Справа № 826/2505/16
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2017-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/2505/16 Головуючий у 1-й інстанції: Келеберда В.І. Суддя-доповідач: Мельничук В.П.
У Х В А Л А

Іменем України

26 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Мацедонської В.Е., Костюк Л.О.,

при секретарі: Сергійчук Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу представника Офісу великих платників податків ДФС - Баталової Ольги-Марії Вячеславівни на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 серпня 2016 року у справі за адміністративним позовом Державного підприємства «Антонов» до Міжрегіонального ГУ ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

Державне підприємство «Антонов» звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міжрегіонального ГУ ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вважає висновки акту від 17.11.2015 року № 57/28-10-40-10/1430752 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ДП «Антонов» з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарської діяльності з ТОВ «Епілон» за період з 01.01.2012 року по 31.05.2015 року» необґрунтованими та такими. що спростовуються наявними в справі матеріалами.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2016 року задоволено вказаний адміністративний позов. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 04.12.2015 року № , № , прийняті Міжрегіональним ГУ ДФС - Центральним офісом з обслуговування великих платників.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням представник Офісу великих платників податків ДФС (правонаступник Міжрегіонального ГУ ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників) - Баталова Ольга-Марія Вячеславівна подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Крім цього, вказаною особою заявлено клопотання про поновлення строку подання апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази колегія суддів вважає, що зазначений строк пропущено не було.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено, що проведено документальну позапланову виїзну перевірку ДП «Антонов» з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарської діяльності з ТОВ «Епілон» за період з 01.01.2012 року по 31.05.2015 року.

За результатами даної перевірки складено акт від 17.11.2015 року № 57/28-10-40-10/1430752, за змістом якого перевіркою було встановлено порушення позивачем вимог п. 138.2 ст. 138, п. 139.1.9 ст. 139 ПК України, а саме: позивачем неправомірно віднесено до складу валових витрат у 2012 - 2014 роках, витрати пов'язані із придбанням товарів від ТОВ «Епілон», в результаті чого ДП «Антонов» завищено витрати на суму 6369218,00 грн., що призвело до заниження податку на прибуток на суму 1306102,00 грн.; пп. «а» п. 198.1, п. 198.2, п. 198.6 ст. 198 ПК України, що призвело до завищення податкового кредиту з ПДВ на суму 3621002, 62 грн.; п. 200.1, п. 200.3 ст. 200 ПК України, що призвело до завищення від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та податкового кредиту в сумі 3621002,62 грн.; п. 200.4 ст. 200 ПК України, що призвело до завищення суми бюджетного відшкодування на загальну суму ПДВ 3621002,62 грн, яка підлягає зменшенню.

Підставою для висновку податкового органу про наявність порушень позивачем податкового законодавства слугували наступні обставини відображені в акті, зокрема, те, що Аналізом податкової звітності ТОВ «Епілон» встановлено, що останнє протягом грудня 2014 року - квітня 2015 формувало собі податковий кредит по контрагентами з ознаками фіктивності; продукція, яка отримана ДП «Антонов» від ТОВ «Епілон» вироблена підприємствами Російської Федерації, Азербайджану, Японії, але по ланцюгу постачання ТОВ «Епілон» імпортери відсутні; підчас допиту в якості свідка засновники ТОВ «Епілон» пояснили, що вони увійшли до складу товариства на прохання знайомого, проте якою діяльністю займалось товариство їм не відомо; згідно висновку почеркознавчої експертизи НДЕКЦ при ГУ МВС України в Харківській області підписи в акті приймання передачі майна в статутний фонд ТОВ «Епілон» виконано не засновниками, а іншими особами.

На підставі викладеного вище, податковий орган дійшов висновку про безтоварність операцій позивача з ТОВ «Епілон».

На підставі висновків акту перевірки податковим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 04.12.2015 року № , яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ на суму 1755789,01 грн та нараховано штрафні (фінансові) санкції в сумі 438947,27 грн.; № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 1632627,00 грн. (за основним платежем 1306102,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 326526 грн.).

Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями відповідача, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи даний адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є правомірними та обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обгрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що співставлення даних податкової звітності з бази автоматизованого контролю, як етапу контрольно-перевірочної роботи не передбачає здійснення податковим органом оцінки дотримання платником вимог податкового законодавства та аналізу змісту та характеру правовідносин, що стали підставою для формування даних податкового обліку платника. Адже питання правильності відображення платником в обліку проведених господарських операцій досліджуються податковим органом при проведенні податкової перевірки платника з дослідженням фінансово-господарських документів, пов'язаних з нарахуванням і сплатою податку.

У податковому праві визначається критерій добросовісності платника, який передбачає законність дій платника у сфері податкових правовідносин (у тому числі і щодо формування даних податкового обліку), доки це не спростовано у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Правова позиція по даному питанню викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 13.02.2013 року по справі № К/9991/74156/12.

Щодо посилання податкового органу в акті перевірки на протоколи допиту свідків та інші докази, що зібрані в рамках кримінального провадження, колегія суддів зазначає, що такі матеріали є доказами виключно у кримінальному провадженні.

Податковий орган не наділений повноваженнями щодо надання правової оцінки доказам зібраним у кримінальному провадженні, до прийняття судового рішення у кримінальній справі.

Правова оцінка доказам, зібраним під час досудового слідства у кримінальному провадженні, надається виключно судом під час судового розгляду кримінальної справи.

Доказів існування вироку у кримінальній справі, який відповідно до ч. 4 ст. 72 КАС України був би обов'язковий для суду під час розгляду даної адміністративної справи, відповідачем не надано.

Крім того, судом першої інстанції було встановлено на підставі матеріалів справи, а також не заперечувалось податковим органом, що предметом почеркознавчої експертизи був лише акт приймання передачі майна у засновницький фонд товариства, документи фінансово-господарської діяльності ТОВ «Епілон» з позивачем не були предметом дослідження названої експертизи. Крім того, що ОСОБА_4 - одна із засновників ТОВ "Епілон" та фігурант названого кримінального провадження - бухгалтерських документів ТОВ "Епілон" на адресу позивача не підписувала.

Як зазначив Вищий адміністративний суд України в листі від 02 червня 2011 року № 742/11/13-11, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції та установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Таким чином, в межах даного спору слід встановити факт здійснення (реальність) господарських операцій між позивачем та ТОВ «Епілон» з урахуванням умов спірних договорів.

Судом першої інстанції було встановлено, що між позивачем та ТОВ «Епілон» укладено наступні договори: від 04.03.2013 року № 040315, від 03.01.2013 року № 474-01, від 04.03.2015 року № 040315, предметом яких є постачання ТМЦ згідно із специфікаціями.

Також, між філією ДП «Антонов» серійним заводом «Антонов» укладено з ТОВ «Епілон» договір від 21.07.2014 року № 474-01, від 29.10.2008 року № 01/2008, предметом якого є постачання комплектуючих виробів призначених для літаків цивільної авіації.

На підтвердження факту реального виконання умов зазначених договорів позивачем надано суду: копії специфікацій та додаткових угод до вказаних договорів, рахунків-фактури, видаткових та податкових накладних, карток складського обліку матеріалів, які долучено до матеріалів. Факт оплати позивачем товару, підтверджується копіями банківських виписок, які містяться в матеріалах справи.

Сторонами не заперечувалось, що продукція за договорами від 03.01.2013 року № 474-01 та від 04.03.2015 року № 040315 була поставлена через ТОВ «Нова Пошта».

Щодо доводів податкового органу про відсутність доказів транспортування ТМЦ від ТОВ «Епілон» позивачу колегія суддів зазначає наступне.

Зі змісту договорів судом першої інстанції було встановлено, що поставка ТМЦ відбувалась на умовах СІР (продавець зобов'язаний оплатити витрати, пов'язані з перевезенням товару до названого пункту призначення). Отже, відсутність у позивача бухгалтерських документів, що підтверджують перевезення ТМЦ в даному випадку не вказує на безтоварність господарської операції.

Крім того, ТТН свідчать переважно не тільки про факт придбання, але й про понесені витрати з транспортування. Податковий кодекс України не передбачає наявність спеціальних податкових документів для перевезення вантажів. Тобто застосування товарно-транспортних накладних у податковому обліку і застосування фінансових санкцій у разі відмови у виписуванні ТТН вантажовідправником чинним законодавством не передбачене. Без наявності ТТН покупець позбавлений права на включення до валових витрат вартості транспортних послуг, якщо вони застережені в договорі або відображені в накладній окремим рядком, а також транспортних послуг, отриманих від перевізника. Проте, в даному випадку спірними є договори поставки, податковий орган не вказує на включення позивачем до валових витрат вартості транспортних послуг. Отже, не надання до перевірки ТТН або інших документів щодо транспортування не є безумовною ознакою безтоварності договорів поставки товару.

Щодо посилання позивача на зазначення в податкових накладних № 1 від 07.06.2013 року, № 1 від 04.10.2013 року, № 2 від 13.11.2013 року, № 1 від 12.12.2014 року, № 5 від 13.03.2015 року на договори поставки, які між позивачем та ТОВ «Епілон» не оформлялись, зазначення в податковій накладній № 6 дати 18.03.2015 року (оплата відбулась 20.03.2015, поставка частково 12.10.2015) колегія суддів зазначає наступне.

Вимоги статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" щодо необхідної наявності в кожному первинному документі належних реквізитів варто поширювати саме на того суб'єкта господарювання, який веде бухгалтерський облік. Немає підстав покладати відповідальність за невиконання обов'язку щодо належного ведення бухгалтерського обліку одним суб'єктом господарювання на інших, зокрема на його контрагентів.

