Справа № 826/17026/16
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2017-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 січня 2017 року № 826/17026/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Балась Т.П., суддів Літвінової А.В. Мазур А.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_3,
до третя особа Державної міграційної служби України, Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві,
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

Громадянин Демократичної Республіки Конго ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України, за участі третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про:

- визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 489-16 від 26.09.2016 про відмову у визнанні громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позову зазначається, що позивач, маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у країні його походження, залишив Демократичну Республіку Конго та прибув до України легально, де звернувся до ГУ ДМС України в м. Києві із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Тобто суб'єктивні побоювання заявника, як зазначається у позові, свідчать про те, що з урахуванням особистих обставин позивача, його суб'єктивні побоювання зазнати переслідувань в ДР Конго та не мати можливості отримати захист від органів державної влади або просто людей, є цілком вірогідними. Наголошується, що соціально-політична ситуація в країні не є стабільною та безпечною - в різних регіонах досі вбивають цивільних, при чому жорстоко вбивають.

У свою чергу, відносно рішення ДМС України позивач зазначає, що воно є незаконним та необґрунтованим, що є наслідком неналежного виконання Державною міграційоною службою України свого обов'язку всебічно та ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини, які мають значення для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представник відповідача та представник третьої особи проти позову заперечують, вважають свої дії та рішення обґрунтованими, які ґрунтуються на повному і всебічному аналізі всіх обставин, а відтак не вбачають підстав для задоволення позову, вказавши, що управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві дослідило усі обставини справи позивача і дійшло висновку, що позивачем жодним чином не доведено, що останній був змушений покинути країну свого походження по політичним причинам, а саме через погрози, які отримував через активістську діяльність опозиційної до Президента партії та членства у партії UDPS.

21 грудня 2016 року судом ухвалено про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження згідно з частиною 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані матеріали, заслухавши пояснення представників осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Громадянин Демократичної Республіки Конго ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в м. Кіншаса, неодружений, за віросповіданням християнин (католик), за національністю - конголезець.

Країну свого походження залишив 11.12.2015, скориставшись повітряним транспортом. Державний кордон України перетнув легально 12.12.2015. Позивач надав міграційному органу копію закордонного паспорта НОМЕР_1 та копію картки виборця № НОМЕР_2. До органів міграційних служб інших країн не звертався. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебував нелегально.

Причиною залишення країни свого походження позивачем зазначено політичні причини, а саме через погрози, які останній отримував через активістську діяльність опозиційної до Президента партії та членство у партії UDPS.

Громадянин Демократичної Республіки Конго ОСОБА_3 10.05.2016 звернувся до органів міграційної із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У заяві як причину виїзду з країни постійного проживання зазначив, що не має змоги повернутися до країни свого походження через те, що він був політичним активістом, головою осередку опозиційної до Президента партії, приймав активну участь в антипрезадентських демонстраціях у січні 2015 року.

Головним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві 09.09.2016 за результатами розгляду особової справи позивача, складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно із зазначеним висновком відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо її загрози, безпеці чи свободи в країні походження через побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Рішенням відповідача від 26.09.2016 № 489-16 зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу 4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 19.10.2016 № 254 позивача повідомлено про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України та вважаючи його неправомірним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Даючи правову оцінку встановленим у справі обставинам з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, суд зважає на наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 4 та 6 статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (ч.6 ст.9 Закону №3671-VI).

Відповідно до ч.8 ст.9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.11 ст.9 Закону №3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями ч.5 ст.10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

Як вбачається із протоколу співбесіди від 25.05.2016 позивачем було повідомлено, що він був активістом партії, приймав участь в організації мітингів проти влади, щоб не дозволити владі змінити Конституцію. Позивач та його друг були лідерами молодіжної підгрупи партії від району Касавуву, в районі Льоджа був офіс молодіжної підгрупи партії на вул. Дібая, 40.

В той же час, в районі Льоджа проводили мітинги, де 21.01.2015 позивача та його друга, та інших людей з інших партій, які були проти змін в Конституції, було заарештовано Республіканською міліцією, яка займалася наглядом над людьми, які були причетні до мітингів та були проти змін до Конституції.

У зв'язку із наведеним вище позивача було доставлено до місцезнаходження Республіканської міліції, де він пробув 3 дні, де він піддавався знущанням, а саме його били та зв'язали руки, потім його визволили завдяки втручання партії UDPS та інших правозахисних органзації ЄС та США.

На запитання представника міграційного органу - "Розкажіть про свою діяльність як політичного активіста детально?" позивач надав відповідь, що він збирав та організовував молодь на мітинги та збори партії UDPS, був членом партії.

В той же час, на запитання представника міграційного органу - "Чи маєте Ви документ, що підтверджує членство в партії?" позивачем зазначено, що документ знайти він не може, але якщо знайде, то обов'язково принесе.

