Справа № 805/16/16-а
Суддя: Кравченко Т.О.
Дата ухвалення: 2017-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2017 р. Справа № 805/16/16-а

Приміщення суду за адресою: 84122, м. Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Час прийняття постанови: 10 година 00 хвилин

Донецький окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченко Т.О.

суддів Волгіної Н.П., Молочної І.С.

за участю секретаря судового засідання Проніна Д.С.

позивача - не з'явився

представника позивача - не з'явився

представника відповідача 1 - не з'явився

представника відповідача 2 - не з'явився

представника відповідача 3 - не з'явився

представник відповідача 4 - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці, Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, Лінійного відділу на станції Красний Лиман Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання працевлаштувати та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, -

встановив:

04 січня 2016 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці (далі - відповідач 1 або УМВС на Донецькій залізниці), Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач 2 або МВС України), в якому позивач просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ УМВС на Донецькій залізниці від 05 листопада 2015 року № 249о/с в частині звільнення інспектора слідчого відділення лінійного відділу на станції Красний Лиман УМВС на Донецькій залізниці старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1;

- зобов'язати МВС України працевлаштувати ОСОБА_1 на посаду у відповідних органах міністерства або Національної поліції України;

- стягнути з МВС України моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн;

- стягнути з МВС України середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 3 524,16 грн (том 1 а.с. 3-16).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 05 січня 2016 року позовна заява залишена без руху (том 1 а.с. 1).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 27 січня 2016 року позовна заява повернута позивачеві (том 1 а.с. 35).

Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2016 року ухвала про повернення позовної заяви скасована, а справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду (том 1 а.с. 76-77).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 02 березня 2016 року відкрито провадження у справі № 805/16/16-а (том 1 а.с. 81).

Ухвалою від 02 березня 2016 року до участі у справі у якості відповідача залучене Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області (далі - відповідач 3 або ГУ ДКСУ в області) (том 1 а.с. 81).

Ухвалою від 21 березня 2016 року до участі у справі у якості відповідача залучений Лінійний відділ на станції Красний Лиман Управління МВС України на Донецькій залізниці (далі - відповідач 4 або Лінійний відділ) (том 1 а.с. 90).

Ухвалою від 07 квітня 2016 року у задоволенні клопотання УМВС на Донецькій залізниці про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено; причини пропуску позивачем строку для звернення до суду з цим позовом визнані поважними (том 1 а.с. 173-174).

Ухвалою від 07 квітня 2016 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до УМВС на Донецькій залізниці, МВС України, ГУ ДКСУ в області, Лінійного відділу про стягнення моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн (том 1 а.с. 175).

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 07 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2016 року, у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено (том 1 а.с. 176-178, 249-252).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25 жовтня 2016 року К/800/16889/16 постанова Донецького окружного адміністративного суду від 07 квітня 2016 року та ухвала Донецького апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2016 року скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

Спрямовуючи справу на новий розгляд Вищий адміністративний суд України зазначив: «Так, відповідно до пункту 10 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно з абзацом третім статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Зазначена норма надає гарантію щодо обмежень на звільнення для жінок, які мають дітей віком до трьох років. Так, звільнення жінок, зазначених у частині 3 статті 184 Кодексу законів про працю України має певні особливості, зокрема, таке звільнення можливе, проте власник зобов'язаний працевлаштувати жінку на цьому самому або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності.

Разом з тим, зробивши висновок про обґрунтованість та правомірність звільнення позивача, суди попередніх інстанцій не встановили та не дослідили чи було запропоновано ОСОБА_1 іншу посаду в іншій установі відповідно до її спеціальності.

Отже, судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді даної справи не було враховано положень статей 179, 184 Кодексу законів про працю України, якими встановлено гарантії передбачені для жінок, які мають дітей віком до трьох років, звільнених за ініціативою роботодавця.

Вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судом апеляційної інстанції, що з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні), виключає можливість перевірити Вищим адміністративним судом України правильність висновків судів попередніх інстанцій в цілому по суті спору.

За вказаних обставин, Вищий адміністративний суд України приходить до висновку про необхідність скасування рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції» (том 2 а.с. 115-118).

Відповідно до ч. 5 ст. 227 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

21 листопада 2016 року Донецьким окружним адміністративним судом постановлена ухвала про прийняття до провадження справи № 805/16/16-а за позовом ОСОБА_1 до УМВС на Донецькій залізниці, МВС України, ГУДКСУ в області, Лінійного відділу про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання працевлаштувати та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу (том 3 а.с. 2-3).

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що з 30 червня 2011 року проходила службу в органах внутрішніх справ; з 09 жовтня 2013 року обіймала посаду інспектора слідчого відділення лінійного відділу на станції Красний Лиман Управління МВС України на Донецькій залізниці, перебуваючи у спеціальному званні старшого лейтенанта міліції.

Наказом УМВС на Донецькій залізниці від 29 квітня 2014 року № 135о/с їй надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 05 травня 2014 року по 17 березня 2017 року.

05 листопада 2015 року УМВС на Донецькій залізниці виданий наказ № 249о/с, яким на підставі Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, наказу МВС України від 08 червня 2015 року № 659 «Про ліквідацію Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці» та п. 10 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» 06 листопада 2015 року позивач звільнена зі служби в органах внутрішніх справ у запас Збройних Сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів).

