Справа № 2а-5516/11/2670
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2017-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

10 січня 2017 року 09:10 справа №2а-5516/11/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до1. Апарату Верховної Ради України 2. Керівника Апарату Верховної ради України Зайчука Валентина Олександровича
провизнання протиправним розпорядження та зобов'язання вчинити дії
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративними позовом до Апарату Верховної Ради України (далі по тексту - відповідач 1) та Керівника Апарату Верховної Ради України Зайчука Валентина Олександровича (далі по тексту - відповідач 2), в якому, з урахуванням уточнень від 17 жовтня 2016 року, просить: 1) скасувати в цілому розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України "Про внесення змін до Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України №1754 від 01 квітня 2011 року про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника-консультанта народного депутата України" від 06 липня 2011 року №3650; 2) стягнути на користь позивача з відповідача 1 за час вимушеного прогулу 567 656,22 грн., які складаються з еквіваленту суми, як компенсація за недоотримання % від вкладення коштів на депозит до банку у вигляді доларів США, які були б придбані позивачем на ці кошти, та різницю між сумою в доларах в банку і ту, що позивач зараз отримає, та на яку зможе придбати долари, моральної шкоди - 200 000,00 грн., заробітної плати за час вимушеного прогулу - 66 258,06 грн., відпускних (основна відпустка та додаткова відпустка за стаж роботи в держорганах), допомоги на оздоровлення до відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань - 29179,92 грн.; 3) компенсувати витрати позивача на судовий збір, який незаконно вимагали в позивача у Вищому адміністративному суді України для розгляду справ №2а-3931/12/2670 та №2а-5516/11/2670.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 липня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2012 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 грудня 2015 року К/9991/27934/12 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 липня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2012 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Автоматизованою системою документообігу Окружного адміністративного суду міста Києва адміністративну справу передано на розгляд судді Кузьменку В.А.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2016 року прийнято адміністративну справу №2а-5516/11/2670 до провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 03 жовтня 2016 року позивач позовні вимоги підтримав, представник відповідача 1 проти задоволення позову заперечив; відповідач 2 свого представника до суду не направив.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неприбуття представника відповідача 2, беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 січня 2017 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про скасування в цілому розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України від 06 липня 2011 року №3650 "Про внесення змін до Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України №1754 від 01 квітня 2011 року про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника-консультанта народного депутата України" та стягнення на користь позивача відпускних (основна відпустка та додаткова відпустка за стаж роботи в держорганах), допомоги на оздоровлення до відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

01 квітня 2011 року розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України "Про звільнення ОСОБА_1 - помічника-консультанта народного депутата України" №1754 позивача звільнено 01 квітня 2011 року з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 за власним бажанням (стаття 38 Кодексу законів про працю України).

Позивач вважає, що вищезазначене розпорядження без його заяви про звільнення, надання відпустки та допомоги на оздоровлення є необґрунтованим і незаконним та порушує вимоги чинного законодавства України, у зв'язку з чим йому повинні виплатити усі необхідні при звільненні суми, заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

Відповідачі письмового заперечення проти адміністративного позову до суду не надали.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Матеріали справи підтверджують, що розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України "Про зарахування ОСОБА_1 на посаду помічника-консультанта народного депутата України" від 16 квітня 2009 року №1801 позивача зараховано з 01 квітня 2009 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України "Про державну службу" із залишенням раніше присвоєного четвертого рангу державного службовця. Встановлено позивачу: заробітну плату в сумі 2 600,00 грн. на місяць; осадовий оклад - 1 901,00 грн. на місяць; надбавку за 4 ранг державного службовця - 140,00 грн. на місяць; надбавку за вислугу років в розмірі 20 відсотків від суми посадового окладу і надбавки за ранг.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України "Про звільнення ОСОБА_1 - помічника-консультанта народного депутата України" від 01 квітня 2011 року №1754 позивача звільнено 01 квітня 2011 року з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 за власним бажанням (стаття 38 Кодексу законів про працю України), відділу бухгалтерського обліку, фінансів, планування та контролю Управління справами Апарату Верховної Ради України доручено провести виплату компенсації за 60 календарних днів невикористаної основної відпустки та за 16 календарних днів додаткової відпустки згідно із статтею 35 Закону України "Про державну службу" в межах фонду, встановленого народному депутату України ОСОБА_3 для оплати праці помічників-консультантів відповідно до статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України".

Розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України "Про внесення змін до Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України №1754 від 01 квітня 2011 року про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника-консультанта народного депутата України" від 06 липня 2011 року №3650 у зв'язку із наданням додаткових документів внесено зміни до вищезазначеного розпорядження №1754 та викладено його в новій редакції: "1. Вважати датою звільнення ОСОБА_1 з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 6 липня 2011 року у зв'язку із систематичним невиконанням ним без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором (пункт 3 статті 40 КЗпП України). 2. Відділу бухгалтерського обліку, фінансів, планування та контролю Управління справами Апарату Верховної ради України провести розрахунки в порядку та у відповідності з чинним законодавством України, передбаченим при звільненні помічників-консультантів народних депутатів України."

