Справа № 404/7798/16-а
Суддя: Бершадська О. В.
Дата ухвалення: 2017-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 404/7798/16-а
Номер провадження 2-а/404/139/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2017 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

в складі : головуючого судді - Бершадської О.В.

за участі секретаря- Чайка О.І. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кіровоградського об"єднаного Управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом, яким просить визнати протиправними дії та скасувати рішення Кіровоградського об'єднаного Управління пенсійного фонду України Кіровоградської області №8047 від 21.11.2016 про відмову у призначенні їй пенсії за вислугою 20 років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року ( в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001); визнати наявність загального стажу роботи, що надає право для призначення пенсії за вислугу 20 років для працівників органів прокуратури відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (від 05.11.1991 року ), що складає на день звернення за призначенням пенсії 20 років 2 місяці 17 днів та складається з: половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі (у Національній юридичні академії України імені Ярослава Мудрого (з 01.09.1996 по 29.06.2001) та догляду за дитиною до досягнення нею трьох років в період вказаного навчання, що складає 4 роки 7 місяців 1 день; часу роботи на посаді слідчого СВ Бобринецького РВ УМВС України в області з 02.04.2001 по 25.09.2001, що складає 5 місяців 24 днів, часу роботи в органах прокуратури України на прокурорських посадах з 27.09.2001 по час звернення 17.11.2016, що складає 15 років 1 місяця 21 дня; зобов'язати Кіровоградське об'єднане Управління пенсійного фонду України Кіровоградської області призначити та виплачувати їй пенсію за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991" ( в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001) з 17.11.2016, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

На обґрунтування заявлених вимог зазначала, що 17.11.2016 року звернулася до відповідача із заявою та належним пакетом документів про призначення їй пенсії за вислугою 20 років на підставі ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року( в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001), з розрахунку 90 відсотків суми місячного (чинного) заробітку. Проте, відповідно до листа відповідача за № 6676/04-30 від 23.11.2016 року та протоколу №8047 від 21.11.2016 року, який отримала 24.11.2016 року у призначенні зазначеного виду пенсії їй відмовлено. Відмову мотивовано відсутністю у неї необхідного стажу роботи, на підставі якого призначається пенсія прокурорсько-слідчим працівникам, оскільки загальний стаж роботи, що дає право на зазначений вид пенсії становить 20 років 2 місяці, а необхідно, на думку відповідача - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років. Поряд з цим, відмова мотивована тим, що з 1 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах визначених Законом України «Про прокуратуру» не призначаються. Вважає, що відмова відповідача про призначення пенсії є безпідставною та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, тому змушена звертатися до суду.

В судове засідання позивач, через канцелярію суду, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Відповідач- Кіровоградське об"єднане Управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, його представник в судове засідання також не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлявся, подав письмові заперечення, згідно яких вимоги не визнав, у їх задоволенні просив відмовити, розгляд справи проводити у відсутності представника.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює в органах прокуратури Кіровоградської області з 27 вересня 2001 року.

На звернення позивача від 17.11.2016 року про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" рішенням Кіровоградського об"єднаного Управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області, викладеного в протоколі від 21.11.2016 року №8047, було відмовлено.

Суд вважає, що відповідач діяв протиправно, оскільки рішення Кіровоградського об"єднаного Управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області безпідставно обмежує право позивача на призначення пенсії, тобто відповідач діяв не на підставі, а поза межами повноважень та у спосіб, що суперечить Конституції та законам України.

Так, частиною першою статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року( № 1789-12) в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001 року встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного заробітку.

До 20- річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статгі 56 Закону України "Про прокуратуру", в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково - навчальних закладах Генеральної прокуратури України, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, а також половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

У подальшому, з 01 жовтня 2011 року до ч. 1 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» було внесено зміни та прийнято новий Закон України «Про прокуратуру №1697-VII від 14.10.2014 року та Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 № 76-VIІІ.

Очевидним є те, що змінами у статті 86 нового Закону України «Про прокуратуру» та Законом № 76-VIІІ встановлено новий порядок призначення та визначення розміру пенсії за вислугу років прокурорам та слідчим, яким погіршено умови пенсійного забезпечення та суттєво порушено законодавчо визначені до цього гарантії пенсійного забезпечення для прокурорсько-слідчих працівників, а саме збільшено стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугою років та зменшено розмір відсотків призначеної пенсії від суми їхньої заробітної плати.

