Справа № 826/12492/15
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2017-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

24 січня 2017 року №826/12492/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Літвінової А.В., суддів Келеберди В.І., Мазур А.С., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру Віце-прем'єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України
провизнання незаконними пунктів нормативно-правових актів,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, Віце-прем'єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, в якому просить суд (з урахуванням заяви від 16.07.2015):

- визнати пункт 1 наказу Держземагентства України «Про введення в дію рішень колегії Держземагентства України від 14.10.2014» від 15.10.2014 №328, зміст якого « 1. Увести в дію такі рішення колегії Держземагентства України від 14.10.2014 (протокол засідання №2): №2/1. Про обов'язкове направлення на розгляд до місцевих рад питань щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності.» незаконним та таким, що не відповідає чинному законодавству України, не відповідає Земельному кодексу України як правовому акту вищої юридичної сили у сфері регулювання земельних відносин в Україні, а тому визнати з цих підстав вказаний пункт 1 цього наказу - нечинним;

- визнати підпункт 2.6 пункту 2 Порядку взаємодії між територіальними органами Держгеокадастру/Держземагентства під час реалізації повноважень з передачі земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність або користування (на безконкурентних засадах) для всіх потреб, затвердженого наказом Держгеокадастру України від 04.06.2015 №95, зміст якого «2.6. У разі дотримання вимог, зазначених у пункті 2.5 Порядку, відповідним територіальним органом у строк, що не перевищує двох днів, надсилається запит органу місцевого самоврядування (сільській, селищній, міській раді) за місцем розташування земельної ділянки з проханням висловити позицію щодо можливості передачі земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або користування (на безконкурентних засадах). У запиті зазначаються підстави відмови у наданні земельної ділянки (частина сьома статті 118, частина третя статті 123 Кодексу), а також прохання перевірити бажане місце розташування земельної ділянки на відповідність затвердженому генеральному плану населеного пункту та іншій містобудівній і землевпорядній документації, розробленій на місцевому рівні, якими обґрунтовуються довгострокові стратегії планування та забудови території населеного пункту і розвитку відповідної територіальної громади. До запиту додаються клопотання та викопіювання з індексної кадастрової карти.» незаконним та таким, що не відповідає чинному законодавству України, не відповідає Земельному кодексу України як правовому акту вищої юридичної сили у сфері регулювання земельних відносин в Україні, а тому визнати з цих підстав вказаний підпункт 2.6 пункту 2 цього Порядку - нечинним;

- визнати незаконними та такими, що не відповідають чинному законодавству України, не відповідають Земельному кодексу України як правовому акту вищої юридичної сили у сфері регулювання земельних відносин в Україні положення абзаців 3 та 4 пункту 1 доручення Віце-прем'єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 08.10.2014 №37732/0/1-14, зміст яких «Обов'язкове направлення на розгляд до місцевих рад питань щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності на етапі надання згоди на розроблення відповідної документації із землеустрою» та «Строк - з 15 жовтня 2014 року.».

Позовні вимоги мотивовано тим, що оскаржувані пункт 1 наказу Держземагентства України «Про введення в дію рішень колегії Держземагентства України від 14.10.2014» від 15.10.2014 №328, підпункт 2.6 пункту 2 Порядку взаємодії між територіальними органами Держгеокадастру/Держземагентства під час реалізації повноважень з передачі земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність або користування (на безконкурентних засадах) для всіх потреб, затвердженого наказом Держгеокадастру України від 04.06.2015 №95, а також положення абзаців 3 та 4 пункту 1 доручення Віце-прем'єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 08.10.2014 №37732/0/1-14 суперечать положенням Земельного кодексу України в частині порядку набуття особами права власності на земельні ділянки.

Відповідачі проти задоволення позовних вимог заперечували, вказавши про правомірність оскаржуваних рішень, прийнятих у межах та на підставі наявних у відповідачей повноважень. За твердженням представника Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, з огляду на положення оскаржуваних рішень, від громадян та юридичних осіб не вимагається надання додаткових матеріалів та документів, не передбачених статтями 118 та 123 Земельного кодексу України, оскільки запит органу місцевого самоврядування з прохання висловити позицію щодо можливості передачі земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або користування (на безконкурентних засадах) надсилається відповідним територіальним органам самостійно. За твердженнями представника Віце-прем'єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, права та охоронювані законом інтереси позивача оскаржуваним дорученням від 08.10.2014 №37732/0/1-14 не порушено, оскільки останній не створює обов'язків для останнього.

Розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Пунктом 1 наказу Державного агентства земельних ресурсів України «Про введення в дію рішень колегії Держземагентства України від 14.10.2014» від 15.10.2014 №328, зокрема, введено у дію такі рішення колегії Держземагентства України від 14.10.2014 (протокол засідання №2) «№2/1. Про обов'язкове направлення на розгляд до місцевих рад питань щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності», яким вирішено:

« 1. Інформацію про обов'язкове направлення на розгляд до місцевих рад питань щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності взяти до відома.

2. Начальникам головних управлінь Держземагентства в областях, м. Києві за зверненнями юридичних та фізичних осіб щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, які не перебувають у їхньому користуванні, що надходитимуть з 15 жовтня 2014 року, забезпечити обов'язкове направлення на розгляд місцевих рад питань щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності на етапі надання згоди на розроблення відповідної документації із землеустрою:

2.1. Під час розгляду клопотань про надання дозволів на розроблення документації із землеустрою щодо земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності надсилати органам місцевого самоврядування (сільським, селищним, міським радам) за місцем розташування земельної ділянки запити про висловлення позиції щодо можливості надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, на підставі якої зазначені земельні ділянки можуть бути передані у власність або користування. До запиту додавати копії клопотань та графічних матеріалів до них.

2.2. У запиті, наведеному в пункті 2.1 цього рішення:

зазначати прохання до відповідного органу місцевого самоврядування протягом десяти календарних днів з дня отримання запиту письмово висловити позицію із зазначеного питання;

інформувати орган місцевого самоврядування, що відсутність протягом зазначеного строку мотивованих заперечень є мовчазною згодою на надання дозволу на розроблення відповідної документації із землеустрою.

2.3. У разі надходження у десятиденний строк від органу місцевого самоврядування мотивованих заперечень стосовно надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, які безпосередньо передбачені законом, зокрема частиною сьомою статті 118 та частиною третьою статті 123 Земельного кодексу України, відмовляти заявникові у задоволенні відповідного клопотання.

2.4. У разі якщо у десятиденний строк відповідний орган місцевого самоврядування письмово або за замовчанням погодив (не надав мотивованих заперечень) надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності або надав заперечення, які суперечать вимогам чинного законодавства, забезпечувати у встановленому порядку розгляд клопотань заявників з урахуванням зазначених обставин.

Термін виконання - з 15 жовтня 2014 року

3. Департаменту землеустрою, використання та охорони земель (Краснолуцький О. В.) надавати головним управлінням Держземагентства в областях, м. Києві методичну допомогу у реалізації ними завдань, передбачених пунктом 2 цього рішення.

Термін виконання - постійно

4. Контроль за виконанням цього рішення залишаю за собою».

Наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 04.06.2015 №95 затверджено Порядок взаємодії між територіальними органами Держгеокадастру/Держземагентства під час реалізації повноважень з передачі земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність або користування (на безконкурентних засадах) для всіх потреб, підпунктом 2.6 пункту 2 якого визначено, що у разі дотримання вимог, зазначених у пункті 2.5 Порядку, відповідним територіальним органом у строк, що не перевищує двох днів, надсилається запит органу місцевого самоврядування (сільській, селищній, міській раді) за місцем розташування земельної ділянки з проханням висловити позицію щодо можливості передачі земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або користування (на безконкурентних засадах).

У запиті зазначаються підстави відмови у наданні земельної ділянки (частина сьома статті 118, частина третя статті 123 Кодексу), а також прохання перевірити бажане місце розташування земельної ділянки на відповідність затвердженому генеральному плану населеного пункту та іншій містобудівній і землевпорядній документації, розробленій на місцевому рівні, якими обґрунтовуються довгострокові стратегії планування та забудови території населеного пункту і розвитку відповідної територіальної громади.

До запиту додаються клопотання громадянина, зацікавленого в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності сільськогосподарського призначення у межах норм безоплатної приватизації, або клопотання особи, зацікавленої в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної власності сільськогосподарського призначення (на безконкурентних засадах), а також викопіювання з індексної кадастрової карти.

