Справа № 826/7532/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2017-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 січня 2017 року № 826/7532/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особа: Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м.Києві Відкрите акціонерне товариство Банк «Біг Енергія»
провизнання дій протиправними, скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 пред'явив в суд позов, в якому просив визнати протиправними дії відповідача при винесенні постанови «Про скасування процесуального документа» від 3 квітня 2015 року та скасувати постанову начальника відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві "Про скасування процесуального документа" від 3 квітня 2015 року.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.06.2015 р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.07.2015 р., у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.10.2016 р. постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 04.06.2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16.07.2015 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судом касаційної інстанції встановлено, що судами першої та апеляційної інстанції не перевірено і не мотивовано законність прийнятої відповідачем постанови від 3 квітня 2015 року, з урахуванням вимог частини 8 статті 54 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки суди встановивши, що начальник ВДВС вправі здійснювати контроль за правильністю і повнотою виконання рішення та діями державного виконавця при виконанні виконавчого документа, не досліджували чи правомірна безпосередньо підстава яка слугувала скасуванню попередньої постанови державного виконавця "Про повернення виконавчого документа".

Тобто, судам при новому розгляді справи необхідно дослідити та мотивувати, чи правомірні дії відповідача і чи вчинені вони на підставі чинного законодавства, з урахуванням вимог частини 8 статті 54 Закону України "Про виконавче провадження".

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх повністю. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що п. 1 ч. 1 Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджується на позивача, оскільки у позивача відсутнє у власності інше нерухоме житлове майно, окрім квартири за адресою: м.Київ, вул. Оноре де Бальзака, 26 а, кв. 130.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з'явилися, про час, дату та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомили. Заперечень або пояснень по суті заявлених позовних вимог не надали.

Зважаючи на неявку в судове засідання представників відповідача та третьої особи, суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

В провадженні Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м.Києві перебуває виконавче провадження ВП № 25426593, відкрите 30.03.2011 року щодо примусового виконання виконавчого напису № 681, виданого 20.03.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щадко О.І. шляхом звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 та задоволення вимог ВАТ Банк "БІГ Енергія" в розмірі 843569,99 грн. за рахунок коштів отриманих від реалізації вказаної квартири.

Державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві 06.10.2014 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 9 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" (наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.).

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 14.03.2014 року, яку залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09.04.2015 року у справі №754/3686/14-ц було замінено сторону у виконавчому провадженні №25426593, а саме: замінено стягувача ВАТ Банк "БІГ Енергія" на TOB "Фінансова компанія "Довіра та гарантія".

Начальником Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві при розгляді листа TOB "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" проведено перевірку виконавчого провадження №25426593 та від 03.04.2015 р. винесено постанову, якою скасовано постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 06.10.2014 р. №25426593, з підстав, що державним виконавцем при примусовому виконанні виконавчого напису нотаріуса не направлено запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо виявлення зареєстрованого на праві власності іншого нерухомого майна, що зареєстровано за боржником.

Вважаючи постанову начальника Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 03.03.2015 р. протиправною та такою, що підлягає скасуванню позивач звернувся до суду з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України закріплено обов'язок органів державної влади та їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV (надалі - Закон N 606-XIV) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно статті 11 Закону N 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Тобто обов'язком державного виконавця є вчинення дій безпосередньо передбачених виконавчим документом.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону N 606-XIV визначено, що до виконавчих документів, на підставі яких здійснюється примусове виконання рішень державною виконавчою службою віднесені виконавчі написи нотаріусів.

Згідно частини 1 до статті 54 Закону N 606-XIV стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Відповідно до частини 8 статті 54 Закону N 606-XIV примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року N 898-IV (надалі - Закон N 898-IV) .

Згідно частин 1 та 3 статті 33 Закону N 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною третьою статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Предметом розгляду даного позову є оскарження дій начальника Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 03.04.2015 р. при прийнятті постанови про скасування постанови від 06.10.2014 р. "Про повернення виконавчого документа стягувачу".

Підставою для винесення оскаржуваної постанови стало те, що державним виконавцем при примусовому виконанні виконавчого напису нотаріуса не було направлено запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо виявлення зареєстрованого на праві власності іншого нерухомого майна, що зареєстровано за боржником.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що постанова «Про скасування процесуального документу» від 03.04.2015 була винесена на підставі листа-скарги позапроцесуальної особи - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», в самому листі-скарзі в якості підстав для скасування постанови «Про повернення виконавчого документу стягувачу» ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» посилалось на наявність у позивача житлового будинку за адресою: Київська область, Фастівський район, с. Яхни, вул. І. Франка, буд. 22.

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року N 1304-VII (надалі - Закон N 1304-VII):

1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки);

3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Так, житлова квартира за адресою: м. Київ, вул. Оноре де Бальзака, кв. 130, яку позивач використовував як місце постійного проживання, підпадає під дію положень цього Закону.

Посилання ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на житлової будинок за адресою: Київська область, Фастівський район, с. Яхни, вул. І. Франка, буд. 22, суд вважає неправомірним з огляду на наступне.

Згідно ст. 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (ст. 380 цього ж Кодексу).

Відповідно до ст. 6 Житлового кодексу Української РСР Жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян ...

Виходячи із наведених вище положень, поняття житло, житлове приміщення та будівля, під поняттям нерухоме житлове майно, яке наведене в Законі N 1304-VII, маються на увазі жилі приміщення та будинки, що призначені та придатні для постійного проживання в них.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи фотографій будинку, який знаходиться за адресою: Київська область, Фастівський район, с. Яхни, вул. І. Франка, буд. 22 та фото житлової площі (приміщення) цього будинку, зазначений будинок не є житловим і житлова площа (приміщення) цього будинку не може вважатися в розумінні наведених вище норм чинного законодавства житловою.

Оскільки, будинок за адресою: Київська область, Фастівський район, с Яхни, вул. І. Франка, буд. 22, не є придатним для постійного проживання, суд приходить до висновку, що положення Закону N 1304-VII розповсюджується на позивача, оскільки відповідачем не надано суду доказів того, що у власності позивача є інше нерухоме житлове майно, окрім квартири за адресою м. Київ, вул. Оноре де Бальзака, 26а, кв. 130.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що дії відповідача при винесенні постанови «Про скасування процесуального документа» від 03.04.2015 р. з підстави, що державним виконавцем не вжито передбачених Законом N 606-XIV заходів примусового виконання рішень, а саме: не направлено запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо виявлення зареєстрованого на праві власності іншого нерухомого майна, що зареєстровано за боржником, є протиправними у зв'язку із чим остання підлягає скасуванню.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не доведено суду правомірність винесення оскаржуваної постанови.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає позовні вимоги обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Враховуючи вищезазначене, керуючись статтями 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м.Києві при винесенні постанови «Про скасування процесуального документа» від 3 квітня 2015 року.

3. Скасувати постанову начальника Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві «Про скасування процесуального документа» від 3 квітня 2015 року.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Іщук