Справа № 640/20545/16-а
Суддя: Чередник В. Є.
Дата ухвалення: 2017-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2017 року Київський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Чередник В.Є., розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Київському районі м. Харкова про визнання дій неправомірними , зобов'язання вчинити певні дії , -

ВСТАНОВИВ:

29 грудня 2016 року до Київського районного суду м. Харкова надійшов адміністративний позов ОСОБА_1, в якому вона просить суд визнати дії ПФУ в Київському районі м. Харкова щодо відмови у виплаті позивачу доплати до пенсії, передбаченої ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком - неправомірними; зобов'язати УПФ в Київському районі м. Харкова призначити позивачу доплату до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, тобто з 01.07.2016 року по 30.11.2016 року в розмірі - 255,77 грн. щомісячно, з 01.12.2016 року по 31.12.2016 року в розмірі 302,67 грн. щомісячно; зобов'язати відповідача виплати позивачу недоотриману суму доплати до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком за період з 01.07.2016 року по 31.12.2016 року включно в розмірі 1669 грн. 62 грн.; зобов'язати відповідача сплатити позивачу доплату до пенсії з 01.07.2016 року по 31.12.2016 року включно у вищевказаному розмірі, у тому числі, продовжувати в подальшому виплачувати позивачу цю доплату з урахуванням збільшення розмірів мінімальної пенсії за віком.

На підтвердження обґрунтованості своїх вимог позивач ОСОБА_1 зазначає, що вона є дитиною війни. відповідно до положень ст. 6 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни», дітям війни збільшується пенсія на 30% мінімального розміру пенсії за віком.

14 грудня 2016 року позивач звернулась до відповідача з письмовою вимогою перерахувати та виплатити їй доплату до пенсії, однак листом від 16.12.2016 року відповідачем було відмовлено ОСОБА_1, що, на думку останньої, обмежує належні їй права.

Крім того, як на підставу задоволення своїх позовних вимог позивач вказує, що відповідач за період з 01.07.2016 року по 31.12.2016 року включно повинен нарахувати позивачу доплату до пенсії за статус «діти війни» в розмірі 1669 грн. 62 коп.. Всього позивачем недоотримано за друге півріччя 2016 року 1669,62 грн..

Не погоджуючись із відмовою УПФУ в Київському районі м. Харкова позивач звернулась із даним позовом до суду, оскільки вказана відмова відповідача грубо порушує її права, законні інтереси та норми діючого законодавства.

Розгляд справи проведено у порядку скороченого провадження у відповідності до ст. 183-2 КАС України без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

13 грудня 2016 року від Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Харкова надійшли заперечення проти позову, у яких представник відповідача УПФ в Київському районі м. Харкова позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись, що положення ст. 6,7 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМУ виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Закон України "Про соціальний захист дітей війни" № 2195-IV від 18 листопада 2004 року (зі змінами та доповненнями), встановлює правовий статус дітей війни та визначає основи їх соціального захисту та гарантує їх соціальну захищеність шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки.

Статтею 1 вказаного закону передбачено, що дитина війни це особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1, та, відповідно, має статус дитини війни,на даний час перебуває на обліку в Управлінні пенсійного фонду України в Київському районі м. Харкова, крім того, є інвалідом ІІ групи, що , серед іншого, не заперечується сторонами.

14.12.2016 року позивач звернулась до відповідача з інформаційним запитом, в якому просила повідомити розмір виплаченої їй пенсії за період з 01.07.2016 року по 31.12.2016 року, розмір надбавки за статус «діти війни» за вказаний період, розмір мінімальної пенсії за віком та розмір прожиткового мінімуму в України для непрацездатних громадян за зазначений період. (а.с. 20)

Листом від 16.12.2016 року відповідач повідомив ОСОБА_1 про розмір отриманої останньою пенсії, надбавки за статус «діти війни» вказавши на ту обставину, що пенсія та надбавки виплачуються за матеріалами пенсійної справи в повному обсязі у відповідності до чинного законодавства. (а.с.21)

Завданням суду є перевірка правомірності (легальності) рішень суб'єкта владних повноважень з огляду на чіткі критерії, які зазначені у ч. 3 ст. 2 КАС України з урахуванням закріпленого ст. 9 КАС України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35, а у жінок - 30 років страхового стажу встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" встановлено, що прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з 1 травня 2016 року складає 1130,0 гривень, з 1 грудня 2016 його встановлено у розмірі 1247,0 гривень.

Також, Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" не було встановлено жодних обмежень щодо застосування положень ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", хоча з 1 січня 2015 року набрали чинності положення абзацу третього пункту 9 Прикінцевих Положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» відповідно до яких норми і положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Також, суд зазначає, що Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" не було надано повноважень Кабінету Міністрів України визначати розмір та порядок застосування положень ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету на 2016 рік.

Редакція цієї статі зазнавала протягом часу певних змін, в той же час, згідно із внесенням останніх змін згідно із Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VIII від 28.12.2014, положення ч.1 ст.6 Закону було викладено в новій редакції, а саме було встановлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Редакція цієї статті є діючою на час виниклих між сторонами спірних правовідносин та неконституційною не визнавалась. Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" також не було встановлено змін щодо застосування положень ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни".

Тобто, якщо положеннями попередньої редакції цієї ст.6 Закону визначались одні правила та розмір, що підлягав застосуванню при підвищенні доплати - виходячи з розміру 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, то згодом, безпосередньо станом за спірний період, встановлений зовсім інший порядок та розмір, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким актом, є Постанова КМ України від 28 грудня 2011 р. № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення».

Так, відповідно до пункту 4 Постанови №1381 в редакції із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 112 від 25.03.2014, було встановлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ,«Про жертви нацистських переслідувань») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", провадиться у розмірі 66,43 гривні. Тобто, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», провадиться у розмірі 66 грн. 43 коп.

Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» від 28 грудня 2011 року за №1381 (в редакції від 25 березня 2014 року №112, що набрала чинності 24 квітня 2014 року) дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», провадиться у розмірі 66 грн 43 коп.

Таким чином, з 24 квітня 2014 року підвищення, встановлене статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», провадиться у розмірі 66 грн 43 коп.

За приписами ст.113 Конституції України, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, а також Указами Президента України та Постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Між іншим, Кабінет Міністрів України забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції та законів України, актів Президента України; вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина; забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування, та інше.

Пунктом 11 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України встановлено, що законом про Державний бюджет України визначаються і додаткові положення, що регламентують процес виконання бюджету.

До числа основних державних соціальних гарантій включаються розміри державної соціальної допомоги та інших соціальних виплат (ч.2 ст.17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 № 2017-III).

Серед іншого, у пп.2.1 п.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду №20-рп/2011 від 26.12.2011 зазначено, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, гарантоване статтею 48 Конституції України.

Положеннями частини 2 статті 95 Конституції України встановлено, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Відповідно до норм ч.ч.1, 2 ст.23 БК України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Тобто, саме Законом України про Держбюджет затверджуються будь-які видатки на загальносуспільні потреби, зокрема, до них віднесені і видатки на виплату надбавки за статус «діти війни».

Хоча Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" не було встановлено жодних обмежень щодо застосування положень ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. N 76-VIII внесені зміни до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» відповідно до якої дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, що згідно пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» від 28 грудня 2011 року за №1381 встановлена для "дітей війни" у розмірі 66 грн. 43 коп.

Таким чином, станом на час виплати позивачу вказаної соціальної виплати Кабінет Міністрів України мав право регулювати порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що нараховуючи та сплачуючи позивачу щомісячну доплату до пенсії, як "дитині війни" у період з 01.07.2016 року по 31.12.2016 року у розмірі 66,43 гривень УПФ України в Київському районі м. Харкова діяло у відповідності з діючим у цей час законодавством України.

З приводу вимоги позивача , яка стосується зобов'язання відповідача продовжувати виплачувати позивачу доплату до пенсії в подальшому з врахуванням збільшення розмірів мінімальної пенсії за віком, суд зазначає, що така вимога фактично спрямована на майбутнє, що суперечить завданню адміністративного судочинства, закріпленого в ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Враховуючи все вищевикладене, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 6-14, 71, 72, 99-100, 107, 122, 159-163, 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Харкова про визнання дії неправомірними, зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня отримання сторонами копії цієї постанови.

Суддя - В.Є.Чередник