Позивач вважала наказ УМВС на Донецькій залізниці від 05 листопада 2015 року № 249о/с в частині її звільнення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з наступних підстав.

Посилаючись на п. 17, пп. «є» пп. 1 п. 49 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114), ч. 3 ст. 179, ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), позивач стверджувала, що як жінка, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, користувалася всіма гарантіями, встановленими ч. 3 ст. 184 КЗпП України, зокрема не могла бути звільнена з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Позивач зазначала, що оскільки розділом IV Положення № 114 детально не врегульована процедура звільнення зі служби через скорочення штатів, до спірних правовідносин мають застосуватися відповідні положення КЗпП України, а саме ст. 49-2 цього Кодексу.

На підставі порівняльного аналізу положень Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ (далі - Закон № 565) та Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580), позивачем зроблені висновки про те, що МВС України не ліквідовано та має значний вплив на діяльність національної поліції; завдання поліції за своєю сутністю ідентичні завданням міліції; структура поліції ідентична структурі міліції з урахуванням можливості об'єднання кількох підрозділів міліції в один; центральний орган управління поліцією фактично є правонаступником значної частини функцій міліції; територіальні органи поліції по суті є правонаступниками територіальних органів міліції.

За висновком позивача, на правонаступництво частини функцій центрального органу управління поліції прямо вказує той факт, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції могли бути прийняті на службу до поліції.

Позивач вказувала на те, що Головне науково-експертне управління Верховної Ради України у висновку до проекту Закону України «Про Національну поліцію» зазначило, що п. п. 8 та 11 Прикінцевих та перехідних положень, якими визначається порядок та умови звільнення працівників міліції, що займали свої посади в органах внутрішніх справ, є дискримінаційними і суперечать основам законодавства про працю.

Адже, при здійсненні реорганізації підприємства чи установи (чим саме й є створення Національної поліції, виходячи з системного аналізу проекту) незалежно від форм організації чи виду діяльності працівник повинен бути повідомлений про своє вивільнення не пізніше ніж за два місяці (ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України). Якщо працівник міліції перебуває на лікарняному, у відрядженні чи у відпустці, він не може бути звільнений зі служби в органах внутрішніх справ, оскільки у ці періоди за такими особами повинно бути збережене місце роботи (ст. 74, ч. 3 ст. 121 КЗпП України).

На підставі положень ст. 22, ч. 2 ст. 24, ч. 5 ст. 43, ст. 64 Конституції України, ч. 3 ст. 184 КЗпП України, а також враховуючи п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 2011 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», позивач стверджувала, що п. п. 8, 9 розділу ХІ Закону № 580 обмежують її конституційні права, оскільки не містять конституційно встановлених гарантій від незаконного звільнення жінок, у яких є діти віком до трьох років.

Позивач зазначала, що оскільки п. п. 8, 9 розділу ХІ Закону № 580 суперечать ст. 22 Конституції України, УМВС на Донецькій залізниці зобов'язане було керуватися ст. 184 КЗпП України та забезпечити її роботою, не чекаючи від неї письмової заяви.

З огляду на викладене позивач просила визнати протиправним та скасувати наказ УМВС на Донецькій залізниці від 05 листопада 2015 року № 429о/с в частині її звільнення, а також зобов'язати МВС України працевлаштувати її на посаду у відповідних органах міністерства або Національну поліцію України;

Крім того, на підставі ч. 3 ст. 235 КЗпП України, п. 24 Положення № 114, постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», п. п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, позивач просила стягнути з МВС України на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (том 1 а.с. 21-33, 97-108).

Відповідач 1 - УМВС на Донецькій залізниці позов не визнав, надав письмові заперечення, сутність яких полягала у тому, що звільнення позивача відбулось у відповідності до вимог чинного законодавства.

Відповідач 1 зазначав, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування органів внутрішніх справ» від 12 лютого 2015 року № 193-VIII (далі - Закон № 193), який набув чинності 10 квітня 2015 року, ліквідовано органи внутрішніх справ на транспорті, до яких віднесено УМВС на Донецькій залізниці.

На виконання вимог Закону № 193 наказом МВС України від 14 квітня 2015 року № 431 «Про заходи щодо реформування органів внутрішніх справ» відповідальним особам міністерства доручено вжити заходи щодо ліквідації управлінь МВС на транспорті в установленому законодавством порядку.

08 червня 2015 року МВС України виданий наказ за № 659 «Про ліквідацію Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці», наказом МВС України від 22 червня 2015 року № 741 «Про організаційно-штатні зміни в підрозділах транспортної міліції» скорочені всі посади в УМВС на Донецькій залізниці.

Відповідач 1 наголошував, що в наказі МВС України від 08 червня 2015 року № 659 йдеться про повну ліквідацію УМВС на Донецькій залізниці; будь-які накази МВС України про створення нового структурного підрозділу, який би дублював або перейняв функції УМВС на Донецькій залізниці, не видавалися; жодних відомостей про правонаступників УМВС на Донецькій залізниці наказ МВС України від 08 червня 2015 року № 659 не містить; окремих наказів щодо правонаступників УМВС на Донецькій залізниці МВС України не видавало.

