Справа № 554/10461/16-а
Суддя: Савченко А. Г.
Дата ухвалення: 2016-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/554/489/2016
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 грудня 2016 року Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді Савченка А.Г.

при секретарі Гречка Є.В.

за участю позивачки ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтаві адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Полтавського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання дій протиправними, зобовязання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Полтавського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі - ОСОБА_3) про визнання протиправними дій, зобовязання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що постановою Київського районного суду м. Полтави від 29 липня 2013 року визнано протиправним та скасовано рішення ОСОБА_3 № 30 від 6 червня 2013 року. Зобовязано ОСОБА_3 зарахувати до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» (далі Закону) період роботи на посадах секретаря судового засідання народного суду Октябрського району м. Полтави з 3 серпня 1989 року по 24 лютого 1992 року та завідуючої канцелярією Октябрського районного суду м. Полтави з 25 лютого 1992 року по 6 травня 1993 року та призначити їй пенсію за вислугою років відповідно до Закону з 20 травня 2013 року.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2013 року вказану постанову залишено без змін.

З 20 травня 2013 року їй була призначена та виплачувалася пенсія за вислугою років відповідно до Закону.

31 березня 2015 року позивачка звільнилася з роботи. На час її звільнення стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугою років складав 21 рік 10 місяців 20 днів, з них 5 років 8 місяців 26 днів робота в органах внутрішніх справ та 16 років 1 місяць 24 дні робота в органах прокуратури.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2015 року скасовано постанову Київського районного суду м. Полтави від 29 липня 2013 року та Ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2013 року та прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позову.

30 грудня 2015 року їй повідомлено про припинення виплати їй пенсії з 1 грудня 2015 року, з посиланням на рішення Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2015 року.

Вказане рішення позивачка вважає протиправним, оскільки на час її звільнення з роботи з органів прокуратури та скасування Вищим адміністративним судом України судових рішень у адміністративній справі № 552/4716/13-а її стажу роботи для призначення пенсії за вислугою років було достатньо без врахування стажу роботи, який не зарахований судом у вказаній адміністративній справі.

8 листопада 2016 року позивачка звернулася до ОСОБА_3 із заявою про призначення їй пенсії з урахуванням прокурорського стажу з 8 лютого 1999 по 31 березня 2015 року.

ОСОБА_3 № 407/А-17 від 7 грудня 2016 року їй відмовлено у призначенні пенсії за відсутністю вислуги років.

У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити з мотивів, викладених у адміністративному позові, доповнивши їх вимогою не тільки призначити, а й виплачувати їй пенсію за вислугою років, відповідно до Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, виходячи з розрахунку 90% від суми місячної заробітної плати відповідної категорії прокурорсько - слідчих працівників.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на відсутність у позивачки необхідного стажу роботи, який дає право на пенсію відповідно до Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, та законних підстав для її призначення, оскільки пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213 визначено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Починаючи з 01 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених законом, не призначаються, раніше призначенні пенсії не перераховуються.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог та у своїх міркуваннях виходить з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 6 травня 1993 року по 2 лютого 1999 року працювала в органах внутрішніх справ України в Полтавській області та стаж її роботи за вказаний період становить 5 років 8 місяців 26 днів. З 8 лютого 1999 року по 31 березня 2015 року позивачка працювала на різних посадах в прокуратурі Полтавської області, стаж її роботи за вказаний період становить 16 років 1 місяць 23 дні.

Так, усього стаж її роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугою років, складає 21 рік 10 місяців 20 днів.

Відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 16 листопада 1995 року, тобто в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, прокурори та слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повен рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Враховуючи вищевикладене, суд знаходить необґрунтованими посилання представника відповідача на відсутність у неї необхідного стажу роботи, оскільки на час її звернення за призначенням пенсії, а саме станом на 20 травня 2013 року вона мала 20 років 3 місяці 8 днів, що є достатнім для призначення їй пенсії за вислугою років без врахування стажу її роботи на посаді секретаря судового засідання народного суду Октябрського районного суду м. Полтави та завідуючої канцелярією Октябрського районного суду м. Полтави.

Суд погоджується із твердженням позивачки, що при вирішенні питання про застосування закону в часі (ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру»), суд має виходити із того, що згідно із ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частини 1-3 ст. 46 Конституції України передбачають, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також: у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також: бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається й діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип очікування субєктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми й забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними (правові позиції Конституційного Суду України в рішеннях від 22 вересня 2005 року № 5?рп/2005, від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011).

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61). Також у рішенні від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109).

Відповідно до п. 3.2. рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року, утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

У п. 4 рішення від 11 жовтня 2005 року у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав, що в Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства, прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

У абзаці 14 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 у справі № 1-21/2005 вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, ОСОБА_3 державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо, та яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N8-pn/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Суд також вважає, що суперечить і викладеним вимогам Конституції України, п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 №213-УШ, яким передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України, в тому числі Закону України «Про прокуратуру».

Постановою Верховного Суду України від 16 травня 2016 року визначено, що до стажу роботи позивачки не може бути зараховано період її роботи на посаді секретаря судового засідання народного суду Октябрського районного суду м. Полтави та завідуючої канцелярією Октябрського районного суду м. Полтави, який дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ.

Відмовляючи у призначенні пенсії позивачці саме з цих підстав, ОСОБА_3 не взято до уваги те, що на час її звернення за призначенням пенсії ОСОБА_1 мала 20 років 3 дні стажу роботи, без врахування періоду її роботи на посаді секретаря судового засідання народного суду Октябрського районного суду м. Полтави та завідуючої канцелярією Октябрського районного суду м. Полтави, що є достатнім, на час її звернення, з відповідною заявою, для призначення пенсії.

Крім того, позивачка продовжувала працювати в органах прокуратури до 31 березня 2015 року та на час її звільнення стаж її роботи склав 21 рік 10 місяців 20 днів, що є достатнім для призначення їй пенсії.

У своїх запереченнях представником відповідача наголошено, що позивачкою пропущений строк звернення до суду з адміністративним позовом, проте такі твердження є надуманими з огляду на те, що за призначенням пенсії вона звернулася 20 травня 2013 року, тобто до звільнення її з органів прокуратури, де вона продовжувала працювати до 31 березня 2015 року. Тоді ж їй була призначена та виплачувалась пенсія. Про скасування їй виплати пенсії та порушення свого конституційного права на пенсійне забезпечення вона дізналася лише після отримання постанови Верховного Суду України від 17 травня 2016 року в липні цього року, з якого й починається строк на звернення за його захистом, якого вона не порушила, так як 8 листопада 2016 року звернулась до відповідача з відповідною заявою.

Суд не погоджується також і з твердженням представника відповідача про те, що пенсія позивачці повинна призначатися відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», оскільки пенсія їй була призначена та виплачувалась, а вона звільнилась з органів прокуратури відповідно до Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ.

Згідно ч. 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Таким чином, дослідивши зібрані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що відмова ОСОБА_3 у призначенні пенсії позивачці за вислугою років є неправомірною, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 159-163 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Полтавського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо відмови у призначенні пенсії за вислугою років ОСОБА_1.

Зобовязати Полтавське обєднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугою років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, починаючи з 8 листопада 2016 року, виходячи з розрахунку 90% від суми місячної заробітної плати відповідної категорії прокурорсько-слідчих працівників.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлений 30 грудня 2016 року.

Суддя А.Г. Савченко