Справа № 308/9693/16-а
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2017-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2017 року №876/615/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді - Качмара В.Я.

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання - Андрушківа І.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу громадянки Вєтнаму ОСОБА_2 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 вересня 2016 року у справі за позовом Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянки Вєтнаму ОСОБА_2 про примусове видворення з України,-

В C Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року Чопський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі - Прикордонний загін) звернувся до суду із позовом до громадянки Вєтнаму ОСОБА_2 у якому просив: примусово видворити за межі території України громадянку Вєтнаму ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - р.н.) затримати з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення.

Позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що за спробу незаконного перетинання державного кордону України в Словацьку Республіку, поза межами пункту пропуску, відповідача було затримано прикордонним нарядом від відділу прикордонної служби «Гута» Прикордонного загону, в складі групи осіб без будь-яких документів. Вважає, що відповідач перебуває на території України незаконно, без документів та коштів для виїзду, працевлаштуватись немає змоги, родичі відсутні, та має намір потрапити в будь-яку європейську країну. Крім того зазначає, що рішення про примусове повернення відповідача не приймалось, оскільки були обґрунтовані підстави вважати, що останній ухилятиметься від виконання такого рішення, а тому, з огляду на це, правопорушник підлягає примусовому видворенню.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 вересня 2016 року у справі №308/9693/16-а позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити. У поданій апеляційній скарзі покликається на ч.5 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI) згідно якої, іноземець та особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення. Частиною 1 ст.30 Закону №3773-VI передбачено, що примусовому видворенню за рішенням суду підлягають іноземці та особи без громадянства, які, зокрема, не виконали у встановлений строк рішення про примусове повернення. Тобто, обов'язковим є попереднє прийняття відповідними органами рішення про примусове повернення. Однак, з оскаржуваної постанови не вбачається, що у матеріалах справи наявне рішення компетентного органу про примусове повернення відповідача з України, чи було таке рішення їй вручено і чи було нею не виконане.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу потрібно задовольнити з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що оскільки існують підстави вважати, що відповідач перебуває на території України незаконно та без будь-яких документів, то є усі підстави для його примусового видворення за рішенням суду.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 15.09.2016 громадянка Вєтнаму ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 була затримана прикордонним нарядом від відділу прикордонної служби «Гута» Прикордонного загону за спробу незаконного перетину державного кордону з України в Словацьку Республіку поза межами пункту пропуску в складі групи осіб, що підтверджується протоколом адміністративного затримання від 15.09.2016 (далі - Протокол) та протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 16.09.2016.

Під час складання Протоколу було залучено перекладача ОСОБА_3, який ознайомив відповідача зі змістом протоколу зрозумілою їй мовою, що підтверджується підписом ОСОБА_2

Як зазначає позивач рішення про примусове повернення відносно відповідача не приймалось, у зв'язку з відсутністю у останнього документів та коштів для того, щоб той сам міг покинути територію України.

Відтак Прикордонний загін звернувся з позовом до суду про примусове видворення за межі території України, затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У ст.5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом №3773-VI.

Згідно з ч.2 ст.14 Законом №3773-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення.

У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Відповідно до ч.5 ст.26 зазначеного Закону, іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

За приписами ч.1 ст.30 Закону №3773-VI, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Аналізуючи норми ст.30 вищевказаного Закону потрібно звернути увагу на те, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства повинні передувати дві обов'язкові обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Оскільки обов'язковим є попереднє прийняття компетентним органом рішення про примусове повернення, то у суду немає повноважень на примусове видворення іноземця чи особи без громадянства до прийняття компетентним органом щодо цього іноземця чи особи без громадянства рішення про примусове повернення та ухиленні цієї особи від виконання рішення про примусове повернення або наявність підстав вважати, що така особа ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення.

З матеріалів справи видно, і про це зазначає позивач та наголошує апелянт, що рішення про примусове повернення відповідача не складалось.

Посилання ж позивача на те, що відповідне рішення не приймалось у зв'язку з тим, що у відповідача відсутні документи та кошти для того щоб вона могла самостійно покинути територію України, а також, що у разі прийняття такого відповідна особа буде ухилятись від його виконання, не може братися апеляційним судом до уваги, оскільки відсутність такого рішення буде суперечити приписам ст.30 Закону №3773-VI та виключає можливість суду на прийняття рішення про примусове видворення.

Відтак, зважаючи на те, що відносно відповідача не приймалося рішення про примусове повернення, то суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про примусове видворення зазначеної особи за межі України.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до переконання про безпідставність позовних вимог Прикордонного загону щодо примусового видворення громадянки Вєтнаму ОСОБА_2.

З огляду на викладене, оскільки постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то апеляційну скаргу належить задовольнити, а оскаржувану постанову слід скасувати та прийняти нову постанову про відмову в позові.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу громадянки Вєтнаму ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 вересня 2016 року скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч.3 ст.160 КАС - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 20 січня 2017 року.