Посилаючись на ст. 104, ч. 1 ст. 110 Цивільного кодексу України та роз'яснення Міністерства юстиції України від 25 січня 2011 року, відповідач 1 доводив, що ліквідація юридичної особи - форма припинення юридичної особи, при якій припиняються всі її права та обов'язки; при ліквідації уся чисельність працівників скорочується та весь штат працівників ліквідується.

Відповідач 1 зазначав, що прийняття рішення про ліквідацію юридичної особи надає роботодавцю або уповноваженому ним органу право ініціювати звільнення працівників. У разі, якщо вивільнення є масовим відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року № 5067-VI (далі - Закон № 5067) власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення. Крім того, відповідно до ст. 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» звільненим особам здійснюється виплата допомоги по безробіттю.

На цих підставах відповідач 1 стверджував, що позивач не була позбавлена гарантій соціального захисту та подальшого працевлаштування у встановленому законодавством порядку.

Відповідач 1 зазначав, що ним виконаний обов'язок про попередження про наступне звільнення не пізніш ніж за два місяці всіх працівників УМВС на Донецькій залізниці. Про майбутнє звільнення ОСОБА_1 попереджена під особистий підпис 21 липня 2015 року.

У рамках реформування правоохоронної системи України 02 липня 2015 року Верховною Радою України прийнятий Закон України «Про Національну поліцію», який опублікований в газеті «Голос України» №№ 141-142 06 серпня 2015 року. Розділом ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580 передбачено, що цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, та з 07 листопада 2015 року Закон України «Про міліцію» втрачає чинність.

Посилаючись на ст. 57, ч. 5 ст. 94 Конституції України, ст. 4 Указу Президента України від 10 червня 1997 року № 503/97 «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності», відповідач 1 стверджував, що законодавець забезпечив можливість громадян ознайомитись зі змістом нового акта та визначити заходи щодо його реалізації.

Згідно з п. 8 розділу ХІ Закону № 580 з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники МВС України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Таким чином, за висновком відповідача 1, позивач була попереджена про можливе звільнення особисто та в силу положень Закону № 580.

Відповідач 1 вважав безпідставним посилання позивача на норми КЗпП України, оскільки позивач проходила службу в органах внутрішніх справ. На момент виникнення спірних правовідносин порядок проходження служби, в тому числі підстави та умови звільнення, були визначені Положенням № 114, тому норми, закріплені у КЗпП України, на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ не поширюються.

Відповідач 1 зазначав, що аналогічний висновок міститься у листі Верховного Суду України від 23 березня 1998 року № 1-4/83; листі Міністерства праці та соціальної політики України від 07 квітня 1998 року № 22-1558, а також у постанові Верховного Суду України від 13 жовтня 2009 року, яка є обов'язковою для всіх судів відповідно до ст. 244-2 КАС України.

Відповідач 1 відзначав, що ст. 42-9 КЗпП України, на яку посилається позивач, стосується змін в організації виробництва і праці, а у спірних правовідносинах йдеться про повну ліквідацію УМВС на Донецькій залізниці.

Відповідача 1 стверджував, що посилання позивача на КЗпП України в частині заборони звільнення жінок, що перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, не можуть бути взяті до уваги, оскільки п. 11 розділу ХІ Закону № 580 передбачено, що перебування працівників міліції у відпустці не є перешкодою для звільнення. Ця норма не визнана неконституційною, а відтак застосовується судами при вирішенні спорів.

Крім того, посилаючись на п. 3 ч. 1 ст. 85, ст. 92, ч. 3 ст. 113 Конституції України відповідач 1 стверджував, що у разі суперечності норм підзаконного акта з нормами закону, слід застосовувати норму закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Відповідач 1 зазначав, що не мав можливості працевлаштувати вивільнених працівників, оскільки УМВС на Донецькій залізниці ліквідовано без правонаступника, а повноваженнями щодо зобов'язання іншої юридичної особи працевлаштувати його працівників УМВС на Донецькій залізниці не наділене.

УМВС на Донецькій залізниці листом від 26 серпня 2015 року довело до відома ОСОБА_1, що на адресу Маріупольського міського центру зайнятості надіслана інформація про заплановане масове вивільнення працівників, та запропонувало їй звернутися для подальшого працевлаштування до ГУМВС України в областях або до центру зайнятості.

Маріупольський міський центр зайнятості надав перелік вакансій, які УМВС на Донецькій залізниці запропонувало ОСОБА_1 листом від 25 вересня 2015 року.

Однак позивач не надала згоду на запропоновану роботу та не повідомила про відмову від неї.

На цих підставах відповідач 1 стверджував, що запропонував ОСОБА_1 іншу роботу з метою забезпечення її працевлаштування, однак позивач від неї відмовилась.

Відповідач 1 зазначав, що передумовою отримання пропозиції щодо посад в поліції є наявність (виявлення) бажання, яке має бути оформлено письмово та подано у порядку, визначеному п. 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580.

Будь-якої заяви на ім'я начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області Аброськіна В.В. щодо прийняття на службу до поліції від ОСОБА_1 не надходило, тобто позивач не виявила бажання проходити службу в поліції.

У зв'язку з цим на підставі Положення № 114, наказу МВС України від 08 червня 2015 року № 659 та п. 10 розділу ХІ Закону № 580 старший лейтенант міліції ОСОБА_1 звільнена з органів внутрішніх справ (том 1 а.с. 179-184, том 3 а.с. 32-40).