Більш того, на підставі п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIІІ з 01.06.2015 року взагалі припинено призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та інших Законів України.

Вирішуючи питання про застосування Закону в часі, слід виходити із того, що згідно зі ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Конституційний Суд України у рішенні № 1-рп/99 від 09.02.1999 року (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що положення ч. 1 ст. 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність поширюється на фізичних осіб (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного суду).

Як зазначено в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії. Суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію, як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

За статтею 17 Конституції України забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі.

Конституційний суд України вважає, що ці положення ст. 17 Конституції України поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов'язані з постійним ризиком для життя і здоров'я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Конституційний Суд України зазначає, що багато таких "пільг", встановлених Законами України "Про міліцію" (565-12), "Про прокуратуру" (1789-12) тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів (п. 3 рішення Конституційного Суду України № 5 рп/2002 від 20.03.2002). Крім того, у цьому ж рішенні від 20.03.2002 року у абз.4 п.6 вказано: Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України, то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається. Зупинення дії цієї норми можливе лише за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України).

У частині другій статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п.4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 ).

Водночас , пункт 3.2 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 року у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України, вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Більше того, в п.4 рішення від 11.10.2005 року у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав наступну правову позицію: - в Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина 2), 8, 19 (частина 2), 22, 23, 24 (частина 1) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене. Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

У абз.14 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 також вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція (254к/96-ВР) та закони України відокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу нього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України (254к/96-ВР) не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року Ш-рп/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004).

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації, (абз.5 її.6 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005). Виходячи із викладеного у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Рішенням Конституційного суду України від 08.06.2016 № 4-рп/2016 визнано неконституційними положення Закону в частині зменшення розміру довічного грошового утримання судді та пункту 5 розділу III „Прикінцеві положення"' Закону „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону „Про судоустрій і статус суддів". Цим же розділом вказаного Закону скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Закону „Про прокуратуру»), що також не відповідає Конституції України. Пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист (абзац 1 пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005).

Виходячи із викладеного, у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Таким чином, суд вважає, що внесенням змін до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. Законом України від 08.07.2011 р. «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 № 76-VIІІ та припинення призначення пенсій за вислугу років Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIІІ на порушення ст. 22 Конституції України звужено зміст та обсяг соціальних гарантій працівників прокуратури, а саме: гарантоване Конституцією право на пенсійне забезпечення при наявності 20 років вислуги; зменшено відсотки розміру пенсії від розміру заробітної плати, порядку її розрахунку та скасовано право прокурора на пенсійне забезпечення за вислугу років.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідачем безпідставно відмовлено позивачу у призначенні пенсії за вислугою років для працівників органів прокуратури, зазначивши у відмові, що її страховий стаж складає 20 років 2 місяці, з них спеціальний стаж складає 15 років 1 місяць 19 днів (робота на прокурорських посадах).

Статтею 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11. 1991 року ( № 1789-12) в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001 передбачено, що до 20- річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 вказаного Закону, робота на посаді слідчого, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Так, позивач працює в органах прокуратури Кіровоградської області з 27.09.2001 року по теперішній час. Поряд з цим, з 01.09.1996 року по 29.06.2001 року навчалася на денному факультеті №3 Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого (4 роки 7 місяців 1 день), з 02.04.2001 по 25.09.2001 (5 місяців 24 дні) працювала на посаді слідчого СВ Бобринецькому РВ УМВС України в Кіровоградської області. Про період роботи в органах внутрішніх справ є запис в трудовій книжці, час зайняття посади слідчого СВ Бобринецькому РВ УМВС України в Кіровоградської області підтверджується архівною довідкою, виданою ГУ НП в Кіровоградській області (а.с.19-22, 28).

Спеціальний стаж - це період роботи в певних умовах праці чи на посадах, з якими законодавець пов'язує пільгове (або за особливими правилами) пенсійне забезпечення.

