Справа № 806/2000/16
Суддя: Шуляк Любов Анатоліївна
Дата ухвалення: 2017-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року Житомир справа № 806/2000/16

категорія 2.2

Суддя Житомирського окружного адміністративного суду Шуляк Л.А.,розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Суб'єкта владних повноважень-заступника начальника Радченко О.П., Головного управління Національної поліції в Київській області, Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання дій неправомірними, зобов'язання надати достовірну та повну інформацію,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому, з урахуванням уточнення до адміністративного позову, просить:

- визнати неправомірними дії (бездіяльність) заступника начальника Радченка О.П. в частині ненадання неповної та недостовірної інформації на звернення від 01 вересня 2016року;

- визнати неправомірними дії (бездіяльність) ГУ НП в Житомирській області в частині надання неповної та недостовірної інформації на звернення від 01 вересня 2016 року;

- визнати неправомірними дії (бездіяльність) ГУ НП в Київській області в частині надання неповної та недостовірної інформації на звернення від 01 вересня 2016 року;

- зобов'язати заступника начальника Радченка О.П. надати достовірну та повну інформацію (публічну інформацію) на звернення від 01 вересня 2016 року;

- зобов'язати ГУ НП в Житомирській області надати достовірну та повну інформацію на звернення від 01 вересня 2016 року;

- зобов'язати ГУ НП в Київській області надати достовірну та повну інформацію на звернення від 01 вересня 2016 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 01.09.2016 звернувся до ГУ НП в Житомирській області та ГУ НП в Київській області із запитами про надання інформації, проте відповідачі не надали повних відповідей на зазначені запити чим, на думку позивача, проявляють неправомірну бездіяльність в невиконанні вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації", Закону України "Про інформацію" та Закону України "Про звернення громадян".

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2016 року було залучено до участі у справі Головне управління Національної поліції в Житомирській області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Відповідно до ст.51 КАС України, вказано, що позивач має право в будь-який час до закінчення судового розгляду збільшити або зменшити розмір позовних вимог або відмовитись від адміністративного позову.

Позивачем в уточненому адміністративному позові від 09.12.2016 відповідачами по вказаній справі зазначено заступника начальника Радченка О.П., Головне управління Національної поліції в Житомирській області та Головне управління Національної поліції в Київській області та викладено позовні вимоги до них, а тому справу розглянуто в межах вимог, зазначених у позові від 09.12.2016.

Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явились. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Від представника Головного управління Національної поліції в Київській області надійшла заява про розгляд справи без участі представника та заперечення на адміністративний позов в яких зазначив, що 01 вересня 2016 року позивачем був направлений запит до ГУ НП в Київській області, який був зареєстрований 05 вересня 2016 року. На підставі вказаного запиту було проведено службове розслідування та 28 вересня 2016 року було надано відповідь позивачу. Крім того, Головним управлінням Національної поліції в Київській області запит ОСОБА_1 було розглянуто у відповідності до Закону України "Про звернення громадян". Просить відмовити в задоволенні вказаного позову.

Представник Головного управління Національної поліції в Житомирській області в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином. У письмових поясненнях вказав, що Радченко О.П. не надавав відповіді на запит позивача від 01.09.2016 (а.с.23-24).

Дослідивши наявні у справі матеріали, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 01 вересня 2016 року ОСОБА_1 було направлено до розпорядника інформації Головного управління Національної поліції Житомирської області запит про надання інформації, адресований начальнику Головного управління Національної поліції Житомирської області Печененко В.П. В цьому запиті позивач просив повідомити: - чи були у відрядженні працівники поліції ГУНП в Житомирській області 30.08.2016 р. в селі Медвин Богуславського району Київської області; - зазначити прізвища працівників поліції ГУНП в Житомирській області, які 30.08.2016 р. були в селі Медвин Богуславського району Київської області (а.с.7).

