Справа № 820/5412/16     
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2017-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 820/5412/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стефанова С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом громадянки Вєтнаму ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Громадянка Вєтнаму ОСОБА_2 (надалі по тексту - позивач) звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (надалі за текстом - ГУ ДМС України в Одеській області), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДМС України в Одеській області «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну» № 5/3-261942 від 22.08.2016 року громадянки Вєтнаму ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1;

- зобов'язати ГУ ДМС України в Одеській області замінити громадянці Вєтнаму ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідку на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням 45-річного віку.

В обґрунтування позовних вимог, представник позивача зазначила, що громадянці СРВ Вєтнам ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у листопаді 2002 року рішенням керівництва ВГПІС ОМУ УМВС України в Одеській області відповідно до ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» і Закону України «Про імміграцію» було надано дозвіл на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні, як дружині іммігранта, та в подальшому документовано посвідкою на постійне проживання в Україні. Проте, 22.08.2016 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято рішення №5/3-261942, яким скасовано позивачу

дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про

імміграцію». Крім того, позивач 28.05.2016 року зверталася до відповідача з заявою в якій

підставі п.9 постанови Кабінету Міністрів України № 251 від 28.03.2012 року просила

здійснити їй обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні НОМЕР_7

від 10.02.2009 року у зв'язку з досягненням 45-річного віку на що відповідачем було прийнято рішення про відмову у видачі посвідки. Вважаючи оскаржуване рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню у судовому порядку, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Представник позивача у судове засідання з'явилася, позовні вимоги підтримала, подала заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача у судове засідання також з'явилася, відносно задоволення позову заперечувала, щодо розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечувала.

На підставі положень ч. 4 ст.122 КАС України, суд ухвалив рішення про розгляд справи у письмовому провадженні.

Вивчивши матеріали справи, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та про наявність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою

Соціалістичної республіки Вєтнам, прибула в Україну у 1994 році.

У листопаді 2002 року ОСОБА_2 звернулася до ВГПІС УМВС в Одеській області із заявою про залишення в Україні на постійне проживання та видачу їй посвідки на постійне проживання в Україні згідно Закону України «Про імміграцію» № 2491-III від 07.06.2001 року (надалі за текстом - Закон № 2491-III).

За результатами розгляду поданої позивачем заяви ВГПІС УМВС України в Одеській області прийняло висновок від 20.11.2002 року про залишення на постійне мешкання в Україні громадянки Вєтнаму ОСОБА_2, яким задоволено клопотання позивача на документування тимчасовою посвідкою на проживання в Україні (а.с. 69). 17.05.2002 року позивачу було видано тимчасову посвідку на постійне проживання серії ОД № І05-И/2002, терміном дії - 17.05.2004 року, а в подальшому - 10.02.2009 року позивачу було видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_7, терміном дії - безстроково (а.с. 65,79).

28.05.2016 року позивач звернулася до ГУ ДМСУ в Одеській області із заявою в якій

підставі п.9 постанови Кабінету Міністрів України № 251 від 28.03.2012 року просила

здійснити йому обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні НОМЕР_7

від 10.02.2009 року у зв'язку з досягненням 45-річного віку (а.с. 76).

За результатами розгляду працівниками ГУ ДМС України в Одеській області заяви позивача щодо обміну посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням 45-річного віку було проведено відповідну перевірку особової справи № 261942, за результатами якої складено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, затверджений начальником ГУ ДМС України в Одеській області 22.08.2016 року (а.с. 85-88).

Вказаний висновок, зокрема, вмотивований тим, що як на підставу для отримання посвідки на постійне проживання громадянка СРВ ОСОБА_2 послалася на те, що вона прибула до України у 1994 році до чоловіка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1. Згідно матеріалів справи, заявницею документально не було підтверджено факт перебування у шлюбі з іммігрантом - громадянином Вєтнаму ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, а надано лише не засвідчений належним чином переклад свідоцтва про шлюб від 28.01.2002 рок, який взагалі не є документом. В 2002 році керівництво ВГПІС ОМУ УМВС України в Одеській області затвердило висновок про залишення на постійне мешкання в Україні, яким клопотання громадянки СРВ ОСОБА_2 було задоволено та, відповідно до ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» і Закону України «Про імміграцію», її було документовано посвідкою на постійне проживання.

