Справа № 643/17290/15-а
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2017-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2017 р.Справа № 643/17290/15-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Жигилія С.П.

Суддів: Дюкарєвої С.В. , Перцової Т.С.

за участю секретаря судового засідання Мороз Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова на додаткову постанову Московського районного суду м. Харкова від 21.10.2016р. по справі № 643/17290/15-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова

про визнання протиправною бездіяльність та спонукання до вчинення дій,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Московського районного суду м. Харкова з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова (далі по тексту - відповідач, УПФУ в Московському районі м. Харкова), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1;

- зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова перерахувати та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009 року в розмірі відповідно чинного законодавства.

Постановою Московського районного суду м. Харкова від 02.12.2015 року по справі № 643/17290/15-а адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії - задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України у Московському районі м. Харкова щодо не поновлення виплати пенсії ОСОБА_1.

Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України у Московському районі м. Харкова поновити та виплачувати пенсію ОСОБА_1 на зазначений в заяві банківський рахунок з 01.10.2013 р.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25.02.2016 року по справі № 643/17290/15-а виправлено описку в постанові Московського районного суду м. Харкова 02.12.2015 року, ухваленій у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова про визнання протиправною бездіяльність та спонукання до вчинення дій.

Вказано в третьому абзаці резолютивної частини постанови - «Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Московському районі м. Харкова поновити та виплачувати пенсію ОСОБА_1 на зазначений в заяві банківський рахунок з 01.10.2012 р.».

Позивач звернувся до Московського районного суду м. Харкова із заявою про прийняття додаткового судового рішення у справі, в якій просив прийняти додаткову постанову, якою розглянути вимогу, що була заявлена в позовній заяві, але не вирішена судом першої інстанції, а саме щодо зобов'язання Управління Пенсійного фонду України у Московському районі м. Харкова перерахувати розмір пенсії за віком відповідно чинного законодавства ОСОБА_1 з 01.10.2012 року.

За результатами розгляду вказаної заяви додатковою постановою Московського районного суду м. Харкова від 21.10.2016 року по справі № 643/17290/15-а зобов'язано Управління Пенсійного фонду України у Московському районі м. Харкова перерахувати розмір пенсії за віком відповідно до чинного законодавства ОСОБА_1 з 01.10.2012 р.

Відповідач, не погодившись із вказаною додатковою постановою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просив суд апеляційної інстанції скасувати додаткову постанову Московського районного суду м. Харкова від 21.10.2016 року по справі № 643/17290/15-а.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, посилаючись на положення ч. 4 ст. 42 та ч. 4 ст. 45 Закону України « Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», зазначає. що підстави для перерахунку пенсії ОСОБА_1 відсутні. Просить суд апеляційної інстанції врахувати положення ч. 2 ст. 99 КАС України, якими встановлено шестимісячний строк для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи. З викладених підстав, вважає рішення суду першої інстанції незаконним та таким, що підлягає скасуванню, а його апеляційна скарга - задоволенню.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Згідно з ч. 1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про ухвалення додаткової постанови, суд першої інстанції виходив з того, що при ухваленні рішення в резолютивній частині не вирішено питання щодо зобов'язання відповідача перерахувати розмір пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства з 01.10.2012 року. При цьому, суд дійшов висновку, що право позивача на перерахунок пенсії за віком відповідно до норм діючого законодавства підлягає захисту з 01.10.2012 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

За правилами ч. 1 ст. 168 КАС України, суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою особи, яка брала участь у справі, чи з власної ініціативи прийняти додаткову постанову чи постановити додаткову ухвалу у випадках, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 163 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що постанова складається з: резолютивної частини із зазначенням: висновку суду про задоволення адміністративного позову або про відмову в його задоволенні повністю чи частково; висновку суду по суті вимог; розподілу судових витрат; інших правових наслідків ухваленого рішення; строку і порядку набрання постановою законної сили та її оскарження.

Отже, обов'язком суду при складенні резолютивної частині постанови суду є вирішення усіх позовних вимог, з приводу яких досліджувалися докази.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, ухвалюючи постанову від 02.12.2015 року про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у даній справі, вирішив питання не врахувавши одну позовну вимогу з приводу якої досліджувались докази.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом було заявлено вимоги щодо зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова перерахувати розмір пенсії за віком відповідно до чинного законодавства та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009 року.

Проте, Московським районним судом м. Харкова при винесенні постанови від 02.12.2015 року, були розглянути не всі заявлені вимоги, а саме вимога щодо перерахунку пенсії.

Відповідно до абзацу 3 частини другої статті 27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому частинами першою та другою статті 42 цього Закону.

Частинами першою, другою статті 42 Закону передбачено, що пенсії, призначені за цим Законом, індексуються відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення.

Крім індексації пенсії, передбаченої частиною першою цієї статті, у разі якщо величина середньомісячної заробітної плати штатного працівника в Україні за даними центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, за минулий рік зросла, з 1 березня поточного року розмір пенсії підвищується на коефіцієнт, що відповідає не менш як 20 відсоткам темпів зростання середньомісячної заробітної плати штатного працівника в Україні порівняно з попереднім роком, крім випадків, коли підвищення пенсійних виплат за минулий рік перевищило цей коефіцієнт. Якщо коефіцієнт підвищення пенсійних виплат у минулому році був менший, ніж зазначений у цій частині, то збільшення пенсії здійснюється з урахуванням попереднього підвищення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 має такі ж самі конституційні права, як громадянин України проживаючий на території України, це також стосується його права як на виплату пенсії, так і на індексацію та інші перерахунки таких виплат.

Так, колегія суддів зазначає, що право позивача на перерахунок пенсії за віком відповідно до норм діючого законодавства підлягає захисту з 01.10.2012 року, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09 липня 2003 року, виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Правова позиція щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах вже була висловлена Верховним Судом України у постановах від 12 травня 2015 року та від 06 жовтня 2015 року у справах №№ 21-180а15, 308/1088/14-а відповідно.

Поряд з цим, у постановах від 08 грудня 2015 року (справи №№ 21-5440а15, 21-5653а15) Верховний Суд України вказав на те, що ці спори мають вирішуватися з урахуванням вимог статей 99 та 100 КАС.

Так, колегія суддів зауважує, що питання щодо дати, з якої підлягають захисту права позивача було вирішено судом першої інстанції в постанові Московського районного суду м. Харкова від 02.12.2015 року по справі № 643/17290/15-а та ухвалі Московського районного суду м. Харкова від 25.02.2015 року по справі № 643/17290/15-а, що набрали законної сили в силу положень ст. 254 КАС України.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що не вирішення питання щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази є підставою для прийняття додаткового судового рішення, що відповідає приписам п. 3 ч. 1 ст. 168 КАС України. При цьому, колегія суддів зазначає, що право позивача на перерахунок пенсії за віком відповідно до норм діючого законодавства підлягає захисту з 01.10.2012 року.

У відповідності до ст. 159 КАС України, судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що додаткова постанова Московського районного суду м. Харкова від 21.10.2016 року по справі № 643/17290/15-а відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова колегією суддів не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справа та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 163, 167, 168, 195, 196, 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова залишити без задоволення.

Додаткову постанову Московського районного суду м. Харкова від 21.10.2016р. по справі № 643/17290/15-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Жигилій С.П.
Судді Дюкарєва С.В. Перцова Т.С.
Повний текст ухвали виготовлений 23.01.2017 р.