Справа № 820/8783/13-а
Суддя: Сіренко О.І.
Дата ухвалення: 2017-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2017 р.Справа № 820/8783/13-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Сіренко О.І.

Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А.

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Харківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного Управління Міндоходів у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2016р. по справі № 820/8783/13-а

за позовом Приватного підприємства "Мерефянское моторемонтное предприятие № 2"

до Харківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного Управління Міндоходів у Харківській області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

25 листопада 2016 року постановою Харківського окружного адміністративного суду адміністративний позов Приватного підприємства "Мерефянское моторемонтное предприятие № 2" (далі- ПП "ММП № 2") до Харківської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області (далі- відповідач, Харківська ОДПІ ГУМ у Харківській області) про скасування податкових повідомлень-рішень задоволено. Скасовано податкові повідомлення-рішення Харківської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області від 29.08.2013р. № , № .

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, Харківська об'єднана державна податкова інспекція Головного Управління Міндоходів у Харківській області подала апеляційну скаргу, в якій просить постанову Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2016 року у справі №820/8783/13-а скасувати, винести рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Обґрунтовуючи заявлені у апеляційній скарзі вимоги, вказує, що позивачем порушено вимоги податкового законодавства. В ході перевірки не підтверджено реальність здійснення ПП "ММП № 2" господарських відносин з контрагентом. Також посилається на невжиття судом першої інстанції передбачених законом заходів, необхідних для з'ясування всіх обставин у справі, не перевірено факт реального руху активу по всьому ланцюгу учасників схеми, не з'ясовано, ким і коли вироблялись спірні товарно - матеріальні цінності та чи вироблялись взагалі.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідачами письмових заперечень на апеляційну скаргу надано не було.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги відповідно до ст. 195 КАС України, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Харківською ОДПІ на підставі п.п.78.1.1 п.78.1 ст. 78, ст. 82 Податкового кодексу України та відповідно до наказу № 636 від 02.07.2013 р. була проведена документальна виїзна позапланова перевірка ПП "ММП № 2" з питань правильності обчислення та нарахування податку на додану вартість та податку на прибуток підприємств по операціям з ТОВ Компанія Техпром (32030680) за липень 2012 року, про що складено акт від 11.07.2013 року № 7/220/32300777, яким встановлено порушення: п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, а саме: занижено податок на додану вартість за липень 2012 року на загальну суму 129241 грн., а також п.п. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2 ст. 138, п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст.139 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток за 3 квартал 2012 року на загальну суму 135703 грн.

Не погодившись із висновками, викладеними в акті перевірки, позивачем 16.08.2013 року надані заперечення на зазначений акт перевірки.

На підставі висновків акту від 11.07.2013 року № 7/220/32300777, начальником Харківської ОДПІ були винесені податкові повідомлення-рішення від 29.08.2013 року за № , яким позивачеві донараховано податкових зобов'язань з податку на додану вартість на суму 193861,50 грн., з яких 129241 грн. основний платіж, 64620,50 штрафні (фінансові) санкції та № , яким позивачеві донараховано податок на прибуток у розмірі 203554,50 грн., з яких 135703 грн. основний платіж, 67851,50 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Підставою донарахування позивачу податкових зобов'язань та штрафних санкцій є формування позивачем податкового кредиту та податку на прибуток по операціям з ТОВ "Компанія „Техпром " за липень 2012 р., що на думку податкового органу не мали реального характеру.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що доводи податкового органу про безтоварність господарських операцій позивача, порушення ним податкового та іншого законодавства не підтверджені доказами, тому податкові повідомлення рішення підлягають скасуванню.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, з наступних підстав

Судом встановлено, що на підставі договорів поставки № 26 від 05.07.2012 р., позивач придбав у ТОВ "Компанія "Техпром" запасні частини до дизельних двигунів, а саме, поршень.

На підставі договору поставки № 27 від 09.07.2012 р. позивач придбав у ТОВ "Компанія "Техпром" поршень, форсунку, електропроводку, вкладиши, сальники тощо.

На підставі договору поставки № 28 від 11.07.2012 р. позивач придбав у ТОВ "Компанія "Техпром" запасні частини до дизельних двигунів, а саме, ремкомплекти трубокомпресора,сальники колінчатого валу, втулки циліндру, ущільнювач тощо.