Пунктом 1 доручення Віце-прем'єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 08.10.2014 №37732/0/1-14 з метою забезпечення децентралізації влади, збільшення повноважень органів місцевого самоврядування з управління територіями, подолання корупції та збільшення надходжень до місцевих бюджетів, підвищення ефективності територіального планування та якості управлінських рішень органів місцевого самоврядування просить забезпечити:

обов'язкове направлення на розгляд до місцевих рад питань щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності на етапі надання згоди на розроблення відповідної документації із землеустрою (строк з 15.10.2014);

надання земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (крім тих, що знаходяться у користуванні) для ведення фермерського господарства та особистого селянського господарства на конкурсній основі за результатами відкритих публічних земельних аукціонів (строк з 15.10.2014);

затвердження на регулярній основі та оприлюднення на офіційному сайті Держземагентства переліків земельних ділянок, що виставляються на земельні торги, за результатами аналізу матеріалів інвентаризації, іншої землевпорядної документації, звернень фізичних та юридичних осіб щодо таких земельних ділянок (строк з 15.10.2014);

доступ органам місцевого самоврядування до відомостей Державного земельного кадастру. До внесення відповідних змін до законодавства передбачити створення технологічних та організаційних засад щодо надання доступу органам місцевого самоврядування до Державного земельного кадастру в режимі читання шляхом реалізації відповідного пілотного проекту (строк - 01.01.2015).

Вважаючи вказані положення такими, що не відповідають акту вищої юридичної сили, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб'єктів владних повноважень визначені у положеннях статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт (частина друга статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, суд може визнати нормативно-правовий акт незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, повністю або в окремій його частині (частина восьма статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України).

В обґрунтування наявності у позивача права на оскарження вказаних нормативно-правових актів останнім наголошено на тому, що останні можуть бути застосовані до позивача у разі отримання ним у власність земельної ділянки державної чи комунальної власності у межах безоплатної приватизації.

При цьому, суд одразу звертає увагу на необґрунтованість клопотання представника відповідача - Віце-прем'єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України - про залишення позовної заяви без розгляду, з огляду на таке.

Так, в обґрунтування даного клопотання вказано, що позивачем пропущено строк звернення до суду, встановлений частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки спірні рішення датовано 15.10.2014 (наказ Державного агентства земельних ресурсів України №328) та 08.10.2014 (доручення Віце-прем'єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України) відповідно, а з вказаними вимогами він звернувся до суду лише у червні 2015 року.

Водночас, на спростування викладеного позивачем надано суду копію листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 03.08.2015 №ДС-31-28-0.17-7412/23-15 «Про розгляд запиту на публічну інформацію», якими ОСОБА_1 надано засвідчені копії наказу Державного агентства земельних ресурсів України «Про введення в дію рішень колегії Держземагентства України від 14.10.2014» від 15.10.2014 №328 та наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 04.06.2015 №95. Крім того, у матеріалах справи міститься копія листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 28.05.2015 №ДС-31-28-0.13-2966/23-15 «Про розгляд запиту», яким позивача повідомлено про виконання доручення Віце-прем'єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 08.10.2014 №37732/0/1-14, зокрема, шляхом прийняття наказу «Про введення в дію рішень колегії Держземагентства України від 14.10.2014» від 15.10.2014 №328.

Таким чином, саме зі згаданих листів Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 03.08.2015 №ДС-31-28-0.17-7412/23-15 «Про розгляд запиту на публічну інформацію» та від 28.05.2015 №ДС-31-28-0.13-2966/23-15 «Про розгляд запиту» позивачу стало відомо про оскаржувані рішення та їхній зміст, відтак, суд вказує, що позивачем не пропущено строку звернення з даними позовними вимогами до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з такого.

Нормативно-правовим актом, який регулює земельні відносини з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, є Земельний кодекс України.

Приписами частини першої статті 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно з частиною першою статті 118 Земельного кодексу України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею (частина шоста статті 118 Земельного кодексу України).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина сьома статті 118 Земельного кодексу України).

У силу частини третьої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об'єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу.

При цьому, повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування розподілені таким чином: (1) сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (частина перша статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України); (2) обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб (частина п'ята статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України).

З аналізу наведених положень Земельного кодексу України вбачається, що сільські, селищні, міські ради розпоряджуються земельними ділянками комунальної власності у межах відповідних населених пунктів, а органи виконавчої влади - у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів із земель державної власності, шляхом надання останніх у власність фізичних чи юридичних осіб за результатами розгляду клопотання останніх на предмет їхньої відповідності положенням частини сьомої статті 118 та частини третьої статті 123 Земельного кодексу України.

