Справа № 524/5365/16-а
Суддя: Шевцова Н.В.
Дата ухвалення: 2017-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2017 р.Справа № 524/5365/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Шевцової Н.В.

Суддів: Макаренко Я.М. , Мінаєвої О.М.

за участю секретаря судового засідання Шалаєвої І.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01.12.2016р. по справі № 524/5365/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м.Кременчука Полтавської області

про стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (надалі по тексту позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області (надалі по тексту відповідач), в якому просив суд:

- стягнути з Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 10.12.2015 року по 16.07.2016 року (день подання позову) в сумі 17906 грн. 52 коп.

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01.12.2016 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області про стягненні середнього заробітку відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01.12.2016 року скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

10 січня 2017 року на адресу Харківського апеляційного адміністративного суду представником відповідача було надіслано заперечення на апеляційну скаргу, в яких посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Виходячи з приписів ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 07.12.2010 року по 27.09.2012 року працював на посаді начальника юридичної служби відділу виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука. Відповідач при звільненні розрахувався з ним щодо виплат по заробітній платі не в повному обсязі.

30.03.2016 року постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області по справі № 524/10055/16-а судом стягнуто з виконавчого комітету Автозаводської районної ради Кременчука на його користь стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.09.2012 року по 09.12.2015 року в сумі 63303,24 грн.

Позивач вважає, що стягненню підлягає не охоплений вказаним судовим рішенням період з 10.12.2016 року по 16.07.2016 року (день подання позову) 17906,52 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності у відповідача вини у невчасному розрахунку з позивачем при звільненні, тому що кошти, які були стягнуто на його користь, за судовим рішенням, не входили до сум, що належали позивачу при звільненні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 27.09.2012 року ОСОБА_1 звільнився з посади начальника юридичної служби виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області.

У 2014 році позивач звернувся до Автозаводського районного суду м. Кременчука з позовом до виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області про визнання дій неправомірними та зобовязання нарахувати та виплатити йому матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2012 рік.

Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області вирішуючи справу встановив, що виплата матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань в 2012 році підлягала виплаті та повинна була проводитися у розмірі середньомісячної заробітної плати, а тому зобовязав виконавчий комітет Автозаводської районної ради м. Кременчука нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань на підставі поданої заяви 20.06.2012 року у розмірі середньомісячної заробітної плати (а.с.76-77).

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30.03.2016 року по справі №524/10055/16-а судом стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.09.2012 р. по 09.12.2015 р. в сумі 97154,97 грн. (а.с.7).

19 липня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 10.12.2016 року по 16.07.2016 року (день подання позову) 17906,52 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

При цьому, для встановлення відповідальності роботодавця за статтями 116-117 КЗпП України необхідно встановити чи були на час звільнення належні до виплати працівникові суми та чи була наявна вина роботодавця щодо невиплати цих сум.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 звільнився з роботи в 2012 році. Право на отримання матеріальної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати визначене судом за позовом, який позивач подав через декілька років, а саме в 2014 році.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку вина роботодавця відсутня, оскільки при звільненні спору між роботодавцем та працівником щодо належних до виплати сум не було. Лише через певний проміжок часу після звільнення позивач подав позов і судом було встановлено, що виплати повинні були бути здійснені іншим чином, ніж це було зроблено.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на рішення Верховного Суду України від 15.09.2015 року, від 03.07.2013 року, від 29.01.2014 року, від 01.04.2015 року, від 21.01.2015 року колегія суддів вважає безпідставними, оскільки висновки Верховного Суду України, наведені у вказаних судових рішеннях, стосуються правовідносин щодо невиплати належної працівникові на час звільнення заробітної плати, а у даному випадку допомога була нарахована за судовим рішенням після спливу тривалого часу від дати звільнення, та спору щодо її розміру у сторін на час звільнення позивача з роботи не існувало, а тому вказана виплата позивачу на день звільнення не належала.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, викладених у судовому рішенні та не доводять наявності спору між позивачем та відповідачем щодо належних до виплати сум на час звільнення позивача.

Отже, колегія суддів переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 1 ст. 41, ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01.12.2016р. по справі № 524/5365/16-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_2
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_3 ОСОБА_4
Повний текст ухвали виготовлений 23.01.2017 р.