Також як вбачається із висновку, при проведенні відповідної перевірки особової справи № 225587 встановлено, що 25.03.2002 року до ВПР та МР УМВС України в Одеській області звернувся громадянин СРВ ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 з заявою щодо видачі йому посвідки на постійне проживання. Як підставу для отримання посвідки на постійне проживання громадянин СРВ ОСОБА_6 послався на те, що він прибув до України у 1993 році з метою працевлаштування. З липня 1993 року працював у м. Харкові перекладачем В'єтнамської діаспори та залишився проживати в Україні. В 2002 році переїхав до м. Одеси де з січня місяця почав працювати в філії № 6 юридичної компанії «Динамо-Україна» на посаді перекладача. 15.04.2002 року керівництво ВГПІС ОМУ УМВС України в Одеській області затвердило висновок про залишення на постійне мешкання в Україні, яким клопотання громадянина СРВ ОСОБА_6 було задоволено та, відповідно до ст. З Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» і Закону України «Про імміграцію», 17.05.2002 року ОСОБА_6 було документовано посвідкою на постійне проживання ОД № 105-І.

Також як зазначено у висновку: «Відповідно до абзацу третього пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» такими, що мають дозвіл на імміграцію, вважаються іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою від 2 квітня 1981 року між Урядом Соціалістичної Республіки Вєтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Тобто з відповідною заявою необхідно було звернутися до 7 лютого 2002 року, оскільки з 8 лютого 2002 року, тобто після спливу шестимісячного терміну, абзац третій пункту 4 V-го розділу «Прикінцеві положення» Закону України від 07.06.2001 року № 2491-ІІІ «Про імміграцію» втратив чинність. На момент звернення, а саме 25.03.2002, року положеннями законодавства України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання на підставі дозволу на імміграцію відповідно до абзацу четвертого пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію», а вказаний іноземець не мав жодних підстав щодо отримання посвідки на постійне проживання. Крім того, згідно матеріалів справи, на момент подання заяви про залишення в Україні на постійне мешкання та на момент документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянин Вєтнаму ОСОБА_6 не надав жодного документу, підтверджуючого факт його професійного навчання та працевлаштування на підприємствах і в організаціях СРСР, тобто не підпадав під дію Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» та був необґрунтовано документований посвідкою на постійне проживання в Україні. У зв'язку із цим, відповідно до п.2.9 розділу II Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС України від 15.07.2013 року № 681, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 серпня 2013 року за № 1335/23867, особову справу громадянина ОСОБА_6 було направлено до Державної міграційної служби України для прийняття рішення. 18.05.2015 року до ГУ ДМС України в Одеській області за вх. №93 надійшов наказ Державної міграційної служби України від 09.04.2015 року №49 «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання», яким повністю скасовано рішення відділу ГПІС ОМУ У МВС України в Одеській області від 15.04.2002 року про залишення в Україні на постійне проживання громадянина Вєтнаму ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 Посвідку, видану на його ім'я визнано недійною та такою, що підлягає вилученню. У зв'язку із вищевикладеним, вважається незаконно виданою посвідка, якою документовано громадянку СРВ ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 як дружину іммігранта - громадянина СРВ ОСОБА_6. Отже, громадянка СРВ ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 отримала дозвіл на імміграцію в Україну в порушення Закону України «Про імміграцію» та посвідкою на постійне проживання документована безпідставно.».

Таким чином, у вищезазначеному висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 від 22.08.2016 року (а.с. 85-88), ГУ ДМС України в Одеській області, зокрема, дійшло висновку про: згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію в Україну громадянці СРВ ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, скасувати; посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_7 видану 10.02.2009 року ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області визнати недійсною.

На підставі даного висновку та п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» ГУ ДМС України в Одеській області було прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 22.08.2016 року № 5/3-261942 (а.с. 89).

Надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню суб'єкта владних повноважень, суд виходив з наступного.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов'язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачене Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Положеннями статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території. Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне проживання та вирішення інших питань, пов'язаних з імміграцією іноземців та осіб без громадянства, визначається Законом України про імміграцію.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства регламентує Закон України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року № 2491-III.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про імміграцію» (в редакцій чинній на момент виникнення спірних правовідносин) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; імміграційна віза позначка у паспортному документі, що засвідчує право іноземця чи особи без громадянства на в'їзд в Україну для постійного проживання.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України «Про імміграцію» посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (далі - посвідки) іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання передбачений Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року № 251 (далі за текстом - Порядок № 251).

Так, відповідно п. 9 Порядку №251 передбачено, що строк дії посвідки на постійне проживання не обмежується. Посвідка на постійне проживання підлягає обміну в разі досягнення особою 25- і 45-річного віку.

Пунктом 15 Порядку № 251 передбачено, що для обміну посвідки подаються: заява, зразок якої встановлюється МВС; паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред'явлення повертається), та його копія; посвідка, що підлягає обміну; квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати; документи, що підтверджують обставини, на підставі яких посвідка підлягає обміну (документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України); дві фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері).

Пунктом 16 Порядку № 251 передбачено, що для обміну посвідки на постійне проживання в разі досягнення іноземцем та особою без громадянства 25- і 45-річного віку подаються документи, зазначені у підпунктах 1-4 і 6 пункту 15 цього Порядку.

Відповідно до пункту 2 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року № 251 (зі змінами) наказом МВС України затверджено Тимчасовий порядок розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання № 681 від 15.07.2013 року, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 6 серпня 2013 року за № 1335/23867 (надалі Тимчасовий порядок № 681).

У розділі IV Тимчасового порядку № 681 визначено порядок Розгляду заяв про обмін посвідок на постійне та тимчасове проживання, а саме пунктом п. 4.1 Тимчасового порядку № 681 передбачено, що обмін посвідки здійснюється в разі наявності підстав, визначених пунктами 14 та 16 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання.

Пунктом 4.2 Тимчасового порядку № 681 встановлено, що разом із заявою про обмін посвідки (додаток 13) іноземцями та особами без громадянства до територіальних органів чи підрозділів ДМС за місцем проживання подаються: паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред'явлення повертається), та його копія; посвідка, що підлягає обміну, а в разі її пошкодження чи втрати - довідка про звернення із заявою про втрату посвідки (довідка органів внутрішніх справ з цього питання) у довільній формі; квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати; документи, що підтверджують обставини, на підставі яких посвідка підлягає обміну (документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України); дві фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері) (допускається подання фотографій в головних уборах, що не приховують овалу обличчя особи, громадянами, релігійні переконання яких не дозволяють з'являтися перед сторонніми особами без головних уборів, за умови, якщо в їхніх паспортних документах вони зображені в головних уборах).

Згідно з п. 4.3 Тимчасового порядку № 681, у разі обміну посвідки на постійне проживання при досягненні іноземцем та особою без громадянства 25- і 45-річного віку документи, зазначені в підпункті 4 пункту 4.2 цього розділу, не подаються.

Даний перелік необхідних документів як додаток до заяви є вичерпним.

Окрім того, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, разом із заявою про обмін бланку посвідки позивач надав передбачений законом необхідний пакет документів. Будь, яких зауважень з боку відповідача щодо таких документів, - їх нестачі, підробки, чи їх невідповідності встановленому зразку чи належить іншій особі, - надано не було.

Разом з тим, як встановлено судом, 22.08.2016 року ГУ ДМС України в Одеській області було прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу.

Зокрема, висновком відповідача від 22.08.2016 року встановлено, що громадянці СРВ Вєтнам ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у листопаді 2002 року рішенням керівництва ВГПІС ОМУ УМВС України в Одеській області відповідно до ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» і Закону України «Про імміграцію» було надано дозвіл на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні. Таким чином дозвіл на імміграцію позивачу було надано відповідно пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» (дружина іммігранта).

Як зазначає відповідач у висновку, позивачу дозвіл на імміграцію в Україну надано у зв'язку з тим, що її чоловік - громадянин СРВ ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 рішенням ВГПІС ОМУ УМВС України в Одеській області відповідно абз. 4 п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» документовано посвідкою на постійне проживання в Україні.

Відповідно до абз. 4 п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну.

