Справа № 826/12112/16
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2017-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ
20 січня 2017 року № 826/12112/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії:

головуючого судді Шулежка В.П., судді Іщука І.О., судді Погрібніченка І.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання неправомірною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Державної фіскальної служби України (далі - відповідач, ДФС України), в якому просив:

визнати неправомірною бездіяльність відповідача щодо залишення без розгляду рапорту позивача від 14.04.2016 про перерахунок вислуги років;

зобов`язати відповідача зарахувати час навчання позивача у Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна у період з 15.08.1994 по 14.06.1997 у загальний строк військової служби та безперервної служби та внести зміни у всі відповідні документи;

зобов`язати відповідача провести позивачу перерахунок розмірів щомісячної надбавки за вислугу років на військовій службі за посадою "ліцеїст" у період з 24.08.1994 по 14.06.1997 з урахуванням навчання у Київському військовому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою та здійснити всі належні виплати за період проходження служби в даному навчальному закладі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем усупереч вимог Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу" протиправно не зараховано до строку військової служби його навчання у Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна, що призвело до порушення права позивача на отримання належного грошового забезпечення та щомісячних надбавок за вислугу років.

Відповідач подав письмові заперечення проти позову, в яких вказує на те, що виходячи з приписів чинного законодавства, навчання в Київському військовому ліцеї не визначено як проходження військової служби, а тому підстав для зарахування періоду навчання позивача в Київському військовому ліцеї до загального строку військової служби у суб`єкта відповідача немає.

З урахуванням положень частини 4 статті 122 КАС України суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з архівної довідки Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 26.02.2016 №179/1/1987 позивач проходив навчання у Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна на посаді ліцеїста у період з 24.08.1994 по 14.06.1997.

Згідно з даними послужного списку позивача 24.07.1997 йому присвоєне звання рядового міліції. Після закінчення Національної академії внутрішніх справ України у 2001 році, в період з 30.07.2001 по 17.09.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ.

Починаючи з 18.09.2015 зарахований у розпорядження Державної фіскальної служби України, де на даний час займає посаду першого заступника начальника Головного управління внутрішньої безпеки згідно наказу ДФС України від 18.01.2016 №59-о.

Позивач звернувся з рапортом від 14.04.2016 до відповідача щодо перерахунку вислуги років з урахуванням терміну навчання у Київському військовому ліцеї.

Листом від 20.04.2016 ДФС України повідомила позивача про залишення без розгляду питання щодо перерахунку вислуги років та зарахування строку навчання в Київському військовому ліцеї до загальної вислуги років для призначення пенсії.

Позивач такі дії відповідача вважає незаконними та такими, що порушують його права, свободи та інтереси, за захистом яких звернувся з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).

Згідно статті 2 цього Закону, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону № 2232-XII на строкову військову службу призиваються придатні для цього за станом здоров`я громадяни України чоловічої статі, яким до дня відправлення у військові частини виповнилося 18 років, та старші особи, які не досягли 27-річного віку і не мають права на звільнення або відстрочку від призову на строкову військову службу.

Тобто, необхідною умовою прийняття на строкову військову службу в мирний час є, зокрема, досягнення громадянином України чоловічої статті призовного віку, передбаченого у вказаній вище нормі.

Також, відповідно до частини другої статті 15 Закону № 2232-XII громадяни призовного віку в добровільному порядку можуть бути прийняті на військову службу за контрактом на умовах, передбачених частиною першою статті 20 цього Закону, та в порядку, визначеному положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Видами такої служби згідно з частиною четвертою статті 2 Закону № 2232-XII є:

строкова військова служба;

військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період;

військова служба за контрактом осіб рядового складу;

військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу;

військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів);

військова служба за контрактом осіб офіцерського складу;

військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Так, як встановлено судом, відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 24 Закону № 2232-XII (в редакції Закону, яка діяла в період з 25.03.1992 по 30.07.1999) початком перебування на військовій службі вважався, зокрема, й день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, для допризовників, призовників і військовозобов`язаних.

У новій редакції цього Закону, яка набрала чинності з 31.07.1999 і, з відповідними змінами та доповненнями, діє на даний момент, стаття 24 Закону № 2232-XII не пов`язує початок перебування на військовій службі з днем прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею).

Зазначена норма Закону № 2232-XII передбачає, що початком проходження військової служби є:

1) день відправлення у військову частину з обласного збірного пункту - для громадян, призваних на строкову військову службу;

2) день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації;

3) день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних;

4) день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Водночас, положеннями статей 8 та 12 Закону № 2232-XII визначено, що громадяни України, які виявили бажання вступити до вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів, можуть проходити попередню підготовку в загальноосвітніх навчальних закладах, військових ліцеях, ліцеях з посиленою військово-фізичною підготовкою, у військових оркестрах, навчальних закладах громадських організацій, на підготовчих курсах при вищих військових навчальних закладах або військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів.

Відтак, з метою якісної підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів, постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 № 490 "Про реформування військової освіти" на базі Київського суворовського військового училища утворено Київський військовий ліцей.

Проаналізувавши наведені норми законодавства, суд приходить до висновку, що навчання у Київському військовому ліцеї, який створений з метою якісної підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів, не можна вважати навчанням у військовому навчальному закладі, а отже і проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що закріплений у частині четвертій статті 2 Закону № 2232-XII.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постановах від 27.03.2012 р. у справі № 21-7а12, від 16.04.2013 у справі № 21-107а13, від 01.10.2013 у справі № 21-330а13 та Вищим адміністративним судом України в ухвалах від 06.03.2014 (справа № К/9991/15855/11), від 16.05.2014 (справа № К-19881/10), від 17.08.2016 (справа № К/800/45183/15).

У відповідності до частин першої, другої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За викладених обставин, враховуючи правову позицію Верховного Суду України, суд вважає, що відповідачем правомірно відмовлено позивачу в зарахуванні періоду навчання у Київському військовому ліцеї до загального строку військової служби, а тому відсутні підстави для визнання неправомірною бездіяльність відповідача щодо залишення без розгляду рапорту позивача від 14.04.2016 про перерахунок вислуги років.

Як наслідок, відсутні й підстави для зобов`язання відповідача зарахувати час навчання позивача у Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна у період з 15.08.1994 по 14.06.1997 у загальний строк військової служби та безперервної служби та внести зміни у всі відповідні документи та провести позивачу перерахунок розмірів щомісячної надбавки за вислугу років на військовій службі за посадою "ліцеїст" у період з 24.08.1994 по 14.06.1997 з урахуванням навчання у Київському військовому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою та здійснити всі належні виплати за період проходження служби в даному навчальному закладі.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час розгляду справи доводи позивача були спростовані, останнім не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, натомість відповідачем доведено правомірність прийнятого ним рішення.

Враховуючи наведене, проаналізувавши норми законодавства та надавши оцінку наявним доказам у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи положення статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, відшкодування судового збору позивачу не підлягає.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Головуючий суддя В.П. Шулежко

Суддя І.О. Іщук

Суддя І.М. Погрібніченко