07.09.2016 запит ОСОБА_1 був розглянутий та йому надана відповідь за підписом т.в.о. заступника начальника Головного управління Національної поліції в Житомирській області Бондара В.А. за вих. №834/105/03/18-2016. (а.с.26). Позивача було проінформовано, що управлінням розглянуто його звернення та проведено перевірку, однак факти викладені у зверненні від 01.09.2016 не знайшли свого підтвердження. Крім того, проінформовано, що відповідно до п.4 ст. 8 Закону України "Про державну таємницю", п.6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" та наказу Національної поліції України від 25.11.2015 №108дск, відомості про особовий склад даного підрозділу мають гриф обмеження доступу і не можуть бути надані згідно Закону України "Про державну таємницю" без відповідного допуску та доступу до запитуваної інформації. Також було роз'яснено можливість оскарження рішення, що прийняте в результаті службової перевірки. Факт направлення вказаного листа позивачу підтверджується чеком ЖД УДППЗ "Укрпошти" (а.с.26).

12.09.2016 позивачем було здійснено повторний запит, в якому він зазначає, що відповіді на запит від 01.09.2016 не отримав.

19.09.2016 відповідачем була надана відповідь на повторний запит за підписом заступника начальника Головного управління Національної поліції в Житомирській області Радченка О.П. за вих. №890/105/02/18-2016 (а.с.7 на звороті).

Листом від 04.10.2016 №933/105/03/18-2016 зазначено, що запит позивача від 29.09.2016 розглянуто керівництвом ГУ НП в Житомирській області та повторно вказана така ж інформація як і в листі від 07.09.2016 № 834/105/03/18-2016. Лист підписаний заступником начальника Головного управління Національної поліції в Житомирській області Бондарем В.А. та направлено ОСОБА_1 (а.с.27).

Крім того, ОСОБА_1 01.09.2016 було направлено запит на отримання публічної інформації до Головного управління Національної поліції в Київській області, в якому позивач просив повідомити: - чи були у відрядженні працівники поліції 30.08.2016 р. в селі Медвин Богуславського району Київської області; - зазначити прізвища працівників поліції, які 30.08.2016 р. були в селі Медвин Богуславського району Київської області (а.с.61 на звороті).

На підставі вищезазначеного запиту позивача, Головним управління Національної поліції в Київській області було проведено службову перевірку, за результатами якої складено висновок від 28.09.2016. Перевіркою встановлено, що інформація викладена у запиті ОСОБА_1 щодо можливих неправомірних дій окремих працівників вказаного управління Національної поліції свого об'єктивного підтвердження не знайшла, про що було повідомлено позивача листом Головного управління Національної поліції в Київській області № Б-1383 від 28.09.2016.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та фактам, суд звертає увагу на наступне.

Статтею 34 Конституції України визначено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI (далі - Закон №2939).

Відповідно частин 1, 2 статті 1 Закону №2939, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно частини 1 статті 3 Закону №2939 право на доступ до публічної інформації гарантується, серед іншого, обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно пункту 1 частини 1 статті 13 Закону №2939 розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

Пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону №2939 передбачено, що доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно пункту 6 частини 1 статті 14 Закону №2939 розпорядники інформації зобов'язані надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації.

Відповідно до ст. 22 Закону №2939, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту лише в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до ч.2 ст.6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені ст.21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбаченихч.5 ст.19 цього Закону.

Стаття 6 Закону №2939 регулює відносини отримання публічної інформації з обмеженим доступом.

Згідно частини 1 статті 6 цього Закону інформацією з обмеженим доступом є: конфіденційна інформація; таємна інформація; службова інформація

Відповідно до положень ч.1 ст. 9 Закону №2939 до службової може належати така інформація:

- що міститься в документах суб'єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов'язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень;

- зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

Частина 2 ст. 9 Закону №2939 зазначає, що документам, які містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф "для службового користування". Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

У відповідності до частини 2 статті 6 Закону №2939 обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Частина 4 ст.22 Закону №2939 передбачає, що у разі відмови у наданні інформації розпорядник повинен вказати мотиви та порядок оскарження відмови.

Крім того, відповідно до п. 4 ст. 8 Закону України "Про державну таємницю", на який посилається відповідач у наданій відповіді, до державної таємниці у порядку, встановленому цим Законом, відноситься інформація про особовий склад органів, що здійснюють оперативно-розшукову або розвідувальну чи контррозвідувальну діяльність.