Відповідач 2 - МВС України позов не визнав, надав письмової заперечення, сутність яких полягала у тому, що ОСОБА_1 правомірно звільнена з органів внутрішніх справ.

Вимоги позивача про зобов'язання МВС України працевлаштувати її на посаду у відповідних органах міністерства або Національної поліції України відповідач 2 вважав безпідставними, оскільки МВС України не наділено повноваженнями щодо призначення осіб на посади в структурі поліції.

Вимоги позивача про стягнення з МВС України грошового забезпечення за час вимушеного прогулу відповідач 2 вважав такими, що суперечать ч. 1 ст. 19 Закону № 565, постанові Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу ОВС», Інструкції про упорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499, оскільки ОСОБА_1 проходила службу в УМВС на Донецькій залізниці, де і отримувала грошове забезпечення.

Оскільки позивач безпосередньо у трудових відносинах з МВС України не перебувала, останнє позбавлено можливості здійснити нарахування та виплату їй грошового забезпечення (том 1 а.с. 159-162).

Відповідачі 3 і 4 - ГУ ДКСУ в області та Лінійний відділ свого ставлення до заявлених позовних вимог не висловили.

Про дату, час і місце проведення судового засідання сторони повідомлені належним чином з дотриманням вимог ст. ст. 33-36, 38 КАС України.

Позивач до судового засідання не з'явилася, надала клопотання про розгляд справи за її відсутності та за відсутності її представника, одночасно вказавши, що наполягає на задоволенні позовних вимог.

Відповідачі 1, 2, 3, 4 явку своїх представників до судового засідання не забезпечили.

У зв'язку з цим на підставі ч. 4 ст. 122, ч. 4 ст. 128 КАС України судове засідання проведене за відсутності представників сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

З'ясовуючи чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив наступне.

Відповідач 1 - Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці (ідентифікаційний код 08602371) зареєстроване як юридична особа 22 вересня 2009 року, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР) внесений запис за номером 1 034033.

З 15 липня 2015 року відповідач 1 перебуває в стані припинення.

На час судового розгляду запис про державну реєстрацію припинення УМВС на Донецькій залізниці до ЄДР не внесений (том 3 а.с. 12-13).

Відповідач 2 - Міністерство внутрішніх справ України (ідентифікаційний код 00032684) зареєстроване як юридична особа 17 жовтня 2000 року, про що 16 липня 2007 року до ЄДР внесений запис за номером 1 029042; в стані припинення не перебуває (том 3 а.с. 8-9).

Відповідач 3 - Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області (ідентифікаційний код 37967785) зареєстроване як юридична особа 02 грудня 2011 року, про що до ЄДР внесений запис за номером 1 040244; в стані припинення не перебуває (том 3 а.с. 10-11).

Відповідач 4 - Лінійний відділ на станції Красний Лиман Управління МВС України на Донецькій залізниці є структурним підрозділом відповідача 1 без статусу юридичної особи.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, що встановлено на підставі паспорту громадянина України серії НОМЕР_1, виданого Дзержинським РВ ХМУ ГУМВС України в Донецькій області 05 травня 2010 року (том 1 а.с. 113).

30 червня 2011 року на підставі наказу УМВС на Донецькій залізниці від 30 червня 2011 року № 219о/с ОСОБА_1 прийнята на службу до органів внутрішніх справ, про що свідчить запис № 1 у трудовій книжці серії НОМЕР_2 (том 1 а.с. 115).

Позивач має сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 27 березня 2014 року (том 1 а.с. 111).

29 квітня 2014 року на підставі рапорту ОСОБА_1 від 11 квітня 2014 року та свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 27 березня 2014 року УМВС на Донецькій залізниці виданий наказ № 135о/с «По особовому складу».

Цим наказом лейтенанту міліції ОСОБА_1 (М-147111), інспектору слідчого відділення лінійного відділу на станції Красний Лиман УМВС на Донецькій залізниці, надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 05 травня 2014 року по 17 березня 2017 року (том 1 а.с. 186).

Структуру Міністерства внутрішніх справ України визначав Закон України «Про загальну структуру і чисельність Міністерства внутрішніх справ України» від 10 січня 2002 року № 2925-ІІІ (далі - Закон № 2925).

Ст. 1 Закону № 2925 було передбачено, що в структуру Міністерства внутрішніх справ України входять управління, відділи Міністерства внутрішніх справ України на транспорті.

12 лютого 2015 року прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування органів внутрішніх справ» № 193-VIII (далі - Закон № 193).

На підставі п. 7 розділу І Закону № 193 у ст. 1 Закону № 2925 в абзаці четвертому слова «управління, відділи Міністерства внутрішніх справ України на транспорті» виключені.

Відповідно до п. 1 розділу ІІ Закону № 193 цей Закон набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування, а саме з 10 квітня 2015 року (офіційно оприлюднений в «Голосі України» від 09 квітня 2015 року № 64).

На виконання вимог Закону № 193 наказом МВС України від 14 квітня 2015 року № 431 «Про заходи щодо реформування органів внутрішніх справ» відповідальним особам міністерства доручено вжити заходи щодо ліквідації управлінь МВС на транспорті в установленому законодавством порядку.

08 червня 2015 року МВС України виданий наказ за № 659 «Про ліквідацію Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці».

