Справа № 820/4839/16
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2017-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2017 р. справа № 820/4839/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мельникова Р.В.,

суддів - Мар'єнко Л.М., Нуруллаєва І.С.,

за участю секретаря судового засідання - Цибульник Г.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Кезлі М.Д.,

представника третьої особи - Рибалко Ю.В.,

розглянувши у відритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, третя особа - Немишлянський районний відділ у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про визнання дій незаконними,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просить суд визнати дії працівників Державної міграційної служби України та Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області щодо визначення його статусу перебування (проживання) в Україні за період з моменту досягнення ним 16-річного віку, 29.11.2004 по 12.03.2016, як особи, що набула статусу біженця в Україні - незаконними, що потягло за собою незаконну відмову у видачі паспорту громадянина України; без набуття ним статусу біженця в Україні, без відповідного наказу, з порушенням законодавства України видачу йому у 2005 році посвідчення біженця НОМЕР_1 та проїзного документу НОМЕР_2, неодноразову продовження строку їх дії та заміну на нове НОМЕР_3, також з неодноразовим продовженням строку його дії; наступне вилучення у 2016 році паспортних документів, посвідчення біженця НОМЕР_3 та проїзного документу НОМЕР_2; позбавлення його з 11.03.2016 до цього часу права вільного пересування на законних підставах в Україні, перетину кордону, а також немайнових прав, які можливі тільки при наявності паспортних документів; обмеження права на вищу освіту на безкоштовній, бюджетній засаді, як особою, яка набула статусу біженця в Україні; введення його в оману, що з часу надання статусу біженця в Україні його матері, він набув статусу біженця в Україні; незаконне оформлення документів в 2010 році на отримання громадянства України, як особою, яка набула статусу біженця в Україні; заподіяння моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що його сім'я у складі чотирьох осіб прибули на постійне місце проживання в м. Харків, де проживають з вересня 1991 року по теперішній час. З 19.09.1991 його батьку разом із сім'єю надано житлову площу по АДРЕСА_1. 25.12.2003 Державним комітетом у справах національностей та міграції прийнято рішення № 590 про надання його матері ОСОБА_2 статусу біженця, до посвідчення біженця якої були внесені відомості про її неповнолітніх дітей - ОСОБА_1 та ОСОБА_6, які не досягли шістнадцятирічного віку. По досягненню 16-ти річного віку, він звернувся за отриманням паспорту громадянина України, однак паспортний стіл Фрунзенського РВ ХМУ УМВС України у Харківській області у видачі паспорту громадянина України відмовив та у 2004 році позначив його із братом особами, які набули в 2003 році статус біженця в Україні. Відділ Управління міграційної служби у Харківській області в 2005році видав йому посвідчення біженця. Про те, що відносно нього в 2003 році наказ про надання статусу біженця не було прийнято, міграційна служба його не повідомляла. 09.09.2010 він з братом і матір'ю подали документи на отримання громадянства України в паспортний стіл Фрунзенського РВ ХМУ УМВС України у Харківській області, як особа, отримавши статус біженця в Україні. Відносно його документів ГУ ГІРФО у Харківській області повідомив про необхідність продовжити строк дії його посвідчення біженця. 11.03.2016 він подав документи до ГУ ДМС в Харківській області для щорічного продовження строку дії свого посвідчення біженця, проте 15.04.2016 йому відмовлено в продовженні строку дії посвідчення та у поверненні документів, які посвідчують його особистість та повідомлено, що в 2003 році статус біженця в Україні надано тільки його матері, а йому такий статус не був наданий та посвідчення видано з порушенням законодавства України міграційною службою.

Представник відповідачів проти позову заперечував та зазначив, що 11.03.2016 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області з заявою про обмін посвідчення біженця. Під час розгляду вказаної заяви та доданих до неї матеріалів справи ДМС України встановлено, що документування ОСОБА_1 посвідченням біженця було здійснено Держкомнацміграцією у спосіб, не передбачений законодавством, у зв'язку з чим, 28.03.2016 ДМС відмовлено ОСОБА_1 в обміні посвідчення біженця, про що повідомлено листом від 13.04.2016 № 04/4-6349. Просив у позові відмовити в повному обсязі, оскільки відповідачі діяли в межах та у спосіб встановлений чинним законодавством України.

Представник третьої особи в судовому засіданні проти позову заперечував, та зазначив, що позивач по досягненню 16-ти річного віку за отриманням паспорту громадянина України до паспортного столу Фрунзенського РВ ХМУ УМВС України у Харківській області не звертався, у зв'язку з чим і відмов у видачі паспорту не було.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, колегія суддів зазначає наступне.

ОСОБА_1 в 1991 році прибув на територію України разом з матір'ю - ОСОБА_2 з м. Цхінвалі, Південно - ОСОБА_7

23.09.2002 на ім'я начальника відділу у справах національностей та міграції Харківської облдержадміністрації мати позивача, ОСОБА_2, подала заяву про визнання біженцем, в якій вона вказала про бажання отримати статус біженця разом з неповнолітніми дітьми - ОСОБА_1 та ОСОБА_6.

28.03.2003 Державним комітетом у справах національностей та міграції прийнято рішення про прийняття до розгляду заяви про надання статусу біженця в Україні громадянці ОСОБА_2.

25.12.2003 Державним комітетом у справах національностей та міграції (далі - Держкомнацміграції) прийнято рішення № 590 про надання ОСОБА_2 статусу біженця.

До посвідчення біженця ОСОБА_2 були внесені відомості про її неповнолітніх дітей - ОСОБА_1 та ОСОБА_6, які не досягли шістнадцятирічного віку, а отже ОСОБА_1, як неповнолітня особа разом з матір'ю ОСОБА_2 рішенням Державного комітету України у справах національностей та міграцій від 25.12.2003 № 590 отримав статус біженця в Україні.

Позивач у позовній заяві та у судових засіданнях зазначав, що по досягненню 16-ти річного віку він звернувся за отриманням паспорту громадянина України, однак паспортний стіл Фрунзенського РВ ХМУ УМВС України у Харківській області у видачі паспорту громадянина України відмовив.

Проте, суд зазначає, що під час судового розгляду справи, позивачем не надано, а судом в рамках офіційного з'ясування обставин у справі не встановлено доказів звернення ОСОБА_1 у 2004-2005 роках до паспортного столу Фрунзенського РВ ХМУ УМВС України у Харківській області для отримання паспорту громадянина України.

Крім того, представник третьої особи - Немишлянського районного відділу у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в судовому засіданні зазначив, що позивач по досягненню 16-ти річного віку за отриманням паспорту громадянина України до паспортного столу Фрунзенського РВ ХМУ УМВС України у Харківській області не звертався, у зв'язку з чим і відмов у видачі паспорту не було.

Після досягнення 16-річного віку наказом Управління міграційної служби у Харківській області (органу, що діяв на момент прийняття наказу) від 02 лютого 2005 року № 11-о на підставі наказу Держкомнацміграції України від 25.12.2003 № 590, ОСОБА_1 документовано посвідченням біженця та проїзним документом.

У вересні 2010 року ОСОБА_1 подав до Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області документи на отримання громадянства України, як особа, яка отримала статус біженця в Україні, відповідно до ст. 9 Закону України від 18.01.2001 "Про громадянство України".

Справу про прийняття до громадянства України ОСОБА_1 направлено 08.08.2011 за вихідним № 17/8460 до ДДГІРФО МВС України для подальшого розгляду.

Матеріали справи 31.05.2012 за вих. № 6/610 повернуто на доопрацювання до СГІРФО Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області та повідомлено позивача про те, що відповідно до Порядку, у разі, якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, буде прийняте рішення про припинення провадження за цією заявою, про що заявник письмово попереджений.

Починаючи з 01.08.2012, здійснення функцій з питань громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів покладено на територіальні органи і підрозділи ДМС.

Під час судового розгляду справи встановлено, що станом на 10.05.2016, документи про прийняття до громадянства України ОСОБА_1 після доопрацювання до ГУ ДМС України в Харківській області не надходили.

11.03.2016 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області з заявою про обмін посвідчення біженця.

Під час розгляду вказаної заяви та доданих до неї матеріалів ДМС України встановлено, що ОСОБА_1, як неповнолітня особа разом з матір'ю ОСОБА_2 рішенням Державного комітету України у справах національностей та міграцій від 25.12.2003 №590 отримав статус біженця в Україні. Після досягнення 16-ти річного віку, наказом начальника управління міграційної служби у Харківській області від 02.02.2005 №11-о ОСОБА_1 видано посвідчення біженця.

Проте, ДМС України встановлено, що документування ОСОБА_1 посвідченням біженця було здійснено Держкомнацміграцією у спосіб, не передбачений законодавством, оскільки стосовно ОСОБА_1 не приймалося рішення про визнання біженцем, а рішенням Держкомнацміграції від 25.12.2003 № 590 статус біженця було надано лише матері позивача - ОСОБА_2 і не стосувалось самого позивача.

У зв'язку з цим, 28.03.2016 ДМС відмовлено ОСОБА_1 в обміні посвідчення біженця.

Листом Головного управління державної міграційної служби України від 13.04.2016 за №04/4-6349 повідомлено позивача, що Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України відмовлено в обміні оригіналу заяви-анкети на обмін посвідчення біженця ОБГ ОСОБА_1 у зв'язку з тим, що рішенням Держкомнацміграції від 25.12.2003 №590 статус біженця в Україні було надано лише матері позивача.

Відповідно до статті 14 Закону України "Про біженців" від 21.06.2001 № 2557-III (діяв на час виникнення спірних відносин), рішення за заявою про надання статусу біженця приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. У разі потреби строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції, але не більше ніж до трьох місяців.

На основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про надання статусу біженця або про відмову у наданні статусу біженця.

Рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника надсилається до органу міграційної служби, який розглядав заяву.

Орган міграційної служби протягом семи робочих днів з дня отримання рішення про надання статусу біженця видає кожній особі, яка досягла шістнадцяти років, посвідчення біженця встановленого зразка.

Посвідчення біженця є підставою для реєстрації в органі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань громадянства та реєстрації фізичних осіб за місцем проживання біженця.

Згідно Положення про посвідчення біженця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2002 р. № 1527, посвідчення видається іноземцю або особі без громадянства, які досягли шістнадцятирічного віку, органом міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - орган міграційної служби) на підставі рішення Держкомнацрелігій про надання іноземцю або особі без громадянства в Україні статусу біженця.

До посвідчення вносяться, зокрема, такі відомості: орган, що прийняв рішення про надання в Україні статусу біженця; дата прийняття рішення про надання статусу біженця та його номер.

Достовірність записів у посвідченні засвідчується підписом посадової особи, скріпленим мастиковою печаткою.

Судовим розглядом встановлено, що наказом Управління міграційної служби у Харківській області від 02 лютого 2005 року № 11-о на підставі наказу Держкомнацміграції України від 25.12.2003 № 590, ОСОБА_1 документовано посвідченням біженця та проїзним документом.

Позивачу видано посвідчення біженця № НОМЕР_4, засвідчена підписом посадової особи та скріплена мастиковою печаткою.

Дія посвідчення біженця ОСОБА_1 неодноразово продовжувалася.

Також, як вже зазначено вище, ДМС України встановлено, що документування ОСОБА_1 посвідченням біженця було здійснено Держкомнацміграцією у спосіб, не передбачений законодавством, оскільки стосовно ОСОБА_1 не приймалося рішення про визнання біженцем.

Суд зазначає, що прийняття рішення щодо надання статусу біженця в 2003 році відносилось до компетенції Державного комітету України у справах національностей та міграції.

Управління міграційної служби в Харківській області, що діяло в 2005 році - ліквідовано, Державний комітет України у справах національностей та міграції знаходиться в стані ліквідації. Відповідно до постанови КМУ від 15.06.2011 № 658, були утворені як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної міграційної служби.

Починаючи з 01.08.2012, здійснення функцій з питань громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів покладено на територіальні органи і підрозділи ДМС.

Крім того, представник третьої особи - Немишлянського районного відділу у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в судовому засіданні повідомив, що після передачі повноважень на здійснення функцій з питань громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів на територіальні органи і підрозділи ДМС, більшість матеріалів з районних відділів ХМУ ГУМВС України в Харківській області не передавалося до органів Державної міграційної служби України.

Таким чином, враховуючи викладені обставини та норми законодавства, які діяли на той час, суд приходить до висновку, що оскільки позивача наказом Управління міграційної служби у Харківській області від 02 лютого 2005 року № 11-о на підставі наказу Держкомнацміграції України від 25.12.2003 № 590 документовано посвідченням біженця та проїзним документом, які засвідчені підписом посадової особи та скріплені мастиковою печаткою, та які неодноразово продовжувалися, то дії відповідачів щодо визначення статусу перебування (проживання) ОСОБА_1 в Україні за період з моменту досягнення ним 16-річного віку, 29.11.2004 по 12.03.2016, як особи, що набула статусу біженця в Україні, вчинені у спосіб та у межах, визначених законодавством, чинним на той час.

Окремо, суд вважає необхідним зазначити, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04.10.2016 у справі № 643/9190/16-ц встановлено факт проживання позивача на території України станом на 23.10.1991.

22.11.2016 позивач звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області з заявою про встановлення належності до громадянства України.

29.12.2016 ГУ ДМС України в Харківській області прийнято рішення про встановлення належності до громадянства України ОСОБА_1.

29.12.2016 на ім'я ОСОБА_1 ОСОБА_8 управлінням ДМС України в Харківській області видана довідка № 5435 про реєстрацію особи громадянином України. В довідці зазначається, що ОСОБА_1 набув громадянство України на підставі пункту 2 частини першої статті 3 Закону України "Про громадянство України" та є громадянином України з 13.11.1991.

Зазначена довідка є підставою для оформлення документа, що підтверджує громадянство України, а саме - паспорта громадянина України.

Довідка отримана позивачем 12.01.2017 р. під особистий підпис, що підтверджується розпискою ОСОБА_1.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 159-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, третя особа - Немишлянський районний відділ у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про визнання дій незаконними - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 23 січня 2017 року.

Головуючий суддя Р.В. Мельников

Судді Л.М. Мар'єнко

І.С. Нуруллаєв