Справа № 642/6398/16-а
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2017-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2017 р. Справа № 642/6398/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Донець Л.О. , Мельнікової Л.В.

за участю секретаря судового засідання Дорошенко Д.О.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Мартиненко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 23.11.2016р. по справі №642/6398/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання рішення протиправним, зобов'язання вчинення дій,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просив:

- визнати протиправними дії головного управління пенсійного фонду України в Харківської області щодо відмови у здійсненні позивачу виплат призначеної довічної пенсії за вислугою років з 01.02.2016 по цей час та поновити позивачу пенсійні виплати вподальшому;

- скасувати рішення головного управління пенсійного фонду України з Харківської області, яке сформоване і викладене у письмових відповідях від 17.03.2016 (вих.446/В-14) та від 06.09.2016, які фактично надані 27.09.2016, в частині відмови у задоволенні позивача заяв від 04.03.2016 та 02.09.2016 щодо здійснення позивачу виплат призначеної довічної пенсії за вислугу років з 01.02.2016 по цей час та поновленні позивачу пенсійних виплат вподальшому;

- зобов'язати головне управління пенсійного фонду України в Харківській області відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ, який діяв на момент призначення позивачу довічної пенсії за вислугою років та працевлаштування, нарахувати та здійснити виплати позивачу довічної пенсії за вислугою років за період з 01.02.2016 по цей час з нарахуванням компенсації втрати частини доходів та поновити позивачу пенсійні виплати без обмежень вподальшому.

В обґрунтування позову зазначив, що з 12.10.1982 по 15.04.2014 працював на різних оперативних посадах ГУМВС України в Харківській області та звільнився у зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років у званні підполковника міліції. З 15.04.2014 року перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». З 28.10.2014 року позивач працює на посаді слідчого-спеціаліста із статусом державного службовця до Московського РВ ГУМВС України в Харківській області, яке з 07.11.2015 перейменовано у Московський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, і отримував зарплату та пенсію. З 01.02.2016 року відповідач припинив виплату пенсії позивачу. Позивач звертався до відповідача із зверненнями від 04.03.2016 року та 02.09.2016 року щодо припинення виплати пенсії, на які відповідачем було повідомлено, що виплата пенсії призупинена у зв'язку з набуттям чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року №911-VIII. Не погодившись із правомірністю вказаних дій відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 23.11.2016 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скарги, в якій просить скасувати постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 23.11.2016 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, посилається на прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції проігнорував вимоги Конституції України, допустив звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, обмежив право позивача на пенсійне забезпечення та погіршив його становище. Зазначив, що військовослужбовець або працівник правоохоронних органів, якому пенсію було призначено відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», використовуючи конституційне право на працю, гарантоване статтею 43 Основного Закону України, не може бути при цьому позбавлений права на соціальний захист як військовослужбовця або правоохоронця, включаючи право на отримання пенсії, у тому числі, коли таке обмеження носить тимчасовий характер.

Відповідач надав письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких, посилаючись на обґрунтованість та об'єктивність рішення суду, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представники сторін про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

У судовому засіданні позивач підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що позивач з 12.10.1982 по 15.04.2014 працював на різних оперативних посадах ГУМВС України в Харківській області та звільнився у зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років у званні підполковника міліції.

З 15.04.2014 року перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області відповідно до положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Матеріалами справи підтверджено, що з 28.10.2014 року позивач працює на посаді слідчого-спеціаліста із статусом державного службовця до Московського РВ ГУМВС України в Харківській області, яке з 07.11.2015 перейменовано у Московський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, і отримував зарплату та пенсію.

З 01.02.2016 року виплата пенсії позивачу призупинено, що не заперечувалось під час розгляду справи сторонами.

Не погоджуючись із вказаними діями, позивач звертався до відповідача із зверненнями від 04.03.2016 року та 02.09.2016 року, на які повідомлено, що виплата пенсії призупинена у зв'язку з набуттям чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року №911-VIII.

