Справа № 233/6446/16-а
Суддя: Мартиненко В. С.
Дата ухвалення: 2017-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2017 року Суддя Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області Мартиненко В. С. , розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання рішення протиправним, зобов'язання вчинити певні дії ,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213 у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Положення пункту 5 розділу ІІІ в частині скасування з 01.06.2015 р. норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 р. N 4-рп/2016.

Положення зазначеного закону в частині призначення пенсій відповідно до Закону «Про прокуратуру» не є скасованими та не визнані неконституційними.

З 15.07.2015 року набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697, статтею 86 якого врегульовано порядок пенсійного забезпечення працівників прокуратури, зокрема, у частині 1 цієї статті визначено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців; а у частині 2 зазначено, що пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Наведені положення Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697 не були визнані не конституційними у встановленому порядку та є діючими.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням викладеного, вважаю, що у відповідача відсутні правові підстави для призначення позивачу пенсії у відповідності до ч. 1 ст. 50-1 Закону № 1789, положення якої втратили чинність на момент звернення за призначенням пенсії.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано суду:копії паспорту громадянина України, картки фізичної особи - платника податків; довідка прокуратури Донецької області №п/694 від 02.08.2016 року про те, що ОСОБА_1 дійсно працює в органах прокуратури Донецької області з 07.09.1998 р. і по теперішній час з переліком періодів зайняття відповідних посад та станом на 26.07.2016 року має стаж роботи в органах прокуратури 17 років10 місяців 19 днів; довідка прокуратури Донецької області №18-57-1627 від 09.08.2016 р. про склад та розмір заробітної плати ОСОБА_1 на 01.08.2016 р з додатком щодо розміру та склад заробітної плати з серпня 2011 рік по липень 2016 рік; копія трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1, якою підтверджується її стаж роботи в органах прокуратури; копія рішення Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про відмову в призначенні пенсії за вислугу років по Закону України «Про Прокуратуру», копія довідки № від 10.11.2014 р. про взяття на облік ОСОБА_1 як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, копія диплому ОСОБА_1

Часом звернення за призначенням пенсії позивачем до Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області є 17.08.2016 року та сторонами не оспорюється.

Позивачем зазначено, що вона вважає свій стаж роботи в органах прокуратури достатнім відповідно до частини 1 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789 (в редакції 12.07.2001 р., яка діяла до 08.07.2011 р.), згідно якої прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Так, позивач вказує на те, що на момент звернення за призначенням пенсії вона мала стаж роботи в органах прокуратури 20 років 4 місяця 9 днів, який складається з 17 років 11 місяців 9 днів безпосередньої роботи в органах прокуратури та 2 роки 5 місяців, які є половиною строку навчання у Донецькому державному університеті.

Але із набранням 15.07.2015 р. чинності Законом №1697-VІІ, положення частини 1 статті 50-1 Закону №1789 щодо призначення пенсії втратили чинність на час виникнення спірних правовідносин, а саме звернення позивача з заявою про призначення пенсії. Хоча, особливості призначення пенсії для працівника прокуратури, яке б забезпечили його незалежність, збереглися відповідно до діючого законодавства.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Однак, вказані конституційні гарантії прав і свобод громадян не застосовуються до спірних правовідносин, оскільки новим законом не позбавлено позивача права на пенсійне забезпечення, а лише встановлено порядок його реалізації. На момент звернення за призначенням пенсії позивач, маючи відповідний стаж роботи, ще не набула права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до діючого законодавства, а отже право, що ще не виникло у громадянина не може бути обмежене. А тому і п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213 не може бути визнаним таким, що звужує права позивача, оскільки відповідне право у ОСОБА_1 ще не виникло.

Крім того, посилання позивача на приписи ст. 22 Конституції України не підлягають застосуванню з огляду на практику Європейського Суду з прав людини. Так, відповідно до приписів частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України та практику Суду як джерело права.

В самій Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України (Стаття 9).

Кодексом адміністративного судочинства України також встановлено пріоритет міжнародного договору над національним законодавством: якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору (частина шоста статті 9).

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, зокрема, в справі Кечко проти України Суд зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство (пункт 23).

У рішенні від 09.10.1979 у справі Ейрі проти Ірландії Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі „Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004р.

Враховуючи вищевикладене, вважаю що підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Сплачений судовий збір слід віднести к судовим витратам позивача.

Керуючись статтями 17, 18, 50, 69, 70, 71, 1832 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Костянтинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання рішення протиправним, зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя