Справа № 800/570/16
Суддя: Заїка М.М.
Дата ухвалення: 2016-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
О К Р Е М А Д У М К А
13 грудня 2016 року П/800/570/16
Колегією суддів Вищого адміністративного суду України у складі головуючого - судді Заїки М.М., суддів: Загороднього А.Ф.,Олексієнка М.М., Пасічник С.С., Рецебуринського Ю.Й., розглянута у відкритому судовому засіданні справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Президента України про визнання протиправною бездіяльність щодо не видання указу про призначення її (позивачки) на посаду судді Іллінецького районного суду Вінницької області строком на п'ять років, зобов'язання видати зазначений указ.
За результатами розгляду справи, судом ухвалено постанову про відмову в задоволені позову з тих підстав, що Президентом України не були порушені строки, встановлені Законом України № 2453 - VІ «Про судоустрій і статус суддів», для прийняття указу про призначення суддів. Окрім того, за висновком суду, права позивачки не порушені, тому що вона не позбавлена можливості бути призначеною суддею з урахуванням положень, наведених у пункті 29 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів».
З таким рішенням погодитися не можу з наступних підстав.
Виходячи зі змісту частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, постанови Верховного Суду України від 20 вересня 2016 року (справа № 21-2493а16), як протиправну бездіяльність суб'єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи не у здійсненні юридично значимих й обов'язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб'єкта владних повноважень, були об'єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Для визнання бездіяльності протиправною важливим є встановлення конкретних причин, умов та обставин, через які дії, що підлягали обов'язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків.
Організація судової влади і здійснення правосуддя в Україні визначається Конституцією та законами України.
Як зазначалося у статті 74 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів», призначення на посаду судді здійснюється Президентом України на підставі та в межах подання Вищої ради юстиції, без перевірки додержання встановлених цим Законом вимог до кандидатів на посаду судді та порядку проведення добору кандидатів на посаду судді.
Будь-які звернення щодо кандидата на посаду судді не перешкоджають його призначенню на посаду судді. Викладені в таких зверненнях факти можуть бути підставою для порушення Президентом України перед компетентними органами питання про проведення в установленому законом порядку перевірки цих фактів.
Президент України видає указ про призначення судді не пізніше тридцяти днів із дня отримання відповідного подання Вищої ради юстиції.
Аналіз вказаної норми дає підстави вважати, що саме Президент України на момент виникнення спірних правовідносин був наділений повноваженнями щодо призначення судді вперше на підставі і в межах подання Вищої ради юстиції.
Як свідчать зібрані у справі докази, рішенням Вищої ради юстиції від 22 вересня 2016 року внесено подання Президентові України про призначення на посаду суддів 80 осіб, в тому числі й позивачку. Проте указом від 29 вересня 2016 року № 425, яким 72 особи були призначені суддями, ОСОБА_1 не призначено суддею Іллінецького районного суду Вінницької області без будь-яких застережень. Не був виданий і окремий указ про її призначення.
В судовому засіданні представник відповідача не надав жодних доказів, які б свідчили про поважність причин не прийняття рішення відносно позивачки. Не встановлені судом й обставини, які б давали підстави вважати, що Президент України як спеціальний суб'єкт владних повноважень не зміг з об'єктивних причин виконати вимоги, передбачені Законом № 2453-VІ, про видання указу щодо ОСОБА_1 на посаду судді.
Навпаки, обставини справи свідчать, що підхід до розгляду подання відносно ОСОБА_1 носив вибірковий характер і не зумовлений причинами, загальними для всіх осіб, прізвища яких були в поданні Вищої ради юстиції про призначення суддями.
Аналіз вище згаданих норм матеріального права в контексті конкретних обставин, встановлених на підставі частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, дає підстави вважати, що Президентом України допущено протиправну бездіяльність стосовно розгляду подання Вищої ради юстиції від 22 вересня 2016 року про призначення ОСОБА_1 на посаду судді.
Те, що главою держави не були порушені строки, передбачені частиною третьою статті 74 Закону № 2453-VІ, щодо видання указу про призначення суддею, не свідчить про відсутність бездіяльності. Верховний Суду України у постанові від 20 вересня 2016 року (справа № 21-2493 а16) вказав на те, що для визнання бездіяльності протиправною значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи. У вказаній постанові Верховний Суд наголосив й на тому, що самі по собі строки поза зв'язком із конкретною правовою позицією, набором факті, умов та обставин, за яких розглядалися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлювався цей строк.
Як зазначалося вище, представником відповідача не надано жодного доказу, який би свідчив про поважність причин не видання указу про призначення саме ОСОБА_1
Бездіяльність глави держави призвела до порушення права позивачки бути призначеною на посаду судді, тому посилання колегії суддів на відсутність порушеного права у зв'язку з можливістю реалізації цього право в подальшому, є безпідставні. ОСОБА_1 пройшла у відповідності до норм чинного на той час законодавства підготовку, склала кваліфікаційний іспит, була зарахована до резерву судді, виграла прозорий конкурс (за рейтингом і балами) на заняття посади судді і лише з вини відповідача, який не видав своєчасно указ, втратила право бути призначеною на посаду судді. Хоча згідно Спільного висновку Європейської комісії «За демократію через право», Директору з прав людини Генерального директорату з прав людини та верховенства права Ради Європи (ГД-1) № 801/2015 (СDL-AD (2015)007) від 23.03.2015р. щодо Закону «Про судоустрій і статус суддів» роль Президента України у призначенні суддів є формальною.
Суд, виявивши порушене право позивачки, мав можливість його виправи у спосіб, передбачений пунктом 2 частини другою статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України.
На підставі наведеного, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягав задоволенню.
Суддя
Вищого адміністративного суду України М.М. Олексієнко