У той же час, зі змісту оскаржуваних пункту 1 наказу Державного агентства земельних ресурсів України «Про введення в дію рішень колегії Держземагентства України від 14.10.2014» від 15.10.2014 №328, підпункту 2.6 пункту 2 наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 04.06.2015 №95 та пунктом 1 доручення Віце-прем'єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 08.10.2014 №37732/0/1-14 вбачається, що останніми з метою забезпечення децентралізації влади, збільшення повноважень органів місцевого самоврядування з управління територіями та підвищення ефективності територіального планування та якості управлінських рішень органів місцевого самоврядування передбачено з 15.10.2014 направлення головними управліннями Держземагентства в областях та місті Києві на розгляд місцевих рад звернень юридичних та фізичних осіб щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності на етапі надання згоди на розроблення відповідної документації із землеустрою.

При цьому, спірними рішеннями передбачено, що перевірка таких звернень органами місцевого самоврядування відбувається виключно у межах приписів частини сьомої статті 118 та частини третьої статті 123 Земельного кодексу України, без надання додаткової документації.

Відтак, запровадження оскаржуваними законодавчими положеннями вказаної процедури перевірки органами місцевого самоврядування звернень юридичних та фізичних осіб щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності на етапі надання згоди на розроблення відповідної документації із землеустрою не створює додаткових передмов для заявників для отримання даної згоди.

Крім того, суд звертає увагу, що положеннями підпунктів 3 та 8 пункту «б» частини першої статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування» визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать такі делеговані повноваження як координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; підготовка висновків щодо надання або вилучення в установленому законом порядку земельних ділянок, що проводиться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Разом з тим, делегованими повноваженнями, у розумінні статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування», є повноваження органів виконавчої влади, надані органам місцевого самоврядування законом, а також повноваження органів місцевого самоврядування, які передаються відповідним місцевим державним адміністраціям за рішенням районних, обласних рад.

Отже, положеннями Закону України «Про місцеве самоврядування» органам місцевого самоврядування надано повноваження органів виконавчої влади в частині координації діяльності місцевих органів земельних ресурсів та підготовки висновків щодо надання або вилучення в установленому законом порядку земельних ділянок, що проводиться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, що за своїм змістом відповідає повноваженням, якими органи місцевого самоврядування наділені приписами оскаржуваних рішень.

Також, слід зазначити, що вказані рішення прийнято на виконання Концепції реформування місцевого самоврядування та територіальної організації влади в Україні, схваленої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 01.04.2014 №333-р, якою серед завдань реформи визначено, зокрема, досягнення оптимального розподілу повноважень між органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що оскаржувані положення наказу Державного агентства земельних ресурсів України «Про введення в дію рішень колегії Держземагентства України від 14.10.2014» від 15.10.2014 №328, наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 04.06.2015 №95 та доручення Віце-прем'єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 08.10.2014 №37732/0/1-14 не суперечать наведеним положенням актів вищої юридичної сили, відтак, заявлені позивачем підстави позовних вимог не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.

У той же час, станом на момент розгляду даної адміністративної справи судом наказ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 04.06.2015 №95 втратив чинність, згідно з наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.08.2015 №352, а тому предмет спору фактично відсутній, що перешкоджає суду визнати оскаржуваний нормативно-правовий акт повторно нечинним.

Щодо позовної вимоги про визнання незаконними та такими, що не відповідають чинному законодавству України, не відповідають Земельному кодексу України як правовому акту вищої юридичної сили у сфері регулювання земельних відносин в Україні положення абзаців 3 та 4 пункту 1 доручення Віце-прем'єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 08.10.2014 №37732/0/1-14, зміст яких «Обов'язкове направлення на розгляд до місцевих рад питань щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності на етапі надання згоди на розроблення відповідної документації із землеустрою» та «Строк - з 15 жовтня 2014 року.», суд зазначає таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Приписами пункту 8 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Згідно з частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, водночас, відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак, обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

З огляду на викладене, рішення суб'єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення прийняті владним суб'єктом поза межами визначеної законом компетенції, а, по-друге, оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов'язку.

Зі змісту оскаржуваного доручення Віце-прем'єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 08.10.2014 №37732/0/1-14 вбачається, що положеннями останнього врегульовано порядок взаємодії між органами державної влади та органами місцевого самоврядування в частині розгляду звернень юридичних та фізичних осіб щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності.

Отже, вказане доручення в оскаржуваній частині саме по собі не є юридично значеним для позивача, оскільки не має безпосереднього впливу на суб'єктивні права та обов'язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов'язку, а, відтак, вказане рішення безпосередньо не порушує права та інтереси позивача, з огляду на що суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги викладене, суд вказує про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення останніх.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Літвінова А.В.

Судді Келеберда В.І.

Мазур А.С.