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 травня 2012 року у справі №2а-3931/12/2670, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2012 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 вересня 2014 року, позов задоволено частково, зобов'язано Апарат Верховної Ради України скасувати пункт 1 розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України від 06 липня 2011 року № 3650 "Про внесення змін до Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України № 1754 від 01 квітня 2011 року про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника-консультанта народного депутата України" в частині: "у зв'язку із систематичним невиконання ним без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором (пункт 3 ст. 40 КЗпП України)", в решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 грудня 2015 року К/9991/27934/12 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 липня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2012 року у справі №2а-5516/11/2670 скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України №1754 від 01 квітня 2011 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині поновлення на посаді відмовлено, в решті позовних вимог справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Повертаючи справу на новий розгляд Вищий адміністративний суд України зазначив, що в решті позовних вимог щодо надання невикористаної відпустки та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, в т.ч. щодо його розміру та періоду вимушеного прогулу, обставини справи судами досліджені не були.

Отже, Окружний адміністративний суд міста Києва повинен розглянути позовні вимоги щодо стягнення на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу та інших заявлених до стягнення сум.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю в Україні при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 травня 2012 року у справі №2а-3931/12/2670, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2012 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 вересня 2014 року, позов задоволено частково, зобов'язано Апарат Верховної Ради України скасувати пункт 1 розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України від 06 липня 2011 року № 3650 "Про внесення змін до Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України № 1754 від 01 квітня 2011 року про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника-консультанта народного депутата України" в частині: "у зв'язку із систематичним невиконання ним без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором (пункт 3 ст. 40 КЗпП України)", в решті позовних вимог відмовлено.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що датою звільнення ОСОБА_1 відповідно до розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 06 липня 2011 року №3650 "Про внесення змін до Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України №1754 від 01 квітня 2011 року про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника-консультанта народного депутата України" є 06 липня 2011 року.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, датою звільнення позивача є 06 липня 2011 року.

Як зазначив Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 23 грудня 2015 року К/9991/27934/12, оскільки з позивачем було укладено строковий трудовий договір на час повноважень народного депутата, на даний час повноваження народного депутата ОСОБА_3 закінчились, а тому позовні вимоги в частині поновлення позивача на посаді задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 23 Кодексу законів про працю України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23).

Депутатські повноваження народного депутата ОСОБА_3 закінчилися 12 грудня 2012 року, про що зазначено на офіційному сайті Верховної Ради України.

Отже, з урахуванням укладення позивачем строкового договору, який відповідно до вимог чинного законодавства припинився 12 грудня 2012 року, часом вимушеного прогулу позивача, за який йому має бути виплачена середня заробітна плата, є період з 06 липня 2011 року по 12 грудня 2012 року.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок №100), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Абзацом другим пункту 8 Порядку №100 встановлено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку №100 середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Враховуючи, що відповідач 1 не надав суду довідку про середньомісячну та середньоденну заробітну плату ОСОБА_1, визначити розмір суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу судом самостійно не видається за можливе; тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача 1 середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 06 липня 2011 року по 12 грудня 2012 року без зазначення конкретної суми.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача 1 еквівалентної суми, як компенсації за недоотримання % від вкладення коштів на депозит до банку у вигляді доларів США, які були б придбані позивачем на ці кошти, та різницю між сумою в доларах в банку і ту, що позивач зараз отримає, та на яку зможе придбати долари, суд звертає увагу на те, що жодних доказів на підтвердження розміру еквівалентної суми позивачем до суду не надано, а, відтак, вказані вимоги є необґрунтованими та не підтверджуються належними доказами, а тому не підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог про компенсацію витрат позивача на судовий збір, який незаконно вимагали в позивача у Вищому адміністративному суді України для розгляду справ №2а-3931/12/2670 та №2а-5516/11/2670, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Частиною п'ятою статті 213 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до касаційної скарги додається, серед іншого, документ про сплату судового збору.

Таким чином сплата судового збору за подачу касаційної скарги є обов'язком сторони, яка оскаржує відповідні судові рішення.

Згідно частин першої - третьої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Частиною шостою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції або Верховний Суд України, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно статті 97 Кодексу адміністративного судочинства України суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані.

Відповідно до статті 98 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у постанові суду або ухвалою. Особи, які беруть участь у справі, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі можуть оскаржити судове рішення щодо судових витрат, якщо це стосується їхніх інтересів.

Отже, сплата судового збору є обов'язком сторін у адміністративному процесі та розподіл судових витрат здійснюється судами відповідно до вимог статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку ж, якщо позивач вважає, що з нього неправомірно стягнуто судовий збір, він має право оскаржити судове рішення щодо судових витрат.

Окрім того, суд звертає увагу, що оплата судового збору у справі №2а-3931/12/2670 не має відношення до судового збору у справі, яка розглядається.

Суд також не погоджується із позовними вимогами про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн., виходячи з наступного.

За визначенням статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Вирішуючи спір про відшкодування моральної та матеріальної шкоди суду належить встановити обставини наявності такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, зокрема: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві втрат майнового та немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Поряд із цим в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту завдання позивачу моральної шкоди, а також наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням (бездіяльністю) відповідачів; крім того, позовна заява не містить підтверджених документально обставин, з яких виходив позивач при визначенні розміру заявленої до відшкодування шкоди, та обґрунтованого розрахунку спірної суми.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачами не доведено правомірності не виплати позивачу заробітної плати за час вимушеного прогулу з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць виконуються негайно.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 липня 2011 року по 12 грудня 2012 року.

3. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

4. Допустити негайне виконання постанови в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко