Справа № 176/1701/16-а
Суддя: Семенников О. Ю.
Дата ухвалення: 2017-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 176/1701/16-а
Провадження №2-а/190/3/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2017 року м.Пятихатки

Пятихатський районний суд Дніпропетровської області в складі головуючого - судді Семенникова О.Ю., секретарі Москалець А.В., за участі позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.П'ятихатки адміністративний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними,

ВСТАНОВИВ:

За поданим адміністративним позовом заявник просить суд визнати дії ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення виплати йому пенсії незаконними та зобовязати відповідача відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" в редакції, яка діяла до 01.01.2016 року, поновити виплату пенсії з 01.01.2016 року, стягнувши з відповідача спричинену моральну шкоду в сумі 10000 грн. та судові витрати по справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем припинено з 01.01.2016 року виплату позивачеві пенсії за положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" на підставі відповідних змін до вказаного закону від 24.11.2015 року, та оскільки ОСОБА_1 призначено вищевказану пенсію до набрання чинності змін до закону від 24.11.2015 року, які обмежують право заявника на отримання призначеної пенсії, позивач звернувся до суду з вищевказаними позовними вимогами про визнання дій відповідача протиправними.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі на підставах, викладених у позові, окремо пояснивши, що заявлена сума моральної шкоди в розмірі 10 000грн., яка спричинена йому неправомірними діями відповідача щодо припинення виплати пенсії, обумовлена переживаннями позивача щодо неотримання грошей та придбання речей, на які він розраховував, неможливістю допомогти доньки щодо придбання майна тощо. Під час судових дебатів позивач вказав на відсутність у нього обовязку доказування спричинення моральної шкоди та надання відповідних пояснень, оскільки порушено його право на отримання пенсії, у звязку з чим йому повинні бути надані пояснення відповідачем (його представником) щодо неправомірних дій останнього.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову, вказавши, щоЗаконом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VІІІ від 24.12.2015 року, який вступив в силу з 01.01.2016 року, внесені зміни до статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», за якими тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Оскільки пенсія позивачу призначена відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» і він працює на посаді судового розпорядника, призначена пенсія з 01.01.2016 року не виплачується.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача та заперечення відповідача, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

02.06.1998 року ОСОБА_1 видано посвідчення з наданням статусу ветерана органів внутрішніх справ за №83/21077, 28.01.2004 року позивачеві ОСОБА_4 МВС України в Дніпропетровській області видано безтермінове посвідчення за №033483 про право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів органів внутрішніх справ.

З 01.01.2007 року по час розгляду справи позивач перебуває на обліку в упралінні Пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, з 01.01.2007 року та до квітня 2015 року отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1999 року, що підтверджується довідкою ГУПФУ в Дніпропетровській області №256 від 11.01.2017 року та не оспорюється особами, які беруть участь у справі.

З 01 квітня 2015 року ОСОБА_1 було припинено здійснення пенсійних виплат, що також визнається сторонами по справі.

27.07.2015 року та 29.01.2016 року позивач звернувся до ОСОБА_3 управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із запитами щодо підстав припинення виплати пенсії та поновлення її виплати.

Листами за вих.№К105-15 від 13.08.2015 року та вих.№К134-16 від 16.02.2016 року відповідач повідомив позивача, що виплата пенсії за вислугу років припинена у звязку з набранням чинності Законів України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VІІІ від 02.03.2015 року (далі Закон № 213-VІІІ), «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VІІІ від 24.12.2015 року (далі Закон № 911-VІІІ) як пенсіонеру, який працює на посаді державного службовця, тому немає підстав для відновлення виплати пенсії. Окремо у листі від 16.02.2016 року позивача повідомлено, що наявність у нього посвідчення «Ветерана органів внутрішніх справ» не є підставою для поновлення виплати пенсії на час перебування на посаді судового розпорядника.

На час звернення до суду з вказаним позовом та розгляду справи позивач працює на посаді судового розпорядника Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області, є державним службовцем відповідно до Закону України «Про державну службу», що не оспорюється сторонами.

За положеннями ч.ч.1,2 ст.17 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

01 січня 2016 року набув чинності Закон 911-VІІІ, відповідно до розділу І пункту 5 якого внесені зміни до ст.54 Закону № 2262-XII, за ч.1 якої тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Оскільки ОСОБА_1 працює на посаді судового розпорядника Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області, відповідачем з 01.01.2016 року тимчасово припинено виплату пенсії позивачу, призначену за положеннями Закону № 2262-XII.