Позивач не погодившись із правомірністю дій відповідача звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність в діях відповідача порушення прав та інтересів позивача.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

З приводу заявлених позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача та зобов'язання нарахувати та здійснити виплати довічної пенсії за вислугою років за період з 01.02.2016 року по 04.04.2016 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. У випадках, установлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом 05.10.2016 року (що підтверджується штампом вхідної кореспонденції суду), в якому просив задовольнити позовні вимоги з 01.02.2016 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Правовідносини в даній справі повинні розглядатися, в першу чергу, виходячи з правомірності або неправомірності дій чи бездіяльності органу владних повноважень, на звернення для оскарження яких Кодексом адміністративного судочинства передбачено 6 місяців.

Колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс та інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Отже, враховуючи дату звернення позивача до суду, шестимісячний строк на звернення до суду з позовом та період, за який позивач просить суд захистити його права, колегія суддів приходить до висновку, що права позивача підлягають захисту з 05.04.2016 року.

Відповідно до ч.1 ст. 100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений судом за наявності поважних причин його пропуску (ч.1 ст.102 КАС України).

Згідно ч. 1 ст. 11 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

При цьому, в силу приписів ч. 4 ст. 11 КАС України, суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Вирішуючи питання про поважність причин пропущення строку звернення до суду з даним позовом, колегія суддів виходить з того, що поважними визнаються лише такі причини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами, тобто, які б об'єктивно та істотно перешкоджали його зверненню до суду та не залежали від його волевиявлення.

В свою чергу, будь-яких доказів наявності об'єктивних причин, що перешкоджали своєчасно звернутися до суду з відповідним позовом про захист свого порушеного права, позивачем не повідомлено, а судом в ході судового розгляду не встановлено.

З урахуванням встановлених обставин у справі та допущених судом першої інстанції порушень норм процесуального права, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача та зобов'язання нарахувати та здійснити виплати довічної пенсії за вислугою років за період з 01.02.2016 року по 04.04.2016 року підлягає скасуванню, а позов в зазначеній частині згідно приписів ст. 100 КАС України - залишенню без розгляду.

Перевіряючи обґрунтованість решти заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

01 січня 2016 року набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015 року, відповідно до якого у ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» абзаци другий і третій викладено в такій редакції: «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються».

Цим же законом були внесенні зміни також в ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» № 2262-XII від 09.04.1992 року, які полягали в тому, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

При цьому вказана норма Закону має перелік винятків, за якими виплата пенсії не призупиняється, а саме: інвалідність I та II груп, вказана особа є інвалідом війни III групи, ветераном військової служби та учасником бойових дій, особою, на яку поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». До вказаної категорії осіб позивач не віднесений.

Разом з тим, Рішенням Конституційного суду України від 20.12.2016 року № 7-рп/2016 «У справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень другого речення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"» перше речення частини першої статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-XII, відповідно до якого тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними).

Відповідно до статті 152 Конституції України, закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Оскільки Рішення КСУ набирає чинності в момент проголошення і визнає відповідні норми законодавства неконституційними саме з часу прийняття, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги в частині визнання неправомірними дій відповідача щодо відмови у поновленні виплати пенсії та зобов'язання відновити її виплату з 20.12.2016 року до 31.12.2016 року включно є підставними, а тому підлягають задоволенню.

Проте, п. 10 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року № 1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017 року у частині сьомій статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» № 2262-XII від 09.04.1992 року слова і цифри "у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року" замінено словами і цифрами "по 31 грудня 2017 року", а у ст. 54 даного Закону № 2262-XII частину першу викладено в такій редакції: "Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та осіб, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист"), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII "Про державну службу", а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії не виплачуються".

Також, вищевказаним Законом України № 1774-VIII, зокрема, п. 22, в абзаці другому ст.. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» слова і цифри "у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року" замінено словами і цифрами "по 31 грудня 2017 року"; в абзаці третьому ст.. 47 слова "які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу" замінити словами і цифрами "які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року №889-VIII "Про державну службу", а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України"; в абзаці шостому ст. 4 цифри "2017" замінено цифрами "2018".