Таким чином, відповідно до зазначеного Закону відповідальність за недостовірність даних первинних документів несуть особи, які забезпечують ведення бухгалтерського обліку та складають ці первинні документи. А відтак, контрагенти суб'єкта господарювання не можуть нести відповідальності за недобросовісне виконання ним своїх обов'язків щодо складання первинних документів.

Формальні недоліки податкових накладних, а також недоліки, зумовлені дефектами правового статусу особи, що видала податкову накладну, повинні оцінюватися у сукупності з іншими обставинами справи. Перевагу варто надавати реальності здійснення господарської операції та її економічному змісту, а не оформленню такої операції. В свою чергу, реальність господарської операції визначається фактом руху активів та зміною стану зобов'язань суб'єкта господарювання, а не повноваженнями осіб із складання первинних документів, що засвідчують здійснення господарської операції.

При цьому, основне правове значення для виникнення змін у податковому обліку має кваліфікація учасників господарської операції саме з урахуванням норм податкового законодавства. Недотримання цивільно-правових норм не є самостійною підставою для невизнання реальною господарської операції.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 15.07.2014 року у справі № К/800/24305/14.

Судом першої інстанції було встановлено, що в акті перевірки податковий орган вказує на наявність залишків ТМЦ на складах позивача отриманих від ТОВ «Епілон», наявність залишку ТМЦ у підзвітних осіб у кладовках цехів отриманих від ТОВ «Епілон» (т. 1 а.с. 29-30), зазначає про інформацію щодо використання позивачем у виробництві отриманих від ТОВ «Епілон» ТМЦ, які були включені у собівартість реалізованої продукції.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно з пп. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 ПК України податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

При цьому в п. 187.1 ст. 187 ПК України передбачено, що датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до змісту п.п. 201.4. та 201.8 ст. 201 ПК України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в встановленому порядку.

Згідно з п. 184.1 ст. 184 ПК України реєстрація діє до дати анулювання реєстрації платника податку, яка проводиться шляхом виключення з реєстру платників податку.

Відповідно до п. 2 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України № 969 від 21.12.2010 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.12.2010 року за № 1401/18696 (далі - Порядок №969), п. 2 Порядку № 165 податкову накладну складає особа, яка зареєстрована як платник податку в податковому органі та якій присвоєно індивідуальний податковий номер платника податку на додану вартість.

Як встановлено судом першої інстанції, на момент складання податкових накладних контрагент позивача зареєстрований в якості платника податку на додану вартість відповідно до чинного законодавства. Податкові накладні за своєю формою та змістом відповідають ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" та Порядку №165, зокрема, містять такі обов'язкові реквізити як порядковий номер податкової накладної та дату її виписки, точне найменування юридичних осіб, їх індивідуальні податкові номери, назву товару, його ціну та вартість.

З огляду на викладені обставини, слід зауважити, що вчинення платником податків дій, що мають своїм результатом одержання податкової вигоди (звільнення від оподаткування, зменшення бази або ставки оподаткування, одержання права на залік або відшкодування податку на додану вартість тощо), саме по собі по собі не означає, що відповідні правочини були вчинені з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Колегією суддів також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), "Булвес"АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

З урахуванням всього вищенаведеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість на підставі виписаних ТОВ «Епілон» податкових накладних є правомірним та повністю відповідає вимогам чинного законодавства України.

Відтак з огляду на встановлені судом першої інстанції в ході розгляду спору обставини, колегія суддів погоджується з висноваком суду першої інстанції про те, що викладений в акті перевірки висновок податкового органу про порушення пп. «а» п. 198.1, п. 198.2, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.3, п. 200.4 ст. 200 ПК України є необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсним обставинами справи, а винесене на його підставі спірне податкове повідомлення-рішення № від 04.12.2015 року безпідставним та неправомірним.

За таких обставин, недоведеність відповідачем правомірності та законності підстав донарахування позивачу податкового зобов'язання з податку на додану вартість за вищевказані правопорушення як наслідок прямо впливає та вказує на невірність висновку відповідача про порушення позивачем п. 138.2 ст. 138, п. 139.1.9 ст. 139 ПК України та про заниження позивачем податку на прибуток і визначення податковим органом податкового зобов'язання та штрафних санкцій позивачу по цьому податку, що є підставою для скасування податкового повідомлення-рішення від 04.12.2015 року № .

З урахуванням вказаного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним, а тому вона задоволенню не підлягає.

Зі змісту ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 2, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника Офісу великих платників податків ДФС - Баталової Ольги-Марії Вячеславівни - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 серпня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: В.Е. Мацедонська

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 26.01.2017 року.

Головуючий суддя Мельничук В.П.

Судді: Мацедонська В.Е.

Костюк Л.О.