Вислуга років є видом спеціального стажу. Це період виконання особливого роду трудової діяльності або державної служби, коли до особи, яка її здійснює, пред'являють особливі вікові, а також підвищені психічні та фізичні вимоги, при тривалому виконанні якої особа втрачає відповідну професійну працездатність.

Так, стаття 51 Закону № 1788-ХІІ передбачає, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Правом вислуги років користуються різні категорії осіб, у тому числі й прокурорсько-слідчі працівники на підставі Закону № 1789-ХІІ. Відповідно до статті 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, в тому числі і спеціальний, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, також передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Згідно з пунктом 2.18 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110), до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів, зокрема, записи про час навчання у професійних навчально-виховних закладах та інших закладах у навчально-курсових комбінатах (центрі, пункті тощо), у вищих навчальних закладах та про час перебування в аспірантурі і клінічній ординатурі.

Для студентів, слухачів курсів, учнів, аспірантів та клінічних ординаторів, які мають трудові книжки, навчальний заклад (наукова установа) вносить записи про час навчання на денних відділеннях (у тому числі підготовчих) вищих навчальних закладів. Підставою для таких записів є накази навчального закладу (наукової установи) про зарахування на навчання та про відрахування з числа студентів, учнів, аспірантів, клінічних ординаторів (пункт 2.16 Інструкції).

Статтею 181 Кодексу законів про працю України передбачено, що відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

Так, відповідно до статті 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Частиною 1 статті 18 КЗпП України встановлюється такий вид відпустки як відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Статтею 2 КЗпП України право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно зі статтею 18 КЗпП України після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Сама назва правової конструкції -відпустка виключає будь-який запис в трудову книжку, тому період відпустки зараховується до загального стажу роботи, а також до спеціального стажу роботи, який дає право особі на пенсію за вислугу років. При цьому виключається можливість зменшення тривалості трудового стажу в зв'язку з невиконанням під час відпустки своїх безпосередніх трудових обов'язків. Таким чином, отримання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку є правом працюючої жінки.

Крім того, згідно ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку. При цьому, періоди перебування у частково оплачуваній відпустці по догляду за дитиною і час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми відрізняються.

При частково оплачуваній відпустці особа, яка займається доглядом за дитиною, не звільнена з роботи. Тому період перебування у вказаній відпустці зараховується як до загального стажу роботи так і до стажу роботи за спеціальністю за тією посадою, на якій вона значиться відповідно до запису у трудовій книжці. А час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми до досягнення ними 3-х річного віку зараховується лише до трудового стажу.

Тобто, до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років і на пільгових умовах, зараховується час догляду працюючої особи за дитиною до досягнення нею 3 річного віку.

В період навчання у Національній юридичні академії України імені Ярослава Мудрого (з 01.09.1996 по 29.06.2001) позивач доглядала за своєю дитиною (ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 року р.) , при цьому не використала своє право на отримання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Відповідно до Положення про академічні відпустки та повторне навчання в вищих закладах освіти, затверджене наказом Міністерства освіти України та Міністерства охорони здоров'я України від 06.06.1996 №191/153 відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку надається студентам відповідно до Кодексу законів про працю України.

Так, в трудовій книжці позивача є запис про час її навчання на денному факультеті вказаного вищого юридичного навчального закладу, тобто за вказаний період її статус як особи, яка доглядає за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку неможливо віднести як до особи, яка є непрацюючою.

Статтею 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11. 1991 року( № 1789-12) в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001 передбачено, що до 20- річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується робота на прокурорських посадах, слідчим, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Тобто, право на пенсійне забезпечення за вислугою років мають громадяни України, які поряд з іншими підставами здобули і мають вищу юридичну освіту, пропрацювали на посадах прокурорів і слідчих встановлений для цього законом час або виконували роботу, співмірну з роботою на прокурорських посадах, чи займалися діяльністю, необхідною для того, щоб обійняти посаду прокурора чи слідчого, зокрема, навчалися у вищому юридичному закладі і здобули освіту, що за рівнем відповідає вищій юридичній освіті.