У зв'язку з цим наказом МВС України від 22 червня 2015 року № 741 «Про організаційно-штатні зміни в підрозділах транспортної міліції» скорочені всі посади в УМВС на Донецькій залізниці.

21 липня 2015 року ОСОБА_1 під особистий підпис ознайомлена з попередженням від 13 липня 2015 року № 5/2241 про те, що у зв'язку з ліквідацією УМВС на Донецькій залізниці на підставі наказу МВС України від 08 червня 2015 року № 659 та відповідно до вимог наказів МВС України від 14 квітня 2015 року № 431 і від 22 червня 2015 року № 741 вона попереджається відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про майбутнє звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України або п. п. 63 «з», 64 «г» (через скорочення штатів) Положення № 114 (том 1 а.с. 187, том 3 а.с. 41).

Листом від 26 серпня 2015 року № 5/3004 УМВС на Донецькій залізниці повідомило ОСОБА_1, що відповідно до наказів МВС України від 14 квітня 2015 року № 431 та від 22 червня 2015 року № 741 скорочено усі посади апарату УМВС на Донецькій залізниці.

В листі від 26 серпня 2015 року також було зазначено, що 26 червня 2015 року на адресу Маріупольського міського центру зайнятості надіслана інформація про заплановане масове вивільнення працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці та направлено попередження про скорочення позивача із займаної нею посади.

У зв'язку з цим УМВС на Донецькій залізниці запропонувало ОСОБА_1 звернутися до керівництва територіальних підрозділів ГУМВС України в Донецькій, Луганській та інших областях за її вибором з питання працевлаштування для подальшого проходження служби.

Позивачу роз'яснено, що у випадку небажання проходити службу в органах внутрішніх справ їй необхідно звернутися до територіальних центрів зайнятості особисто (том 1 а.с. 185, том 2 а.с. 98, том 3 а.с. 42).

Докази на підтвердження факту отримання ОСОБА_1 листа від 26 серпня 2015 року суду не надані.

У відповідь на запит УМВС на Донецькій залізниці від 25 серпня 2015 року № 5/2974 листом від 15 вересня 2015 року № 07-3916 Маріупольський міський центр зайнятості надав інформацію про наявність вакансій на підприємствах м. Маріуполя (том 1 а.с. 193, том 2 а.с. 105-110, том 3 а.с. 49-54).

Разом з листом від 25 вересня 2015 року № 5/3869 УМВС на Донецькій залізниці надіслало на адресу ОСОБА_1 відомості щодо вакансій, надані Маріупольським міським центром зайнятості, для вирішення питання її працевлаштування (том 1 а.с. 190, том 2 а.с. 99, том 3 а.с. 44).

В цей перелік включені відомості про вакансії електромонтера, електрослюсаря, завідувача господарством, завідувача сектором, зварювальника, інженера, музичного керівника, кухаря, лаборанта, агронома, арматурника, бармена, бетоняра, викладача професійно-технічного навчального закладу, вихователя дошкільного навчального закладу, водія, газорізальника, вчителя з початкової освіти, головного бухгалтера, головного державного податкового ревізора-інспектора, головного казначея, дорожнього робочого, електромеханіка, начальника управління ДПІ, офіціанта, охоронника, покрівельника, психолога, медичної сестри, лікаря, слюсаря, поштаря, соціального психолога, спеціаліста державної служби, начальника відділу, монтажника, моториста, машиніста, тесляра, тракториста, фахівця тощо.

В переліку вакансій була вакансія міліціонера в Маріупольському МВДСО (до функціональних обов'язків якого належало здійснення охорони об'єктів усіх форм власності, виконання пропускного режиму, патрулювання об'єктів, що охороняються, забезпечення зберігання інвентарного майна охорони; вакансія передбачала направлення на навчання у Вінницьке вище професійне училище ДДСО при МВС України строком 4 місяці) (том 2 а.с. 100-101, том 3 а.с. 45-46).

Лист від 25 вересня 2015 року надісланий на адресу ОСОБА_1 рекомендованою поштовою кореспонденцією 02 жовтня 2015 року, про що свідчить фіскальний чек (том 1 а.с. 190, том 2 а.с. 102, том 3 а.с. 43).

На підставі відомостей он-лайн сервісу Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» «Відстеження пересилання поштових відправлень» встановлено, що поштове відправлення штрих кодовий ідентифікатор 253 вручене адресату - ОСОБА_1 09 жовтня 2015 року (том 1 а.с. 191, том 2 а.с. 103, том 3 а.с. 47).

05 листопада 2015 року УМВС на Донецькій залізниці виданий наказ № 249о/с «Про особовому складу».

Цим наказом відповідно до Положення № 114, наказу МВС України від 08 червня 2015 року № 659 та п. 10 розділу ХІ Закону № 580 старший лейтенант міліції ОСОБА_1 (М-147111), інспектор слідчого відділення лінійного відділу на станції Красний Лиман Управління МВС України на Донецькій залізниці, звільнена з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за п. 64 «г» (через скорочення штатів) 06 листопада 2015 року (том 1 а.с. 185).

06 листопада 2015 року до трудової книжки НОМЕР_2 на підставі наказу УМВС на Донецькій залізниці від 05 листопада 2015 року № 249о/с внесений запис № 2 про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ (том 1 а.с. 115).

