Справа № 823/1956/16
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2017-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2017 року справа № 823/1956/16

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Рідзеля О.А.,

при секретарі судового засідання - Мельниковій О.М.,

за участю: представника позивача Казіміренко Я.А. - за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до приватного сільськогосподарського підприємства «Рось» про стягнення адміністративно-господарських санкцій за незайняті робочі місця інвалідами та пені за несвоєчасну сплату зазначених санкцій,

ВСТАНОВИВ:

15.12.2016 Черкаське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - позивач) звернулося в Черкаський окружний адміністративний суд з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з приватного сільськогосподарського підприємства «Рось» (далі - відповідач) адміністративно-господарські санкції за незайняті робочі місця інвалідами у 2015 році в сумі 23 207 грн 14 коп. та пеню за несвоєчасну сплату зазначених санкцій в розмірі 2 830 грн 40 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Згідно звіту відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2015 рік, у відповідача повинен був працювати 1 інвалід, проте жодне з робочих місць інвалідами зайняте не було. У зв'язку з цим до відповідача застосовано адміністративно-господарську санкцію у розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, а саме 23 207 грн 14 коп. та пеню за несвоєчасну сплату зазначених санкцій в розмірі 2 830 грн 40 коп.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, позов просив задовольнити з підстав, викладених вище.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, надавши 18.01.2017 заперечення на адміністративний позов, згідно яких просить відмовити повністю у задоволенні позову, у зв'язку пропущенням позивачем строків для звернення до суду, а також вчиненням відповідачем усіх належних заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів. Згідно зазначених заперечень представник відповідача просить розгляд справи провести за його відсутності.

Заслухавши пояснення та доводи представника позивача, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд зазначає про таке.

Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, є Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Відповідно до ч. 1 ст. 17 цього Закону з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Статтею 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 № 70 затверджено Порядок подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування. Відповідно до п. 2 цього Порядку звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 1 березня відділенням Фонду соціального захисту інвалідів, в яких вони зареєстровані, за формою, затвердженою наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 10.02.2007 №42.

Датою надходження звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів вважається дата подання роботодавцем звіту до відділення Фонду, а у разі надсилання його поштою - дата на поштовому штемпелі.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до наданого 01.11.2016 відповідачем Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2015 рік за формою 10-ПІ, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу приватного сільськогосподарського підприємства «Рось» у 2015 році становила 21 особа, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність становить 0 осіб, при нормативі 1 особа. Таким чином, жодне з робочих місць відповідача інвалідом у 2015 році зайняте не було.

Частиною 1 статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Середньорічна заробітна плата штатного працівника відповідача за 2015 рік становила 23 207 грн 14 коп., отже сума адміністративно-господарських санкцій, нарахованих відповідачу, становить 23 207 грн 14 коп.

Відповідно до ч.2 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Оскільки відповідач не сплатив адміністративно-господарські санкції до 15.12.2016, йому нараховано пеню за порушення термінів сплати за період з 16.04.2016 по 15.12.2016 включно (244 дні) в сумі 2830 грн 40 коп.

Згідно з ч. 2 ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» створення спеціальних робочих місць для працевлаштування інвалідів здійснюється за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів підприємств, установ, організацій.

Разом з тим, суд звертає увагу, що адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим Кодексом України, а є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі вчиненням правопорушення.

Адміністративно-господарські санкції, застосування яких передбачено ч. 1 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», є видом господарсько-правової відповідальності, що встановлена ч. 3 ст. 217 Господарського кодексу України, у зв'язку з чим підставою для їх застосування є вчинення суб'єктом господарювання правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Таким чином, ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України відповідачу надано право довести, що ним здійснено всіх залежних від нього заходів спрямованих на виконання загальновстановленого нормативу щодо кількості працюючих на підприємстві інвалідів.

Виходячи з аналізу наведених норм, для застосування адміністративно-господарських санкцій, передбачених ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» є наявність в діях (бездіяльності) суб'єкта господарювання складу господарського правопорушення, у тому числі протиправності дій (бездіяльності), шкідливих наслідків, вини та причинно-наслідкового зв'язку між протиправною дією (бездіяльністю) та спричиненими шкідливими наслідками.

Відповідно до ч.1 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Згідно ч.3 ст.18 цього Закону підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1.3 Порядку подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 № 316, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.06.2013 за № 988/23520, роботодавці подають інформацію до територіального органу Державної служби зайнятості України у містах Києві та Севастополі, районі, місті, районі у місті (далі - територіальний орган) незалежно від місцезнаходження.

За змістом ст.18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Отже, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.

Проте, відповідно до ч.4 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства зобов'язані щомісячно подавати центрам зайнятості за місцем їх реєстрації адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що обов'язки роботодавців стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування передбачають собою:

- виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, в тому числі спеціальних робочих місць;

- створення для інвалідів умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації;

- надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для працевлаштування інвалідів;

- звітування Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів;

- забезпечення інших соціально-економічних гарантій, передбачених чинним законодавством.

Щодо посилання відповідача у письмових запереченнях, що відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного суду України від 20.06.2011 року у справі №21-60а11, у нього відсутній обов'язок займатися пошуком інвалідів для працевлаштування, суд зазначає наступне.

Згідно вказаного рішення, відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що на виконання вимог законодавства підприємство у 2006 році направляло до центру зайнятості звіти за формою 3-ПН про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів. Саме тому при розгляді тієї справи Верховний суд України прийшов висновку, що у зв'язку з тим, що відповідачем вжито усіх залежних від нього заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів, на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження Підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

Крім того, згідно постанови від 02.04.2013 у справі №21-95а13 Верховний суд України вважав достатнім доказом вчинення усіх залежних від роботодавця заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів надання у січні-березні та вересні 2007 року органам, зазначеним у статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інформацію щодо наявності робочих місць для працевлаштування інвалідів за формою № 3-ПН.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що Верховний суд України при розгляді даної категорії справ (постанови Верховного суду України від 11.06.2013 у справі №21-63а13 ) бере до уваги чи було повідомлено служби зайнятості про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів при поданні звіту форми №3-ПН належним чином - а саме чи заповнювалась колонка « 15» звіту графа «додаткові вимоги» (окрема категорія громадян у рахунок броні, а також інваліди, пенсіонери, студенти та інші).

Згідно листа Лисянського районного центру зайнятості від 29.11.2016 №01-20/ 1600 (а.с. 10) вбачається, що відповідач звіти форми 3-ПН про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів до Лисянського районного центру зайнятості протягом 2015 року жодного разу не подавав.

Таким чином, відповідачем не було виконано обов'язок по інформуванню щодо утворення (пристосування) робочих місць та наявності вакансій для працевлаштування інвалідів. Тобто, відповідач не вжив необхідних заходів, передбачених законодавством, чинним на момент виникнення спірних відносин, щодо недопущення правопорушення у сфері господарювання, оскільки у роботодавця існує обов'язок щодо вжиття всіх необхідних та достатніх заходів щодо виконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів. Ці заходи повинні носити активний характер, зокрема звернення до відповідних центрів зайнятості зі щомісячними формами звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», звернення із відповідними оголошеннями до засобів масової інформації тощо.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 19.11.2013 року у справі №21-397а13. Так згідно зазначеного рішення Верховний суд України дійшов висновку про стягнення адміністративно-господарських санкцій з Товариства, оскільки воно протягом 2008 року не подавало щомісячно до центру зайнятості звіти (форма № 3-ПН), а тому у задоволенні заяви Товариства про перегляд судового рішення було відмовлено.

З огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази вчинення відповідачем протягом 2015 року дій з інформування про наявність вакансії для працевлаштування інваліда відповідний державний орган, на який законом покладено обов'язок працевлаштування інвалідів, керуючись правовою позицією Верховного суду України щодо застосування зазначених норм матеріального права, суд дійшов висновку про необґрунтованість заперечень відповідача в цій частині.

Крім того відповідач в запереченнях зазначив, що позивачем порушено строк, встановлений ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України, на звернення до суду з даним адміністративним позовом, оскільки згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 21.02.2011 року у справі №21-9а11, ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що адміністративно-господарські санкції за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів сплачуються (нараховуються, застосовуються) підприємствами самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною 1 статті 19 цього Закону. А тому, у контролюючого органу право на стягнення несплачених підприємством самостійно сум санкцій у судовому порядку виникає саме з 16 квітня відповідного року, при цьому на дані правовідносини поширюється строк звернення до суду, встановлений статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Абзацом 2 частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи, що згідно зазначеної норми Кодексу адміністративного судочинства України суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів, а тому суд зазначає про наступне.

Статтею 99 Кодексу Адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» і практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Про порушення відповідачем вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» стало відомо після аналізу відомостей, зазначених у цьому звіті, поданого з порушенням строків на його подання. Тому, враховуючи, що протягом 2016 року відповідачу було відомо про наявність порушення з його боку вимог вказаного Закону, яким покладено на відповідача обов'язок сплачувати відповідному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, а у позивача існує лише право на стягнення несплачених підприємством самостійно сум санкцій у судовому порядку з 16 квітня відповідного року, позивач не міг дізнатися про виникнення свого права на звернення до суду з даним адміністративним позовом до надання відповідачем 01.11.2016 року відповідного звіту форми №10-ПІ, а право звернення до суду з 16 квітня відповідного року виникає лише за несвоєчасну подачу відповідачем звітності.

Таким чином, застосування принципу тлумачення від попереднього правового явища до наступного і навпаки, а також аналіз вищевказаних положень дає можливість суду отримати правовий припис про те, що право позивача на стягнення у судовому порядку адміністративно-господарських санкцій за недотримання вимог законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні виникло лише після виконання відповідачем обов'язку щодо подання звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів, саме зі змісту якого позивачем і встановлено факт порушення зазначених вимог законодавства.

Враховуючи, що вищезазначений звіт був отриманий позивачем 09.11.2016 року, що підтверджується відміткою про отримання на самому звіті (а.с. 7), позивачу стало відомо про порушення відповідачем вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» у 2015 році лише 09.11.2016, а тому посилання відповідача згідно письмових заперечень, наявних в матеріалах справи, про пропущення позивачем строку позовної давності зі зверненням до суду з даним адміністративним позовом є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності, а тому судом до уваги не беруться.

Враховуючи викладене, у зв'язку з невиконанням відповідачем нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2015 році, вимоги позивача щодо стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», та пені за порушення терміну сплати адміністративно-господарських санкцій, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Згідно ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З урахуванням наведеного, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За приписами ч.4 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах, в яких позивачем є суб'єкт владних повноважень, а відповідачем - фізична чи юридична особа, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 14, 86, 94, 159-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Стягнути з приватного сільськогосподарського підприємства «Рось» (19313, Черкаська область, Лисянський район, с. Петрівка-Попівка, ) на користь Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (18000, м. Черкаси, проспект Хіміків, 50 ) 23 207 (двадцять три тисячі двісті сім) грн 14 коп. адміністративно-господарських санкцій за незайняті робочі місця інвалідами у 2015 році та 2830 (дві тисячі вісімсот тридцять) грн 40 коп. пені за несвоєчасну сплату зазначених санкцій.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.А. Рідзель

Постанову складено у повному обсязі 24.01.2017.