Відповідно до ст. 22 ст. 64 Конституції України не допускається звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення до чинних законів, право на пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян.

Згідно ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку, у тому числі, органів державної влади.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ч. 2 ст. 6, ч. 1 ст. 8 Конституції України).

Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії; звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується; конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (ч.2,3 ст.8 Конституції України, ч.2 ст.22 Конституції України).

Згідно з ч.1,2 ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (ст.14, 26),Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ст.14), Протоколі № 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ст.1), ратифікованих Україною та у Загальній декларації прав людини 1948 року (ст.1, 2, 7).

Гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод.

Суд відзначає, що Конституційним судом України неодноразово розглядалися проблеми, повязані з реалізацією права на соціальний захист та неприпустимість обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень і сформулював правову позицію, згідно якої Конституція України та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначена за спеціальними законами (втому числі і Законом України «України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»).

Рішенням КСУ №7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року у справі №1-38/2016 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень другого речення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" положення частини першої статті 54 вказаного закону, відповідно до яких тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу","Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Відтак, запроваджені Законом 911-VІІІ тимчасові обмеження щодо виплати пенсії особам, що працюють на посадах та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів" є такими, що суперечать основному Закону України через що визнані неконституційними, у звязку з чим при вирішенні питання про виплату пенсії позивачеві на підставі вищевказаного Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" слід застосовувати положення, які діяли до ухвалення норми Закону 911-VІІІ.

На підставі викладеного, оскільки положення законодавства, що передбачали обмеження щодо виплати позивачеві з 01.01.2016 року пенсії за положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1999 року №2263-ХІІ визнані неконституційними, вимоги позивача про визнання дій відповідача щодо припинення виплати зазначеної пенсії та зобовязання поновити виплату пенсії з 01.01.2016 року в редакції закону, що діяла до 01.01.2016 року, є обґрунтованими, підтвердженими дослідженими в судовому розгляді доказами, та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. суд зазначає, що позивач в обґрунтування цих вимог зазначив про спричинення йому неправомірними діями відповідача щодо припинення виплати пенсії моральної шкоди, що знайшла відображення у переживаннях позивача щодо неотримання грошей та неможливістю придбання речей, на які він розраховував, неможливістю допомогти доньці щодо придбання їй майна тощо. Під час судових дебатів позивач вказав на відсутність у нього обовязку доказування спричинення моральної шкоди та надання відповідних пояснень, оскільки порушено його право на отримання пенсії, у звязку з чим саме відповідачем (його представником) повинні бути надані пояснення позивачеві щодо неправомірних дій органів пенсійного фонду.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч.1 ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

При розгляді вимог про відшкодування моральної шкоди суд враховує Постанову Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, згідно з п. 4 якого позивач повинен зазначити у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови). Пунктом 5 цієї Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Отже, обовязковими умовами відшкодування шкоди згідно вказаних статей є неправомірність дій відповідного органу та наявність причино-наслідкового звязку між такими діями та завданою шкодою.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні та в судовому розгляді не досліджувалися будь-які докази в обґрунтування розміру заявленої до відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн., як і не надано та не досліджено жодних доказів на підтвердження викладених позивачем в обґрунтування вимог про стягнення моральної шкоди вищевказаних обставин.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 грн. є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди, не надано жодних належних доказів на підтвердження обставин щодо заподіяння йому моральної шкоди.

З урахуванням викладеного суд задовольняє позовні вимоги частково, відмовляючи в частині вимог стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 10000 грн.

За положеннями ч.1 ст.94 КАС України сума сплаченого позивачем судового збору відповідно до задоволених вимог підлягає стягненню з відповідача як субєкта владних повноважень.

За згодою осіб, які беруть участь у справі, в судовому засіданні згідно ч.3 ст.160 КАС України оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Керуючись ст.ст.10,11,158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними задовольнити частково.

Визнати протиправними дії ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення з 01.01.2016 року виплати ОСОБА_1 пенсії за положеннями Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-XII.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити з 01.01.2016 року виплату ОСОБА_1 пенсії за положеннями Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-XII в редакції, що діяла до 01.01.2016 року.

Стягнути з ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) судові витрати в розмірі 551,20 (пятсот пятдесят одна) грн. 20 коп. сплаченого судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текс постанови складено 24.01.2017 року

На постанову суду протягом десяти днів з дня отримання її копії може бути подана апеляційна скарга до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через П'ятихатський районний суд Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. В разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили відповідно до положень ч.3 ст.254 КАС України.

Суддя О.Ю.Семенников