Листом від 06 листопада 2015 року № 5/4795 УМВС на Донецькій залізниці повідомило ОСОБА_1, що наказом УМВС на Донецькій залізниці від 05 листопада 2015 року № 249о/с вона звільнена з органів внутрішніх справ за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення № 114 06 листопада 2015 року.

Позивачу запропоновано прибути во відділу кадрового забезпечення УМВС на Донецькій залізниці для отримання трудової книжки або надати письмову згоду на її направлення поштою.

Разом з листом від 06 листопада 2015 року позивачу направлений витяг з наказу УМВС на Донецькій залізниці від 05 листопада 2015 року № 249/о/с (том 1 а.с. 109).

Витяг з наказу УМВС на Донецькій залізниці від 05 листопада 2015 року № 249о/с та трудову книжку серії АХ 660409 позивач отримала 06 листопада 2015 року, про що свідчить власноручно складена нею розписка (том 1 а.с. 188, том 2 а.с. 111, том 3 а.с. 55).

Згідно з довідкою відділу документального забезпечення Головного управління Національної поліції в Донецькій області (без зазначення дати її складання) звернення ОСОБА_1 щодо прийняття на службу до Головного управління Національної поліції в Донецькій області за обліками відділу документального забезпечення не значаться (том 1 а.с. 192, том 2 а.с. 104, том 3 а.с. 48).

Як свідчить довідка про грошове забезпечення, видана УМВС на Донецькій залізниці, грошове забезпечення ОСОБА_1 у березні 2014 року становило 2 227,22 грн, у квітні 2014 року - 2 288,40 грн (том 1 а.с. 116).

Докази, які б спростовували наведені вище обставини, суду не надані.

Вирішуючи справу по суті, до спірних правовідносин суд застосовує нижченаведені норми права.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Верховенство права належить до однієї з засад адміністративного судочинства, що передбачено п. 1 ч. 1 ст. 7, ст. 8 КАС України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ (далі - Закон № 565), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону № 565 особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції.

Ч. 1 ст. 18 Закону № 565 було визначено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114).

Судом встановлено, на час виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 займала посаду інспектора слідчого відділення лінійного відділу на станції Красний Лиман УМВС на Донецькій залізниці та їй було присвоєне спеціальне звання «старший лейтенант міліції».

Отже, відповідно до п. 2 Положення № 114 позивач належала до середнього начальницького складу органів внутрішніх справ.

Таким чином, правовідносини з приводу проходження позивачем служби в органах внутрішніх справ були врегульовані спеціальним законодавством - Законом № 565, Положенням № 114 тощо, а тому норми інших законодавчих актів могли бути застосовані до цих відносин лише в разі відсутності відповідних норм права в спеціальному законодавстві та за умови, що приписи цих актів не суперечать характеру та змісту правовідносин з проходження служби в міліції, тобто в субсидіарному порядку.

П. 17 Положення № 114 встановлено, що вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Відповідно до пп. «є» п. 49 Положення № 114 особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються додаткові та соціальні відпустки (по вагітності, родах і догляду за дитиною).

Судом встановлено, що на час виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 мала дитину, яка не досягла трирічного віку, та перебувала у відпустці по догляду за дитиною.

Таким чином, в силу приписів п. 17 Положення № 114 ОСОБА_1 користувалася всіма правами і пільгами, які встановлені законодавством для матерів.

Ч. 3 ст. 184 КЗпП України установлено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - ч. 6 ст. 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

У відповідності до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я).

Отже, ОСОБА_1 могла бути звільнена лише у випадку повної ліквідації установи, за умови її обов'язкового працевлаштування.

Впродовж 2015 року відбувалося реформування органів внутрішніх справ.

Так, на підставі Закону № 193, який набрав чинності 10 квітня 2015 року, з структури МВС України виключені управління та відділи на транспорті, до яких належало УМВС на Донецькій залізниці.

Прийняття Закону № 193 мало наслідком видання МВС України наказів від 14 квітня 2015 року № 431, від 08 червня 2015 року № 659 та від 22 червня 2015 року № 741, які передбачали ліквідацію УМВС на Донецькій залізниці та скорочення всіх його штатів і посад.

Відповідно до пп. «г» п. 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Суд вважає обґрунтованими доводи позивача стосовно того, що оскільки Положення № 114 не регламентує процедуру звільнення через скорочення штатів до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 49-2 КЗпП України.

Згідно з ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

21 липня 2015 року ОСОБА_1 під особистий підпис ознайомлена з попередженням про звільнення через скорочення штатів у зв'язку з ліквідацією УМВС на Донецькій залізниці.

Суд критично оцінює доводи відповідача 1 про те, що норми КЗпП України в даному випадку не підлягають застосуванню, оскільки, попереджаючи ОСОБА_1 про майбутнє звільнення, УМВС на Донецькій залізниці безпосередньо посилалося на ст. 49-2 КЗпП України, про що свідчить текст врученого позивачу попередження.

Оцінюючи виконання УМВС на Донецькій залізниці обов'язку щодо обов'язкового працевлаштування ОСОБА_1 в контексті положень ч. 3 ст. 184 КЗпП України та п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд виходить з наступного.

