідно до встановленої процедури реалізується право, тобто забезпечена законом міра можливої поведінки визначених суб'єктів, у тому числі Кабінету Міністрів України.

Колегія суддів зауважує, що позивачем не доведено, а судом не встановлено, що розроблення відповідного законопроекту відповідачем якимось чином вплине на права, інтереси чи свободи позивача.

В обґрунтовування підстав звернення до суду позивач зазначає про наявність порушеного права на майно. Стверджує, що неприйняття державою закону, який регламентує порядок відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичної особи, яка потерпіла від злочину, не може бути підставою для позбавлення особи гарантованого Конституцією України, законами України та міжнародними договорами України права на особи на майно та його захист.

При цьому, зазначає, що відповідно до ст. 30, 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України, згідно яких не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Як вбачається з матеріалів справи, шкода, завдана позивачу була спричинена злочином.

Колегія суддів зазначає, що в таких випадках гарантії держави на захист від втручання у мирне володіння своїм майном реалізуються через її обов'язок провести ефективне розслідування та притягнення до відповідальності винних осіб.

Судовим розглядом встановлено, що кримінальне провадження внесено до ЄРДР за № 0000227 від 01.02.2015 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України. На сьогоднішній день проводиться розслідування у рамках вказаного кримінального провадження.

Відповідно до статті 1177 Цивільного Кодексу України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Колегія суддів зазначає, що норма ст. 1177 Цивільного кодексу України є фактично недіючою, оскільки на даний момент закон, який би визначав порядок відшкодування шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення не прийнятий.

Реалізація зазначеної норми ЦК України можлива лише після прийняття спеціального закону. А відтак, дана норма не створює у позивача "законних очікувань" чи інших прав, які могли б бути захищені судом.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до вимог ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить прийняття законів.

Щодо порушення прав ОСОБА_1 саме у відносинах із Кабінетом Міністрів України, колегія суддів зазначає наступне.

Позивач звертався до Кабінету Міністрів України із зверненнями в порядку положень Закону України "Про звернення громадян" та не заперечує, що на кожне звернення отримав повідомлення від Секретаріату Кабінету Міністрів України про направлення частини його звернень до Міністерства внутрішніх справ України, а частини - до Міністерства юстиції України з посиланням на ч. 3 ст. 7 Закону України "Про звернення громадян" (а.с.46-59).

За змістом норми ч. 3 ст. 7 вищевказаного Закону, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

Так, параграфом 70 Регламенту Кабінету Міністрів України, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 року № 950, встановлено процедуру підготовки проекту законів, які вносяться Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 1 вказаного Параграфу, законопроекти, що вносяться у порядку законодавчої ініціативи Кабінетом Міністрів на розгляд Верховної Ради, готуються Мін'юстом, іншими центральними органами виконавчої влади з дотриманням вимог, передбачених Регламентом Верховної Ради України та приписами цього Регламенту.

З огляду на викладене та приймаючи до уваги, що позивачем у поданих зверненнях порушено питання розроблення законопроекту закону та відшкодування шкоди, завданої злочином, колегія суддів приходить до висновку, що Кабінет Міністрів України правомірно направляв вказані звернення профільним міністерствам.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч.1 ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Між тим, як встановлено частиною 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ст.70 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, не спростовуючи наявності у відповідача як суб'єкта владних повноважень обов'язку доведення правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності, вказує на те, що позивач не звільнений від доказування обставин, які покладено ним в основу позовних вимог.

Колегія суддів зауважує, що доказів, які б підтверджували доводи позивача, останнім під час судового розгляду не надано.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що неправомірної бездіяльності в частині не внесення для прийняття Верховною Радою України відповідного проекту закону, який би регулював порядок щодо відшкодування шкоди внаслідок кримінального правопорушення, про який йде мова у статті 1177 Цивільного кодексу України, а також бездіяльності щодо не надання завірених належним чином копій попередніх звернень ОСОБА_1 позивачем не доведено, а судовим розглядом не встановлено, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач у спірних правовідносинах діяв на підставі та у спосіб, що передбачені нормами чинного законодавства.

У відповідності до ст. 159 КАС України, судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2016 року по справі № 816/1776/16 відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2016р. по справі № 816/1776/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Жигилій С.П.
Судді Перцова Т.С. Дюкарєва С.В.
Повний текст ухвали виготовлений 23.01.2017 р.