Відповідач у висновку від 22.08.2016 року визначає, що посвідка на постійне проживання в Україні громадянину СРВ ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 була видана незаконно, а він не вважається таким, що має дозвіл на імміграцію в Україну, тобто не є іммігрантом. На підставі чого робить висновок, що дозвіл на імміграцію та посвідка на постійне проживання позивача вважаються незаконно виданими, та підлягають скасуванню.

З цього приводу, суд зазначає наступне.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України «Про імміграцію», відповідно до ст. 1 якого, дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно положень ст. 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до пунктів 21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 року (надалі за текстом - Порядок №1983), дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію».

З аналізу положень Порядку випливає, що процедура розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію є досить складною та серед іншого, має часові рамки (подання ініціатора скасування дозволу на імміграцію розглядається у місячний строк), передбачає також надсилання запитів для отримання додаткової інформації ініціатору подання, іншим органів виконавчої влади, відповідним юридичним і фізичним особам, а також запрошення для надання пояснень самих іммігрантів, стосовно яких розглядається таке питання.

Суд зазначає, що відповідачем порушено свій обов'язок щодо всебічності та повноти отримання необхідної інформації з різних, передбачених законодавством джерел (від ініціатора подання, органів виконавчої влади, відповідних юридичних і фізичних осіб), необхідної для вирішення питання щодо скасування відповідного дозволу на імміграцію.

Окрім того, при винесенні оскаржуваного рішення відповідач також знехтував обов'язком щодо запрошення для надання пояснень самого позивача стосовно якого і розглядалося відповідне питання скасування дозволу на імміграцію.

Крім того, ГУ ДМС України в Одеській області в оскаржуваному рішенні жодних з вищезазначених ст. 12 Закону України «Про імміграцію» підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну не зазначило. Крім того, не вказало на будь-який інший випадок, передбачений законами України.

Так Законом України «Про імміграцію» встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Окрім того суд зазначає, що посилання відповідача на скасування дозволу на імміграцію в Україну чоловіку позивача - гр. СРВ ОСОБА_6 не є законною підставою для скасування дозволу на імміграцію позивачу та вилучення безстрокової посвідки на постійне проживання в Україні з метою її знищення в розумінні положень статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Відповідач не врахував, що перелік підстав для прийняття такого рішення визначений статтею 12 Закону України «Про імміграцію», зокрема, з підстав скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні одному з подружжя, чинним законодавством передбачено не було.

Тобто прийняття відповідачем відносно позивача рішення про скасування її дозволу на імміграцію в Україну не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України К/800/27939/16 від 13.12.2016 року у справі № 820/321/16 та ухвалі №К/800/8201/16 від 27.10.2016 року у справі № 820/10311/15.

Крім того, суд зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що подані позивачем документи разом з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну були достовірними, не підробленими та чинними.

Також, відповідачем не надано суду доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені ст. 12 Закону України «Про імміграцію», а саме: відповідачем не надано суду вироку суду, яким іммігранта засуджено до позбавлення волі; будь-яких доказів того, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що скасування дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем, також, не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Крім того, суд звертає увагу, що станом на 2002 рік - час прийняття ВПР та МР м. Одеси рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну, як уповноважений державний орган, перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у тому числі, не було встановлено і подання недостовірних даних, у зв'язку із чим позивачу було надано дозвіл на імміграцію в Україну та 21.11.2003 року документовано посвідкою на постійне проживання серія НОМЕР_8-и терміном дії - безстроково.

Також у подальшому при заміні позивачу посвідки на постійне проживання серія НОМЕР_8-и від 21.11.2003 року на нову посвідку на постійне місце проживання в Україні серія НОМЕР_7 від 10.02.2009 року - ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області вдруге проводив вказану перевірку, підстав для відмови не знайшов та видав нову посвідку.

Крім того, відповідачем при прийнятті спірного рішення не враховано факт існування у позивача обставин, які унеможливлюють скасування наданого понад десять років потому дозволу на імміграцію в Україну.

