Справа № 826/2588/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2017-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 січня 2017 року № 826/2588/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії: головуючого судді Аблова Є.В., суддів - Погрібніченка І.М., Шулежка В.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом громадянина Таджикистану ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України за участю третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Таджикистану ОСОБА_2 (надалі - позивач або ОСОБА_2.) з позовом до Державної міграційної служби України (надалі - відповідач або ДМС України), за участю третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві (надалі - третя особа або ГУ ДМС України в м. Києві), в якому просить:

- визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 30.12.2015 № 898-15 про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати ДМС України прийняти рішення, яким визнати громадянина Таджикистану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю рішення відповідача від 30.12.2015 № 898-15, на підставі якого ГУ ДМС України в м. Києві склало та видало позивачу письмове повідомлення від 15.02.2016 №30 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає, що інформація, яку він надавав при зверненні та в ході співбесід перевірялася поверхово та необ'єктивно, ситуація в країні його походження належним чином не вивчалася. Зокрема, працівниками ДМС України та ГУ ДМС України в м. Києві не були враховані посилання позивача на те, що він має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування у своїй країні Таджикистані через політичні погляди (а саме невдоволення режимом правління президента Таджикистану ОСОБА_5). Таким чином, оскільки підставами для залишення в Україні є загроза життю, безпеці та свободі, то позивач відповідає передбаченим п. 1 або п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» умовам для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача та третьої особи проти задоволення позову заперечував, підтримавши доводи, викладені у письмових запереченнях проти позову, в яких зазначено про правомірність та обґрунтованість рішення ДМС України від 30.12.2015 № 898-15, яким було схвалено висновок ГУ ДМС України в м. Києві від 12.09.2014 у справі № 2014 KYIV 0093, та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В судовому засіданні 13.10.2016 за участю представників сторін суд у відповідності до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_2 є громадянином Таджикистану, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Душанбе, сімейний стан - неодружений, за національністю - таджик, за віросповіданням - християнин. Таджикистан залишив легально 25.12.2013 літаком до Дубаї.

До України позивач прибув у січні 2014 року літаком. Документ, який посвідчує особу, паспорт громадянина Таджикистану НОМЕР_1.

26.05.2014 позивач звернувся до міграційного органу з заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначив, що покинув країну походження через побоювання переслідувань за його політичні переконання, а також через дуже різкі і негативні висловлювання на адресу діючої влади Таджикистану.

Відповідно до наказу №315 від 13.06.2014 ГУ ДМС України в м. Києві прийняті в оформлення документи громадянина Таджикистану ОСОБА_2 для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи громадянина Таджикистану ОСОБА_2 та поданої заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС України в м. Києві 12.09.2014 оформлено висновок із рекомендацією відмовити громадянину Таджикистану ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який підтримано рішенням ДМС України №633-14 від 21.11.2014.

Як наслідок, ГУ ДМС України в м. Києві на адресу позивача було відправлено повідомлення №157 від 27.11.2014 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2 оскаржив його до адміністративного суду, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.04.2015 у справі № 826/20530/14 в задоволенні адміністративного позову було відмовлено. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.06.2015 вказану постанову суду першої інстанції скасовано та прийнято нову про задоволення позову. Скасовано рішення №633-14 від 21.11.2014 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, та зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву про визнання громадянина Таджикистану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення суду, ДМС України своїм рішенням від 29.07.2015 № 30-15 зобов'язала ГУ ДМС України в м. Києві повторно розглянути заяву позивача з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України №633-14 від 21.11.2014.

ГУ ДМС України в м. Києві були вжиті заходи щодо повторного розгляду заяви громадянина Таджикистану ОСОБА_2 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, проведена співбесіда з метою встановлення причин виїзду заявника з території країни свого походження. За результатами повторного розгляду заяви позивача третя особа сформувала та затвердила висновок про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (вих. від 12.09.2014 у справі № 2014 KYIV 0093).

Повідомленням від 30.12.2015 №898-15 ДМС України було відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що йому було доведено повідомленням ГУ ДМС України в м. Києві від 15.02.2016 року №30.