Листом від 26 серпня 2015 року № 5/3004 УМВС на Донецькій залізниці запропонувало ОСОБА_1 звернутися до керівництва територіальних підрозділів ГУМВС України в Донецькій, Луганській та інших областях за її вибором з питання працевлаштування для подальшого проходження служби. Позивачу роз'яснено, що у випадку небажання проходити службу в органах внутрішніх справ, їй необхідно звернутися до територіальних центрів зайнятості особисто.

Суд відзначає, що лист від 26 серпня 2015 року, адресований позивачу, не містив жодної конкретної пропозиції роботи.

При цьому, суд враховує, що станом на 21 липня 2015 року (день ознайомлення позивача з попередженням про звільнення), а також станом на 26 серпня 2015 року (дата надіслання листа з пропозицією звернутися до територіальних органів ГУМВС України в областях або до центру зайнятості) рішення про ліквідацію територіальних органів МВС України прийнято не було, відповідна постанова прийнята Кабінетом Міністрів України лише 16 вересня 2015 року.

Наведене зумовлює висновок, що УМВС на Донецькій залізниці мало об'єктивну можливість самостійно звернутися до територіальних органів МВС України або безпосередньо до міністерства, отримати перелік наявних у них вакансій, які відповідають освіті, спеціалізації, кваліфікації та досвіду роботи ОСОБА_1, та запропонувати їй ці вакансії.

Однак цього УМВС на Донецькій залізниці зроблено не було, натомість відповідач 1 запропонував позивачу самостійно звертатися до ГУМВС України в областях для пошуку підходящої їй роботи, тим самим переклавши на позивача свій обов'язок по її обов'язковому працевлаштуванню.

Суд не приймає доводи УМВС на Донецькій залізниці стосовно того, що воно не наділена повноваженнями працевлаштовувати працівників до інших підприємств, установ та організацій, оскільки ч. 3 ст. 184 КЗпП України покладає на підприємство, установу, організацію, що ліквідується, обов'язок забезпечити обов'язкове працевлаштування жінки, яка має дитину у віці до трьох років.

Судом встановлено, що разом з листом від 25 вересня 2015 року УМВС на Донецькій залізниці надіслало на адресу ОСОБА_1 відомості про вакансії, наявні у Маріупольському міському центрі зайнятості.

Переліку вакансій, направлений на адресу ОСОБА_1, свідчить, що УМВС на Донецькій залізниці жодного опрацювання наданих Маріупольським міським центром зайнятості відомостей не здійснювало (з урахуванням фаху, освіти, досвіду роботи позивача тощо).

Суд критично оцінює доводи УМВС на Донецькій залізниці, що в переліку була вакансія міліціонера в Маріупольському МВДСО, оскільки лист з пропозицією цієї вакансії направлений позивачу 25 вересня 2015 року, тобто після прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ».

До того ж відомості ЄДР свідчать, що Маріупольський міжрайонний відділ управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Донецькій області (ідентифікаційний код 37885304) перебував в стані припинення з 17 листопада 2015 року, а Департамент державно служби охорони при МВС України (ідентифікаційний код 08596819) - з 16 листопада 2015 року.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що УМВС на Донецькій залізниці не виконало належним чином обов'язку щодо обов'язкового працевлаштування ОСОБА_1

02 липня 2015 року Верховною Радою України прийнятий Закон України «Про Національну поліцію» № 580-VIII (далі - Закон № 580), який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Закон № 580 офіційно оприлюднений 06 серпня 2015 року у газеті «Голос України» № 141-142.

Відповідно до п. 1 розділу ХІ Закону № 580 цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Таким чином, з 07 серпня 2015 року набули чинності п. п. 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI Закону № 580.

Відповідно до п. 8 розділу ХІ Закону № 580 з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно з п. 9 розділу ХІ Закону № 580 працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Згідно з абз. 1 п. 10 розділу ХІ Закону № 580 працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Системний аналіз правових норм, що містяться у п. п. 9 і 10 розділу ХІ Закону № 580, зумовлює висновок, що питання стосовно подальшого проходження служби діючими співробітниками міліції мало бути вирішено до 06 листопада 2015 року включно.

Пп. 1 п. 7 розділу ХІ Закону № 580 Кабінету Міністрів України доручено в місячний строк забезпечити створення центрального органу виконавчої влади поліції України та його територіальних органів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 641 «Про утворення Національної поліції України» утворена Національна поліція України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ.

Відповідно до п. 1 Положення про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877, Національна поліція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворені як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції. Цією ж постановою вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ.

Аналіз положень Законів № 565, № 580, постанов Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 641, від 28 жовтня 2015 року № 877, від 16 вересня 2015 року № 730 зумовлює висновок, що новоутворені територіальні органи Національної поліції не є правонаступниками територіальних органів Міністерства внутрішніх справ.

Територіальні органи Міністерства внутрішніх справ припиняються як юридичні особи шляхом їх ліквідації. При цьому в силу положень ст. 104 Цивільного кодексу України така форма припинення юридичної особи як ліквідація не передбачає правонаступництва.

Разом з цим, суд відзначає, що згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду України від 19 січня 2016 року у справі № 21-2225а15, можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

За висновком суду, оспорюваний наказ УМВС на Донецькій залізниці від 05 листопада 2015 року № 249о/с в частині звільнення позивача підлягає визнанню протиправним та скасуванню, оскільки виданий з порушенням вимог п. 17 Положення № 114, ч. 3 ст. 184 КЗпП України, не відповідає критеріям, наведеним у п. п. 1, 3, 5, 6 ч. 3 ст. 2 КАС України, а позивач звільнена без обов'язкового працевлаштування.