Так, оскаржуване рішення винесено відповідачем в порушення положень Закону України «Про охорону дитинства» та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, на порушення зазначених приписів законодавства, відповідачем не вивчались обставини наявності у позивача родини, зокрема дітей: ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_7, яка згідно свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 20.04.2012 року народилась в Україні; ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_8, яка згідно свідоцтва про народження НОМЕР_3 від 20.05.2003 року народилась в Україні і є громадянином України, згідно паспорту громадянина України НОМЕР_2 від 14.11.2015 року; ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_9, яка згідно свідоцтва про народження НОМЕР_6 від 20.05.2003 року народилась в Україні і є громадянином України, згідно паспорту громадянина України НОМЕР_4 від 07.05.2012 року; ОСОБА_5 Тхі Куинг ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_10, яка згідно свідоцтва про народження НОМЕР_5 від 06.02.2004 року народилась в Україні, що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей, які наявні в матеріалах справи.

Відповідно до положень 4, 2, 3 ст. 13 Закону України «Про імміграцію» особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України.

Відповідачем не враховано, що позивач є законним представником своїх неповнолітніх дітей, а, відповідно, до ч.8 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку та до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Аналогічна норма також закріплена в п. 1.9 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150.

Відповідно до ст.ст. 9, 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Так, міжнародними договорами, ратифікованими Україною встановлено, що дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (Конвенція про права дитини, затверджена ООН від 20 листопада 1989, Конвенція (Конвенцію ратифіковано постановою ВР № 789-ХІІ від 27.02.91 (ст.9 ); дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним, такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини (Конвенція про контакт з дітьми (ЕТ8 N 192) (укр/рос) № ЕТ8Ш92, 15.05.2003, Конвенція, Рада Європи (Конвенцію ратифіковано з заявою Законом № 166-У від 20.09.2006 (ст. 4 )

Статтею 11, 12, 14 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Отже нормами національного законодавства та міжнародного законодавства передбачено, що батьки мають мешкати разом з дітьми. Розлучення батька/матері з дитиною може мати місце лише в інтересах дитини.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно судової практики: «для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання» (постанова по справі «МакМайкл проти Сполученого Королевства» (МсМісйаеІ V. Хіпігесі Кіпріот) від 24.02.1995 р., Зегіез А, № 307, р. 55, § 86).

Крім того, згідно положень статей 9,29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Таким чином, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем, мав місце факт неправомірного втручання органу державної влади, зокрема відповідача в сімейне життя позивача та факт порушення відповідачем законного права дітей позивача на проживання разом з батьками.

При цьому, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не зазначено, яким нормами чинного законодавства України передбачена можливість скасування дозволу на імміграцію іноземцю, який отримав цей дозвіл у встановленому законом порядку, за відсутності зловживань з його боку.

Зазначена правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України К/800/42355/14 від 13.11.2014 року по справі № 823/687/146.

За таких обставин, суд вважає, що спірне рішення прийняте з порушенням вимог ст.2 КАС України, а саме: без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, адже позивач тривалий час проживає на території України, зареєстрована підприємцем, має чотирьох дітей, у тому числі неповнолітніх, які є громадянами України; без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересами позивача, адже при видачі посвідки на постійне проживання в Україні орган, який на той час виконував функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну; без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення, чим порушено положення Порядку №1983; несвоєчасно: остання посвідка на постійне проживання серії ОД №7893 оформлена 10.02.2009 року, тоді, як рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну прийнято 22.08.2016 року.

Відповідно до вимог частини 3 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Матеріали справи свідчать, що відповідні положення відповідачем не були дотримані.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням вищенаведеного та встановлених судом фактів, суд дійшов висновку, що відповідач - суб'єкт владних повноважень - ГУ ДМС України в Одеській області приймаючи рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В той же час позивач довів обґрунтованість позовних вимог належними та допустимими доказами.

Таким чином, на підставі ст. 10 КАС України, згідно якої, усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст. 11 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними доказів, з'ясувавши обставини у справі; перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку всім наданим сторонами на час розгляду справи доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, у зв'язку з чим підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов громадянки Вєтнаму ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,- задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 5/3-261942 від 22.08.2016 року, видане громадянці Вєтнаму ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити посвідку серії НОМЕР_7 на постійне місце проживання, видану 10.02.2009 року громадянці Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та замінити громадянці Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідку на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням 45-річного віку.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області () на користь громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 1102 (одна тисяча сто дві) грн. 40 коп.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги. Якщо апеляційну скаргу не буде подано в строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського окружного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя С.О. Cтефанов