Правовою підставою для прийняття спірного рішення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись із зазначеним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно із ст. 14 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (текст ратифіковано із заявами та застереженнями 17.07.1997) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Правовий статус біженця в Україні, порядок його надання, втрати та позбавлення цього статусу, а також питання державних гарантій захисту біженців регулюються Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон №3671-VІ), що набрав чинності з 04.08.2011.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VІ, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону визначено, що особою, яка потребує додаткового захисту, є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні (ч. 1 ст. 6 Закону №3671-VІ).

Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до ч. 1 і 7 ст. 7 Закону №3671-VІ оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Відповідно до положень Закону України «Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.2004 № 1629 -ІV, метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства Європейського Союзу є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Зважаючи на Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи № 2014 KYIV 0093, позивач у своїй заяві-анкеті від 26.05.2014 №93 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, поданої до органу міграційної служби зазначав, що він не може повернутися до Таджикистану через те, що його там будуть переслідувати за політичні переконання, оскільки він дуже різко і негативно відгукувався на адресу президента Таджикистану, його сім`ї та діючої влади. Також, позивач зазначив, що був затриманий органами служби безпеки, які намагались від нього отримати інформацію про зрадників у Таджикистані, при затриманні його били, а також його розшукує КДБ.

В ході проведених співбесід з працівниками профільного управління ГУ ДМС України в м. Києві (копії протоколів співбесід від 11.06.2014, 05.08.2014 та від 15.09.2015 за № 2014 KYIV 0093 надані представником відповідача до матеріалів справи) заявник повідомив наступне.

В разі повернення до Таджикистану йому буде загрожувати фізичне насилля з боку органів КДБ та ймовірне порушення кримінальної справи щодо нього, оскільки він активно підтримував опозицію діючої влади в даній країні, а саме виступав у громадському транспорту та в університеті проти незаконності виборів президента Таджикистану, допомагав розповсюджувати листівки політичного характеру в мечетях та місті Душанбе у 2013 році. В період перебування на території країни походження мали місце випадки затримання його працівниками КДБ: вперше - в 2010 році при спробі перетнути кордон Афганістану для подальшого виїзду до США; вдруге - у зв'язку з інцидентом в мечеті (став на захист неповнолітнього, який всупереч заборони намагався ввійти до мечеті); втретє - у період з 22.12.2013 по 24.12.2013. Зі слів заявника, його допитували про людей, пов'язаних з революційними діями (заколот в поселенні Гарма), та його знайомство з ними. Заявник повідомив, що він не знав імен вказаних осіб та не спілкувався з ними більше двох років, після чого знайомий працівник КДБ, у якого заявник працював перекладачем, порадив йому виїхати з країни до оголошення його у розшук. Протоколи затримання/допитів у зв'язку із затриманням заявника правоохоронними органами не складалися, кримінальні справи за фактом екстремізму або внесення розрухи у конституційний стрій щодо заявника не відкривалися з причини надання хабара.

До України прибув через Дубаї, де перебував протягом періоду з 25.12.2013 по 26.01.2014, легально. Зокрема, під час проведення співбесіди 15.09.2015 ОСОБА_2 пояснив, що до настання дня його вимушеного відльоту з Таджикистану, збирався офіційно влаштуватися на роботу в Об'єднаних Арабських Еміратах, для чого попередньо оформив документи. Не вдовольнившись умовами працевлаштування та атмосферою міста Дубаї ОСОБА_2 приїхав до України з метою подальшого переїзду до країн Європейського Союзу, однак після одруження та працевлаштування ювеліром на території України заявник вирішив залишитися у цій країні та легалізуватися шляхом отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. На утриманні має вагітну дружину (в матеріалах особової справи наявна довідка Релігійної громади незалежної помісної церкви євангельських християн-баптистів у Святошинському районі м. Києва від 07.09.2015 № 84, згідно якої ОСОБА_2 являється членом Церкви євангельських християн-баптистів «Храм Спасіння» та одружений на ОСОБА_4 (шляхом вінчання у даній церкві 18.04.2015)).

В Таджикистані у заявника залишилася сім'я (батьки та брати), відомості про переслідування та утиски останніх йому невідомі.

В реєстраційному листку на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник зазначив причини виїзду країни проживання - політичні.