Враховуючи вищевикладене, оскільки навчання у вищих навчальних юридичних закладах включається до загального трудового стажу, а частина навчання до спеціального, а також період догляду за дитиною працюючої особи зараховується як до загального так і до стажу роботи за спеціальністю за тією посадою, на якій вона значиться відповідно до запису у трудовій книжці, а відтак суд вважає, що період, коли позивачка здійснювала догляд за дитиною до досягнення нею трьох років під час навчання у вищому навчальному юридичному закладі необхідно зарахувати їй до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугою років, оскільки доглядаючи за дитиною навчалась, тобто займалася діяльністю, необхідною для того, щоб обійняти посаду прокурора чи слідчого, що підтверджується Угодою «Про підготовку фахівців з вищою освітою» від 21.04.1997 №396014, укладеною між нею та ректором Національної юридичної академії імені Ярослава Мудрого. За угодою позивач зобов'язувалась прибути після закінчення академії на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років. Усі зобов'язання, передбачені вказаною угодою були нею виконані, оскільки після закінчення навчального закладу працювала на посаді слідчого та прокурора, де і на даний час продовжує працювати.

Крім того, половину навчання у вищому юридичному навчальному закладі, а також роботу на посаді слідчого необхідно зарахувати позивачу до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугою років.

Поряд з цим, Кіровоградським об'єднаним Управлінням пенсійного фонду України Кіровоградської області при прийнятті рішення №8047 від 21.11.2016 про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугою невірно обраховано строки її стажу. Так, робота в органах прокуратури починаючи з 27.09.2001 по час звернення, тобто по 17.11.2016 складає 15 років 1 місяць 21 день (ПФУ вказано 15 років 1 місяць 19 днів), а також загальний страховий стаж складає 20 років 2 місяці 17 днів (ПФУ вказано 20 років 2 місяці).

Таким чином, фактично спеціальний трудовий стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років працівників прокуратури відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року ( № 1789-12)( в редакції Закону України №2663-ІІІ від 12.07.2001 ), становить на день звернення за призначенням пенсії 20 років 2 місяці 17 днів та складається із: половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі (у Національній юридичні академії України імені Ярослава Мудрого (з 01.09.1996 року по 29.06.2001 року) та догляду за дитиною до досягнення нею трьох років під час навчання, що складає 4 роки 7 місяців 1 день; часу роботи на посаді слідчого СВ Бобринецького РВ УМВС України в області з 02.04.2001 року по 25.09.2001 року, що складає 5 місяців 24 днів та часу роботи в органах прокуратури України на прокурорських посадах з 27.09.2001 року по час звернення 17.11.2016 року, що складає 15 років 1 місяця 21 дня.

З огляду на викладене, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши наявні докази, надавши їм належну оцінку приходжу до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, на користь позивача суд присуджує з Державного бюджету України витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 грн., понесених при подачі позову.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 94, 160-163 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати протиправними дії та скасувати рішення Кіровоградського об'єднаного Управління пенсійного фонду України Кіровоградської області №8047 від 21.11.2016 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугою 20 років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року ( в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001).

Визнати наявність загального стажу роботи, що надає право ОСОБА_1 для призначення пенсії за вислугу 20 років для працівників органів прокуратури відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (від 05.11.1991 року ), що становить на день звернення за призначенням пенсії 20 років 2 місяці 17 днів та складається з: половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі (у Національній юридичні академії України імені Ярослава Мудрого (з 01.09.1996 по 29.06.2001) та догляду за дитиною до досягнення нею трьох років в період вказаного навчання, що складає 4 роки 7 місяців 1 день; часу роботи на посаді слідчого СВ Бобринецького РВ УМВС України в області з 02.04.2001 по 25.09.2001, що складає 5 місяців 24 днів, часу роботи в органах прокуратури України на прокурорських посадах з 27.09.2001 по час звернення 17.11.2016, що складає 15 років 1 місяця 21 дня.

Зобов'язати Кіровоградське об'єднане Управління пенсійного фонду України Кіровоградської області призначити та виплачувати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ідентифікаційний код НОМЕР_1), проживаючої: АДРЕСА_1 пенсію за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991" ( в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001) з 17.11.2016, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Присудити із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі - 551,20 грн.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі, протягом десяти днів з дня її проголошення, апеляційної скарги через Кіровський районний суд м. Кіровограда, з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Суддя Кіровського районного суду м.Кіровограда О. В. Бершадська