Як вбачається із наданих відповідей на запити від 07.09.2016 №834/105/03/18-2016 та від 04.10.2016 №933/10503/18-2016, Головним управлінням Національної поліції Житомирській області було проведено перевірку фактів, викладених позивачем у запитах та повідомлено, що факти викладені у зверненні від 01.09.2016 не знайшли свого підтвердження. Крім того, вказано, що відомості про особовий склад мають гриф обмеження доступу і не можуть бути надані згідно п.4 статті 8 Закону України "Про державну таємницю" та п.6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" без відповідного допуску та доступу до запитуваної інформації.

Отже, органом поліції перевірено факти, викладені позивачем у запиті від 01.09.2016 і повідомлено, що дані факти не знайшли свого підтвердження. Посилання у відповіді на належність запитуваної інформації до інформації із обмеженим доступом узгоджується із вищенаведеними вимогами законодавства.

Також, як вбачається із відповіді Головного управління Національної поліції Київської області від 28.09.2016 №Б-1383, ОСОБА_1 було повідомлено про те, що відомості викладені у його зверненні, свого об'єктивного підтвердження не знайшли та роз'яснено право на оскарження такої відповіді.

Отже, аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що з боку Головного управління Національної поліції в Житомирській області та Головного управління Національної поліції в Київській області відсутні неправомірні дії (бездіяльність), яка полягає в наданні неповної та недостовірної відповіді на інформаційні запити від 01.09.2016, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Водночас суд не погоджується із твердженням Головного управлінням Національної поліції Київської області, яке викладено в письмових запереченнях, про те, що позивачу на його запит про отримання публічної інформації від 01.09.2016 було надано відповідь відповідно до Закону України "Про звернення громадян" з огляду на наступне.

Закон України "Про доступ до публічної інформації" визначає запит як "прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні", відтак суть запиту зводиться до прохання надати інформацію, якою володіє розпорядник. Так як указаний Закон надає право доступу до вже існуючої інформації (документів) і не вимагає створення у відповідь на запит нової інформації (зокрема, шляхом проведення аналітичної роботи).

Натомість Закон України "Про звернення громадян" передбачає різні форми звернень: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги, які можуть містити різні за змістом вимоги, прохання чи пропозиції (щодо реалізації соціально-економічних, політичних, особистих прав та інтересів громадянина, фактів їх порушення тощо). При цьому автор звернення повідомляє адресату певну інформацію і базуючись на цьому просить вчинити певні дії (такі дії можуть бути дуже різні: притягнення винуватих до відповідальності за результатами розгляду звернення у вигляді скарги; надання громадянину певного статусу за результатами розгляду його заяви; оптимізація роботи адресата звернення за наслідками розгляду пропозиції громадянина).

У контексті викладеного, а також, аналізуючи зміст запиту ОСОБА_1 від 01 вересня 2016 року, суд приходить до переконання, що запитувані в цьому запиті відомості щодо відряджень працівників поліції є у розпорядженні органу поліції, отже є публічною інформацією, а тому відповідь на запит від 01.09.2016 мала здійснюватись із дотриманням вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації", а не Закону України "Про звернення громадян".

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання неправомірними дій (бездіяльності) заступника начальника Радченка О.П. в частині ненадання неповної та недостовірної інформації на звернення від 01 вересня 2016 року та зобов'язання його надати таку інформацію на вказаний запит суд враховує наступне.

Як зазначалось, відповідно до пункту 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VІ розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

Визначене поняття "суб'єкт владних повноважень" не охоплює посадових осіб і службових осіб органів державної влади, місцевого самоврядування, оскільки за своїм статусом та колом повноважень вони не підпадають під розуміння органу державної влади та інших суб'єктів, зазначених у пункті 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VІ. У зв'язку з цим такі особи не можуть (не мають здатності) виконувати обов'язки розпорядника інформації, у тому числі обов'язки щодо обліку та оприлюднення публічної інформації (статті 14, 15 Закону № 2939-VІ).

З огляду на викладене, позовні вимоги до Радченка О.П. задоволенню не підлягають, оскільки дана особа у розумінні Закону України "Про доступ до публічної інформації" не є розпорядником публічної інформації.

Крім того, як встановлено судом, Радченко О.П. не приймав участі у наданні відповіді на запит від 01.09.2016.

За нормами ч.1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Зважаючи, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про порушення його прав відповідачами, суд дійшов висновку, що позов є безпідставним та у його задоволенні слід відмовити.

Керуючись статтями 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

У задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Л.А.Шуляк