На підтвердження несприятливої ситуації в країні походження позивач посилався на матеріали з загальнодоступних засобів масової інформації: роздруківки неофіційних перекладів публікацій з радіо «Вільна Європа» (актуальна нині назва - радіо «Свобода»), витягу зі звіту міжнародної неурядової організації «Amnesty International», інформаційних повідомлень неурядової організації «Хьюман Райтс Вотч» та правозахисної організації «Міжнародна федерація з прав людини»).

За результатами вивчення матеріалів особової справи заявника та аналізу інформації по країні походження, ГУ ДМС в м. Києві сформувало висновки від 12.09.2014 та від 18.11.2015 про те, що відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», заявником не доведено обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, та вирішено про доцільність рекомендувати ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Таджикистана ОСОБА_2

В обґрунтування своїх негативних висновків щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту (висновки від 12.09.2014 та від 18.11.2015 в особовій справі № 2014 KYIV 0093), ГУ ДМС в м. Києві навела наступні міркування:

- при подачі заяви, шукач захисту на підтвердження своїх слів не додав до матеріалів особової справи жодних матеріалів, документів, які б підтверджували викладені в заяві твердження. Також з метою перевірки правдивості та достовірності тверджень, наданих заявником під час співбесіди 11.06.2014 та його заяві-анкеті, було вжито заходів щодо пошуку інформації. Інформації стосовно громадянина ОСОБА_2 в глобальній мережі Інтернет не знайдено;

- під час проведення додаткової співбесіди 05.08.2014 заявник повідомив про те, що відкрито участі в мітингах чи акціях протесту в Таджикистані не брав, але підтримував опозицію, а саме: приймав участь у зборах у друзів вдома, де вони визначали час, дату і місце проведення мітингів чи акцій, на яких вони роздавали (збирали) листівки. Також заявник зазначив, що він не належить до політичних партій та опозиційних організацій;

- при перетині державного кордону України в аеропорті «Бориспіль» заявник вказав, що приїхав на територію України з метою відвідування дівчини, з якою він познайомився в Інтернеті, та не повідомив про дійсну мету свого візиту до України;

- заявник не надав доказів та достовірних тверджень щодо отримання ним вироків суду про застосування щодо нього смертної кари, арешту та інших обмежень, застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження. При цьому, повідомлені заявником факти про його затримання органами служби безпеки не пов'язані з його політичними поглядами. Відомості про наявність відкритих щодо нього кримінальних проваджень на території країни походження йому невідомі;

- до приїзду в Україну заявник протягом місяця (тобто, у період з 25.12.2013 по 26.01.2014) перебував на території міста Дубаї (Об'єднані Арабські Емірати), що, на думку працівників органу міграційної служби можна кваліфікувати як перебування у третій безпечній країні, визначення якої міститься у ч. 22 ст. 1 Закону № 3671-VI. Таким чином, у разі якщо побоювання заявника дійсно мали суттєвий характер, то він мав можливість звернутися за захистом до компетентних органів на території Дубаї. Наведене, в свою чергу свідчить про те, що заявник насправді має на меті отримати не захист від можливих політичних переслідувань чи погроз в країні його постійного проживання, а лише отримати можливість легалізуватися на території України, з метою подальшого отримання українського громадянства.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що згідно відомостей, наданих позивачем, причиною залишення країни громадянської належності є політичні переконання. Отже, очевидно, що позивач використав зазначену обставину для того, щоб виїхати з Таджикистану з метою легалізуватися на території Україні.

Так, з пояснень позивача вбачається, що метою звернення за захистом в Україні є отримання документів для легального перебування на її території.

Проаналізувавши доводи позивача, суд не знаходить підстав вважати, що він переслідувався в Таджикистані за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

В ході розгляду справи у суді позивач не надав суду аргументованих доводів чи важливих фактів, які б підтверджували його побоювання у політичних переслідуваннях та наявності загрози його життю чи здоров'ю з цих підстав. Посилання позивача на матеріали із загальнодоступних засобів масової інформації (повідомлення (звіти) міжнародних неурядових правозахисних організацій та ін.) суд відхиляє, оскільки наведена в них інформація про негативну оцінку правлячого режиму в Таджикистані та випадки порушення прав людини носить або загальний неопосередкований характер, або не стосується конкретно позивача. В матеріалах справи відсутні документальні підтвердження фактів ведення позивачем активної опозиційної діяльності на території країни походження, а тому виникають сумніви щодо того, що суб'єктивні переконання останнього могли призвести до переслідувань на політичному підґрунті.