На підставі договору поставки № 29 від 12.07.2012 р. позивач придбав у ТОВ "Компанія "Техпром" запасні частини до дизельних двигунів, а саме, демпфер, прокладки, штовхач, вкладиш, насос, напівкільце тощо.

На підставі договору поставки № 30,31,32 від 13.07.2012 р. позивач придбав у ТОВ "Компанія "Техпром" запасні частини до дизельних двигунів, а саме, вкладиш упорний, корінний, шатунний, ремкомплекти, клапани, прокладки кільця , фракційний диск блокуючої гільзи, опорний диск, підшипники, поршні, диски муфти , сателіт, підшипник, шайба, диск муфти, кільце, ступиця тощо.

На підставі договорів поставки № 33,34 35,36,37 ,38 від 19.07.2012р. позивач ТОВ "Компанія "Техпром" (продавець) поставлено позивачу (покупець) запасні частини до коробки передач -мафту еластичну, ущільнювач, гільзу, вкладиш, кільця, ремкомплекти , кришки, механізми для переключення швидкості та реверсу, планшайби,вал ,установка рідинного змащення.

В підтвердження виконання умов договорів позивачем надано як до податкового органу , так і до суду копії договорів, податкові, видаткові накладні, платіжні доручення про оплату товару. (т.1, а.с. 237-248).

Фактичне переміщення придбаного товару, згідно договору, здійснено постачальником.

Приймання товару позивачем здійснено на склад позивача на підставі довіреностей на отримання ТМЦ (т.1, а.с. 52-54).

Придбаний товар використано позивачем у господарській діяльності позивачем при виконанні замовлень капітального ремонту дизельного двигуна, трансмісії тощо на користь ТОВ "Завод бурового обладнання", ТОВ "Регіон", ТОВ "Завод бурового обладнання", ТОВ "Зернова компанія ХОРС", ГПУ "Шебелинкагазвидобування" ДК "Укргазвидобування" НАК "Нафтогаз України", що підтверджується копіями договорів, калькуляціями вартості робіт, актами виконаних робіт.

Витрати на придбання ТМЦ у ТОВ "Компанія "Техпром" позивачем враховано при визначенні суми податку на прибуток, а ПДВ, сплачене в ціні товару, віднесено до податкового кредиту відповідного періоду.

Згідно п. 138.2 ст.138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

П.п. 139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України визначено, що до витрат не включаються витрати, які не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку із, зокрема: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу, що передбачено п. 198.6. ст. 198 Податкового кодексу України.

Податкові накладні , видані контрагентом позивача, не містять недоліків форми, змісту або походження, тому є належною підставою для формування позивачем податкового кредиту з ПДВ.

Витрати, понесені позивачем при сплаті вартості товару, правомірно враховані ним при визначенні об'єкту оподаткування податком на прибуток.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано доказів фізичної відсутності товару у натурі, а так само використання його не в господарській діяльності позивача, відсутності матеріальних, трудових або будь-яких інших виробничих ресурсів у покупця.

При цьому необхідною умовою для віднесення сплачених (нарахованих) у ціні товарів сум податку на додану вартість до податкового кредиту є факт реальності придбання товарів, вартість яких відноситься до податкового кредиту з податку на додану вартість. Для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість витрати платника щодо сплати (нарахування) відповідної суми податку у складі ціни товару мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції та є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, позивачем у межах своєї господарської діяльності було укладено ряд правочинів з ТОВ "Компанія Технопром".

Документальним підтвердженням здійснення господарської діяльності позивача з ТОВ "Компанія Технопром". а, відповідно, і здійснення певних витрат, є податкові накладні, видаткові накладні, та договори, позивачем також надано докази подальшого використання ТМЦ у власній діяльності.

Посилання відповідача на акт Західної МДПІ про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ „Компанія „Техпром" з питань дотримання податкового законодавства по взаємовідносинам із ТОВ „Альфа -Мед 2006" за період червень 2012 року та ТОВ „Діалог Транс" за період липень 2012 року колегія суддів відхиляє.

У відповідності до ч. 4 ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Предметом доказування у відповідній категорії спорів є фактичне виконання господарських операцій, що є підставою для виникнення права на формування валових витрат; добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій.

Колегія суддів зазначає, що в силу закону отримання податковим органом акту перевірки, довідки зустрічної звірки або акту про неможливість проведення зустрічної звірки, в котрих викладені висновки про наявність ознак фіктивної господарської діяльності, відсутність факту реального вчинення господарських операцій, вчинення контрагентом платника податків нікчемного правочину або відображення в звітності показників господарських операцій, які фактично не відбулись, не звільняє такий податковий орган від виконання обов'язку по самостійному встановленню та доведенню факту вчинення платником податків порушення закону, акт перевірки контрагента або акт про неможливість проведення зустрічної звірки тощо, не має преюдиціального значення при розгляді справи судом та не є документом, що достовірно та безсумнівно підтверджують фактичні обставини.

Таким чином, не можуть бути безумовним свідченням правомірності висновків податкового органу результати актів перевірок контрагентів позивача та результати автоматизованого співставлення податкових зобов'язань і податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про відсутність товарно - транспортних накладних, обов'язковість яких визначена Правилами перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні від 14.10.1997 р. № 363(наказ Міністерства транспорту України від 14.10.1997 р. № 363), суд зазначає, що за наявності документів, які підтверджують фактичне отримання позивачем товарів та використання їх у власній господарській діяльності, ненадання такого документу як товарно-транспортна накладна, не може бути єдиною підставою для висновків про відсутність підтвердження реальності здійснення господарських операцій з придбання товару, оскільки відповідною транспортною документацією обов'язково мають бути підтверджені витрати з послуг по перевезенню вантажів, а не послуги з придбання товару.

Товарно - транспортні накладні відповідно до Правил перевезення № 363 є єдиним юридичним документом обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для проведення розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що регламентує взаємовідносини Перевізник і Замовник як учасників транспортного процесу.

Разом з тим, вказані Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку платників податків, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожні листи, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей, а також ст. 9 Закону України „ Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані позивачем документи підтверджують реальність господарських операцій у спірних правовідносинах, а понесення позивачем витрат у спірних правовідносинах шляхом вибуття безготівкових коштів з власності даного суб'єкта господарювання (в оплату вартості придбаного товару) свідчить про відсутність наміру безпідставно отримати податкову вигоду.

Сторонами по справі не спростовується, що позивач, та його контрагент на час здійснення спірних господарських операцій були зареєстровані як юридичні особи-суб`єкти підприємницької діяльності, мали відповідний обсяг цивільної право - та дієздатності, а також обсяг прав як платника ПДВ для укладення спірних договорів.

Крім того, якщо безпосередній контрагент або інші особи по ланцюгу, не виконали свого зобов'язання зі сплати ПДВ до бюджету, допустили інші порушення закону, відповідальність та негативні наслідки у вигляді збільшення податкових зобов'язань, призначення штрафних фінансових санкцій тощо, застосовуються індивідуально виключно щодо особи-порушника, оскільки згідно ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Належними та допустимими в розумінні ст. 124 Конституції України, ст. 70 КАС України, доказами факту вчинення платником податків нікчемного правочину або факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулись, можуть бути або обвинувальний вирок суду по кримінальній справі або рішення суду у справі про стягнення одержаного за нікчемним правочином, або рішення суду про визнання правочину недійсним.

Між тим, у ході розгляду справи відповідачем не подано до суду жодних доказів порушення кримінальної справи відносно посадових (службових) осіб платника податків або за викладеними в акті фактами діяльності платника податків, наявності обвинувального вироку суду, рішення суду про стягнення одержаного за нікчемним правочином, наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про дотримання позивачем необхідних умов для формування податкового кредиту та витрат для цілей оподаткування податком на прибуток за операціями з його контрагентом та про відсутність у податкового органу підстав для здійснення оспорюваного донарахування.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не доведено висновків податкової перевірки про порушення позивачем вимог податкового закону, не доведено правомірності спірних податкових повідомлень-рішень.

Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції погоджується повністю із висновком суду першої інстанції, так як обставини справи встановлені правильно, докази досліджені вірно, відповідно рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана вірно, тому судове рішення не підлягає скасуванню, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.1 ст. 200 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Харківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного Управління Міндоходів у Харківській області - залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2016р. по справі № 820/8783/13-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Сіренко О.І.
Судді Любчич Л.В. Спаскін О.А.
Повний текст ухвали виготовлений 23.01.2017 р.