Як наслідок, позовні вимоги ОСОБА_1 до УМВС на Донецькій залізниці про визнання протиправним та скасування наказу від 05 листопада 2015 року № 249о/с в частині її звільнення підлягають задоволенню.

Суд не приймає посилання відповідача 1 на п. 11 розділу ХІ Закону № 580, відповідно до якого перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Така позиція суду ґрунтується на тому, що відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Положення п. 11 розділу ХІ Закону № 580 не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, незважаючи на те, що вони не визнані неконституційними, оскільки закріплена в них норма звужує зміст та обсяг прав працівників міліції - жінок, які мають дитину у віці до трьох років, порівняно з нормою, закріпленою у ч. 3 ст. 184 КЗпП України.

П. 24 Положення № 114 визначено, що у разі незаконного звільнення особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді.

Таким чином, належним способом захисту прав ОСОБА_1, порушених внаслідок незаконного звільнення, є поновлення її на посаді з інспектора слідчого відділення лінійного відділу на станції Красний Лиман Управління МВС України на Донецькій залізниці, з якої вона звільнена 06 листопада 2015 року, з 07 листопада 2015 року.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, суд враховує, що на час судового розгляду процес ліквідації УМВС на Донецькій залізниці не завершився, запис про державу реєстрацію припинення УМВС на Донецькій залізниці як юридичної особи до ЄДР не внесений, а тому питання щодо обов'язкового працевлаштування працівників відповідача 1 відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України має вирішуватися ліквідаційною комісією УМВС на Донецькій залізниці.

У зв'язку з цим вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання МВС України працевлаштувати її на посаду у відповідних органах міністерства або Національної поліції України не підлягають задоволенню.

З приводу вимог позивача про стягнення з МВС України середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає наступне.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ визначає Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за № 205/14896 (далі - Інструкція № 499).

Відповідно до п. 1.6. Інструкції № 499 грошове забезпечення рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби.

Згідно з п. 24 Положення № 114 у разі незаконного звільнення особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік.

Відповідно до пп. 3.5.2. п. 3.5. Інструкції № 499 особам рядового і начальницького складу, звільненим з органів внутрішніх справ, а потім поновленим на службі у зв'язку з визнанням незаконним звільнення, грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачується за посадою, з якої вони були звільнені, але не більше як за один рік.

Позивач проходила службу та отримувала грошове забезпечення в УМВС на Донецькій залізниці, отже вимоги позивача про стягнення з МВС України середнього заробітку за час вимушеного прогулу не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню.

Виплата незаконно звільненій особі рядового і начальницького складу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу не є санкцією, а має компенсаційний характер. Її призначення - компенсувати працівнику міліції грошове забезпечення, яке він не отримав внаслідок вимушеного прогулу, тобто періоду часу, впродовж якого з вини органу внутрішніх справ він був позбавлений можливості працювати.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 05 травня 2014 року по 17 березня 2017 року.

Оскільки в період перебування особи рядового і начальницького складу у відпустці по догляду за дитиною виплата грошового забезпечення не передбачена, суд не вважає за необхідне виходити за межі позовних вимог на підставі ч. 2 ст. 11 КАС України та стягувати з УМВС на Донецькій залізниці на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Суд зауважує, що до відповідачів 3 і 4 - ГУ ДКСУ в області та Лінійного відділу, які залучені судом під час первісного розгляду справи, позивач жодних вимог не заявляла, а за вимогами, які розглянуті та вирішені судом по суті належним відповідачем є УМВС на Донецькій залізниці.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, беручи до уваги, що ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 94 КАС України судові витрати присудженню не підлягають

Керуючись Конституцією України, ст.ст. 2-15, 17-20, 23, 26, 69-72, 94, 98, 159-163, 167, 185-186, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, -

постановив:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці, Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, Лінійного відділу на станції Красний Лиман Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання працевлаштувати та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці від 05 листопада 2015 року № 249о/с «По особовому складу» в частині звільнення зі служби в органах внутрішніх справ старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 (М-147111), інспектора слідчого відділення лінійного відділу на станції Красний Лиман Управління МВС України на Донецькій залізниці, 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил (з постановленням на військовий облік) відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, наказу МВС України від 08 червня 2015 року № 659 «Про ліквідацію Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці» (із змінами) та п. 10 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» за п. 64 «г» (через скорочення штатів).

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора слідчого відділення лінійного відділу на станції Красний Лиман Управління Міністерства внутрішніх справ України на Донецькій залізниці з 07 листопада 2015 року.

4. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

5. Постанова в частині поновлення позивача на посаді підлягає негайному виконанню.

6. Постанова прийнята у нарадчій кімнаті, її вступна та резолютивна частина проголошені у судовому засіданні 17 січня 2017 року.

7. Повний текст постанови виготовлений 23 січня 2017 року.

8. Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецькій окружний адміністративний суд в порядку, визначеному ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

9. Постанова набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя Кравченко Т.О.

Судді Волгіна Н.П.

Молочна І.С.