Також суд звернув увагу на те, що ОСОБА_2 не відразу звернувся по прибутті до України до органу міграційної служби за визнанням його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Пояснення про причини зволікання у зверненні у встановлений ч. 1 ст. 5 Закону № 3671 строк із заявою для легалізації свого перебування на території України позивач суду не надав.

У зв'язку з цим суд не вбачає підстав для висновку, що позивач заслуговує довіри, а з наданих ним в ході проведення співбесід пояснень вбачається, що він взагалі прямував спочатку в Об'єднані Арабські Емірати для працевлаштування, а потім до Європи.

При цьому, суд визнає необґрунтованими твердження відповідача і третьої особи про наявність у позивача отримати статус біженця під час перебування на території міста Дубаї, оскільки Об'єднані Арабські Емірати за даними міжнародної правозахисної організації Amnesty International не підписала Конвенцію ООН 1951 року про статус біженців, і, відповідно, вони не несуть ніяких зобов'язань та не відповідають законодавчому визначенню «третьої безпечної країни».

Крім того, позивачем не надано відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671.

Пленум Вищого адміністративного суду України звернув увагу та чітко зазначив, що об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

В матеріалах справи містяться копії заяв-анкет, реєстраційного листка ОСОБА_2, протоколів співбесід, висновків спеціалістів третьої особи щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З аналізу особової справи позивача вбачається відсутність у останнього об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

Частиною 7 ст. 7 Закону № 3671 передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до п. 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Натомість інформація про побоювання переслідувань, що була надана позивачем, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження.

Виходячи зі змісту ст. 10 Закону № 3671 спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 4.1. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 № 649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону; б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

В той же час, відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 25.06.2009 № 1, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Судом встановлено, що відповідач в порядку, встановленому чинним законодавством, провів перевірку наявності чи відсутності у позивача підстав для отримання додаткового захисту.

При цьому, також враховує те, що ч. 3 ст. 10 Закону № 3671 передбачено, що у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

З метою забезпечення конфіденційності інформації про заявників та захисту членів їхніх сімей, які можуть залишатися в країні їх походження, органи державної влади під час проведення зазначених заходів повинні уникати надсилання запитів з персональними даними заявників до спеціальних правоохоронних органів (служб) країни походження заявників.

Згідно ст. 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Як вбачається з висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є очевидним факт, що позивач мав реальну можливість внутрішнього переміщення, де б його життю нічого не загрожувало.

З аналізу матеріалів особової справи та пояснень позивача, суд вбачає в діях ОСОБА_2 ознаки економічного мігранта, який добровільно залишив свою країну, керуючись причинами особистого характеру.

З огляду на зазначені пояснення та докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку про те, що позивач підпадає під ознаки економічного мігранта.

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку та досліджено інформацію по країні його походження.

На підставі вказаного та, з урахуванням імперативних приписів ст. 6 Закону № 3671, суд дійшов висновку, що відповідач правомірно відмовив позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Крім того суд зазначає, що за результатами вивчення матеріалів особової справи позивача ГУДМС України в м. Києві 18.11.2015 складено вмотивований висновок щодо відсутності відповідно до абз. 5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та стосовно якої встановлено, що загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону обставин, у тому числі тих, що вказав позивач.

Тобто, як встановлено матеріалами справи, відповідачем і третьою особою при вирішенні питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, всебічно та повно вивчено всі обставини справи, встановлено відсутність умов, передбачених п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону щодо позивача.

Таким чином, суд вважає, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі положеннями Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому підстави для задоволення позову в частині визнання протиправним та скасування рішення ДМС України від 30.12.2015 № 898-15 відсутні.

Враховуючи, що судом встановлено правомірність дій відповідача щодо прийняття оскаржуваного рішення, то позовні вимоги в частині зобов'язання ДМС України прийняти рішення, яким визнати громадянин Таджикистану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства також не підлягають задоволенню.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв'язку з чим адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 67 - 71, 158-163, 167, 254 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову громадянина Таджикистану ОСОБА_2 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Головуючий суддя Аблов Є.В.

Суддя Погрібніченко І.М.

Суддя Шулежко В.П.