Позивачем повідомлено, що з 2003 року у нього був молодіжний клуб, де він був засновником та президентом асоціації АJK, його обрали члени цієї асоціації, після чого в 2006 році він став членом партії CRP, президентом якої був ОСОБА_5, у 2008 році він вийшов з партії.

Також з протоколу співбесіди від 25.05.2016 вбачається, що позивачем було повідомлено, що у 2008 році він став членом партії UDPS, однак в матеріалах справи наявна копія картки члена партії від 2012 року.

Водночас, виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради ЄС "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме: ним наводилися суперечливі факти, що викликає у суду обґрунтовані сумніви у правдоподібності тверджень позивача.

Під час звернення за захистом позивач надав до міграційного органу членського квитка про приналежність до політичної партії UDPS, однак відповідно до копії квитка вбачаються суперечності у повідомлених відомостях позивачем, адже позивач наголошує на тому, що став членом партії у 2008, а квиток члена партії видано у 2012. В той же час, існують суперечності стосовно символіки партії.

Враховуючи дані обставини, разом із тим фактом, що позивач надав до Управління лише загальновідому інформацію про діяльність політичної партії UDPS, факт його членства у вказаній організації неможливо достовірно визнати правдоподібним, надані твердження можливо трактувати на позивача лише у разі відсутності сумнівів щодо правдоподібності наступних фактів.

Під час співбесіди від 01.08.2016 позивач повідомив, що при затриманнях його не допитували, а лише просили заповнити документи, де заявник повинен був вказати свої особисті дані, а також, що під час неофіційних затримань його попереджали, щоб він більше не брав участі в демонстраціях у зв'язку із викладеним є підстави вважати, що позивача затримували як учасника демонстрації, а не як учасника партії UDPS.

Тобто з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що надані позивачем відомості можливо визнати очевидно неправдивими та такими, що не можуть бути розглянуті в площині надання заявникові міжнародного захисту в Україні.

Крім того, під час співбесіди 25.05.2016 року позивач зазначив, що документ, який підтверджує членства в партії не може знайти, а тому у міграційного органу та суду відсутня можливість оглянути оригінал членського квитка.

Дані обставини також викликають у суду обгрунтовані сумніви в правдоподібності тверджень позивача щодо його переслідувань на батьківщині.

До того ж, позивач, якого переслідує офіційна влада країни походження, після затримань та як стверджує позивача побиття, безперешкодно отримує можливість легально та безперешкодно виїхати з країни.

З огляду на викладене, повідомлену позивачем інформацію щодо загрози його життю на батьківщині через переслідування з боку влади суд вважає недостовірною.

При цьому, суд враховує інформацію по країні походження, наведену відповідачем у своїх запереченнях на позов.

Також суд бере до уваги доповідь Верховного комісара ООН по справах біженців, з питань, що стосуються біженців, що повернулися, і переміщених осіб, і гуманітарних питань.

Станом на червень 2015 року, 40 держав підписали Кампальську конвенцію і ратифікували її (Конвенція Африканського союзу про захист внутрішньо переміщених осіб в Африці та надання їм допомоги). Демократична республіка Конго прийняла законопроект про внутрішньо переміщених осіб.

У східних районах Демократичної Республіки Конго програма розвитку Організації Об'єднаних Націй в експериментальному порядку застосувала в чотирьох громадах розроблений нею "підхід 3х6" з метою створити сприятливі умови для реінтеграції біженців за допомогою розширення можливостей самостійно заробляти на життя і підтримки соціальної згуртованості.

За викладених обставин, суд дійшов висновку, що ані під час перебування на батьківщині, ані під час перебування поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п. 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Як зазначалося вище, особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З урахуванням встановлених обставин суд також дійшов висновку про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Судом не встановлено існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

При цьому суд враховує наведені вище положення абзацу 6 ч.1 ст. 6 Закону щодо умов, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Разом з тим, під час судового розгляду справи, дослідивши повідомлені представником позивача обставини та надані докази на їх підтвердження, суд прийшов до висновку про безпідставність та невмотивованість побоювань позивача в разі повернення в країну громадянської належності стати жертвою переслідувань за політичними ознаками, що відповідно і названо ним основною причиною виїзду з Республіки Конго.

Також судом не встановлено підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань. Виїзд позивача з країни походження був обумовлений загальним станом країни походження в цілому, економічними проблемами, бажанням потрапити до економічно-стабільної країни, бажанням працевлаштуватись та покращити рівень життя.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що оскаржуване рішення ДМС України від 26.09.2016 року № 489-16, яким позивачу громадянину Демократичної Республіки Конго ОСОБА_3 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - є законним та обгрунтованим, а тому позовні вимоги визнаються судом необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_3 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя Т.П. Балась

Судді А.В. Літвінова

А.С. Мазур