Справа № 818/1257/16
Суддя: Шевцова Н.В.
Дата ухвалення: 2017-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2017 р.Справа № 818/1257/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Шевцової Н.В.

Суддів: Макаренко Я.М. , Мінаєвої О.М.

за участю секретаря судового засідання Шалаєвої І.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 Неамаха на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 03.11.2016р. по справі № 818/1257/16

за позовом ОСОБА_1 Неамаха

до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області

про визнання незаконним та скасування повідомлення,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 Неамах (надалі по тексту позивач) звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (надалі по тексту відповідач) в якому просив суд:

- визнати незаконним та скасувати повідомлення Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (далі - УДМСУ в Сумській області) від 19.08.2016 № 20 про відмову йому в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 03.11.2016 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 Неамаха до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про визнання незаконним та скасування "Повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" Управління Державної міграційної служби України в Сумській області від 19.08.2016 № 20 відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції від 03.11.2016 року та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Виходячи з приписів ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з копією реєстраційного листка ОСОБА_1 Неамах є громадянином ОСОБА_2, місце народження - м. Азізія, Вассіт, ОСОБА_2, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин-шиїт, сімейний стан - одружений, ІНФОРМАЦІЯ_1, навчався у Сумському державному університеті (а.с. 39 ).

19.09.2010 позивач прибув на територію України з метою навчання в Сумському державному університеті.

28.07.2016 ОСОБА_1 Неамах звернувся до УДМСУ в Сумській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 28-32). У своїй заяві просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки вважає, що його можуть вбити рідні дівчини, з якою він зустрічався під час перебування влітку 2015 року в ОСОБА_2, в порушення існуючих традицій.

Наказом УДМСУ в Сумській області від 28.07.2016 № 107 (а.с. 38) заява була прийнята до розгляду.

28.07.2016 позивач та перекладач підписали протокол про ознайомлення з прийняттям рішення за заявою, правами і обовязками, стосовно якого прийнято рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 41) та розяснення про порядок реєстрації місця проживання (а.с. 42).

11.08.2016 була проведена співбесіда з позивачем, за результатами якої складено протокол, який підписаний позивачем та перекладачем (а.с. 53-56).

Наказом УДМСУ в Сумській області від 17.08.2016 № 113 (а.с. 9) позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та 19.08.2016 вручено повідомлення про відмову в оформленні таких документів (а.с. 9).

Правовою підставою для прийняття спірного повідомлення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи рішення про відмову в оформленні документів щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом розгляду у справі є рішення Управління Державної міграційної служби в Сумській області від 19.08.2016 р. № 20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно вказаного рішення позивачу відповідно до ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в зв'язку з тим, що заява позивача є очевидно необґрунтованою, тобто відсутні умови, передбачені п. 1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано нормами Закону України " Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

За приписами ч.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.13 ч.1 ст.1 цього Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року поняття "біженець" включає підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться:

- знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства -за межами країни свого колишнього місця проживання;

- неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження;

- наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

- побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців"1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. За загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок певної групи обставин, визначених Конвенцією про статус біженці 1951 року, Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" .

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до відповідача із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту позивач не надав жодного доказу щодо наявності очевидно обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань через які він не бажає користуватися захистом своєї країни або не може користуватися цим захистом.

Таких доказів також не було надано позивачем до суду першої та апеляційної інстанції.

З матеріалів справи та висновку Управління Державної міграційної служби України в Сумській області вбачається, що фахівцями міграційної служби під час розгляду заяви позивача проводилася співбесіда з позивачем.

Позивач у країні громадянської належності не перебував членом жодної політичної, громадської, військової та релігійної організації.

Як встановлено з матеріалів справи, підставою побоювання повертатися в країну своєї громадянської належності позивач зазначає, що в країні його походження йому загрожує небезпека, оскільки його можуть вбити рідні дівчини з якою він, в порушення існуючих традицій, зустрічався під час перебування влітку 2015 року в ОСОБА_2.

Однак, доказів в підтвердження існування загрози його життю на батьківщині позивачем не надано. Наведена позивачем інформація не доводить наявність підстав для надання позивачу додаткового захисту в Україні.

Отже, позивачем не наведено підстав, які б свідчили про загрозу його життю на батьківщині.

З протоколу співбесіди вбачається, що з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся лише після того, як не вдалося йому вирішити питання законності перебування на території України через укладення шлюбу з громадянкою України.

Таким чином, оскільки позивачем не наведено та не надано доказів щодо наявності підстав для надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", колегія суддів приходить до висновку, що відповідач приймаючи рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту діяв на підставі, в межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову та ухвалив рішення при правильному та повному з'ясуванні всіх обставин справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 1 ст. 41, ст.ст 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 Неамаха залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 03.11.2016р. по справі № 818/1257/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_3
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_4 ОСОБА_5
Повний текст ухвали виготовлений 23.01.2017 р.