У Рішенні від 26.12. 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Також Конституційний Суд України у рішенні від 25.01.2012 року № 3рп/2012 зробив висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов'язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі Ейрі проти Ірландії також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі Кйартан Асмундсон проти Ісландії від 12.10.2004 року.

Отже, одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України також зазначив, що передбачені законами соціально - економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Враховуючи позицію Європейського Суду, висновки Конституційного Суду України та беручи до уваги, що ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», із внесеними змінами, не визнана неконституційною, позивач не є інвалідом І, ІІ групи, інвалідом війни ІІІ групи, учасником бойовий дій, а обіймає посаду, яка дає право на призначення пенсії на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», натомість перше речення ст. 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-XII було визнано неконституційним в редакції від 24.12.2015 року, внесеній Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №911-VIII, з 20.12.2016 року, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач тимчасово припинив виплату пенсії позивачу, за виключенням періоду з 20.12.2016 року до 31.12.2016 року включно, керуючись саме чинними нормами законодавства, а тому доводи позивача про те, що припинення виплати пенсії є незаконним, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Також колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині скасування рішення головного управління пенсійного фонду України з Харківської області, яке сформоване і викладене у письмових відповідях від 17.03.2016 (вих.446/В-14) та від 06.09.2016, які фактично надані 27.09.2016, в частині відмови у задоволенні позивача заяв від 04.03.2016 та 02.09.2016 щодо здійснення позивачу виплат призначеної довічної пенсії за вислугу років з 01.02.2016 по цей час та поновленні позивачу пенсійних виплат вподальшому, оскільки під час надання вказаних відповідей відповідач керувався нормами законодавства, яке діяло на той час.

З приводу вимог позивача про зобов'язання провести нарахування та виплату пенсії з урахуванням компенсації втрати частини доходів, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про компенсацію громадянами втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з 01 січня 2001 р.

Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

Разом з тим, оскільки сума сплаченої пенсії на виконання судового рішення носить одноразовий характер, то вона не підпадає під визначення доходів, передбачене Законом України "Про компенсацію громадянами втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", за порушення строків виплати яких сплачується компенсація.

В зв'язку з чим, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Підсумовуючи викладене, колегія судів дійшла висновку, що заявлені позивачем вимог підлягають задоволенню частково, шляхом визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо не поновлення виплати пенсії, призначеної позивачу за період з 20.12.2016 року до 31.12.2016 року включно та зобов'язання відновити виплату пенсії, яка була призначена згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» з 20.12.2016 року до 31.12.2016 року включно у раніше визначеному розмірі та провести відповідні виплати.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є, серед іншого, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З урахуванням встановлених обставин у справі та допущених судом першої інстанції порушень норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що постанова Ленінського районного суду м.Харкова від 23.11.2016р. по справі №642/6398/16-а не відповідає вимогам ст.159 КАС України, а тому відповідно до вимог ст. 202, ч.2 ст. 205 КАС України підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови.

Керуючись ст.ст. 99, 100, 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 23.11.2016р. по справі №642/6398/16-а - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області в частині позовних вимог про визнання протиправними дій та зобов'язання нарахувати та здійснити виплати довічної пенсії за вислугою років за період з 01.02.2016 року по 04.04.2016 року - залишити без розгляду.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо не поновлення виплати пенсії, призначеної ОСОБА_1 за період з 20.12.2016 року до 31.12.2016 року включно.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області відновити виплату ОСОБА_1 пенсії, яка була призначена згідно Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" з 20.12.2016 року до 31.12.2016 року включно у раніше визначеному розмірі та провести відповідні виплати.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик А.П.
Судді(підпис) (підпис) Донець Л.О. Мельнікова Л.В.
Повний текст постанови виготовлений 23.01.2017 р.