Справа № 826/12146/16
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2017-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

19 січня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Парінова А.Б., Беспалова О.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Президента Університету сучасних знань ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом Всеукраїнської громадської організації "Комітет конституційно-правового контролю України" до Президента Університету сучасних знань ОСОБА_2 про визнання протиправними дій,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Президента Університету сучасних знань ОСОБА_2, у якому просив:

визнати дії Президента ПВНЗ "Університет сучасних знань" ОСОБА_2, що полягають у відмові в задоволенні запиту на інформацію позивача та ненаданні запитаної інформації на запит на інформацію позивача - протиправними;

стягнути з відповідача компенсацію витрат на правову допомогу, які з вини Відповідача поніс Позивач, у зв'язку з підготовкою даної позовної заяви, відповідно до Договору про надання юридичних послуг (правових послуг, правової допомоги) від 22 квітня 2016 р. у розмірі 3 500 грн.;

стягнути з відповідача витрати, понесені позивачем на оплату судового збору за подання даної позовної заяви.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2016 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Президента Університету сучасних знань ОСОБА_2, що полягають у відмові в задоволені запиту на інформацію Всеукраїнської громадської організації "Комітет конституційно-правового контролю України". Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідач із таким рішенням не погодився, у поданій ним апеляційній скарзі просить його скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні вимог позивача, при цьому вказує на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, прийняте в порядку скороченого провадження за правилами ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом - КАС України), то апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції виходить із таких фактичних обставин.

Судом установлено, що Всеукраїнська громадська організація "Комітет конституційно-правового контролю України" звернулась до Президента Університету сучасних знань ОСОБА_2, як до розпорядника інформації, із запитами про надання інформації від 13.01.2016 №23/1-16 , яка є предметом суспільного інтересу.

Заявник просив надати належним чином засвідчені копії документів: статуту ВНЗ; свідоцтва про реєстрацію ВНЗ; ліцензії на провадження ВНЗ освітньої діяльності за відповідними спеціальностями та додатки до них; сертифікат про акредитацію освітньої програми ВНЗ; витяг ВНЗ із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; перелік структурних підрозділів та робочих органів ВНЗ з виказанням їх адрес, телефонів, прізвищ керівників; правил прийому до ВНЗ у 2016 році; Положення про приймальну комісію ВНЗ у 2016 році; Наказу про затвердження складу приймальної комісії ВНЗ у 2016 році; переліку та вартості платних освітніх та інших послуг, які надаються ВНЗ та його структурними підрозділами; Плану роботи ВНЗ у сферах наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності.

Відповідач листом від 15.02.2016 №212Я повідомив Всеукраїнську громадську організацію "Комітет конституційно-правового контролю України", що у зв'язку із складним матеріальним станом, Університет не має можливості виготовити копії запитуваних документів та зазначив, що інформація, що запитується міститься на сайті Університету за посиланням: http://www.umk.edu.ua/ua/. Також, в листі зазначено, що інформація щодо ліцензій та сертифікатів про акредитацію знаходиться в Міністерства освіти та науки України, як органу державної влади, що здійснює ліцензування освітньої діяльності в Україні.

Позивач, вважаючи, що відповідач протиправно відмовив йому у задоволенні запиту на інформацію, звернувся до суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість доводів позивача та наявність у зв'язку із цим правових підстав для задоволення його вимог.

Перевіривши правову оцінку обставин справи, повноту їх встановлення та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» право на доступ до публічної інформації гарантується обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

За визначенням частини 1 статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Згідно із частиною 1 статті 34 Закону України «Про вищу освіту» безпосереднє управління діяльністю вищого навчального закладу здійснює його керівник (ректор, президент, начальник, директор тощо).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації визнаються особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків.

Поряд із цим, в силу пункту 4 частини 2 статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» до розпорядників інформації, зобов'язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб'єкти господарювання, які володіють іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

Згідно із частиною 4 статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

При цьому в силу частини 3 статті 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

За такого нормативно-правового регулювання, судом правильно установлено, що відповідач є розпорядником інформації у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації» і даний спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, водночас доводи відповідача про те, що положення наказного закону на нього не поширюються, є помилковими.

Згідно частини 2 статті 29 Закону України «Про інформацію» предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Стаття 53 Конституції України гарантує право кожного на освіту. Повна загальна середня освіта є обов'язковою. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що запитувана позивачем інформація є такою, що становить суспільний інтерес, оскільки забезпечує реалізацію конституційного права на освіту.

Пунктами 3, 6 частини 1 статті 21 Закону України «Про громадські об'єднання» визначено право громадських об'єднань на одержання у порядку, визначеному Законом, публічної інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та на здійснення інших прав, не заборонених Законом.

Водночас, за правилами частини 2 статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Наведені правові норми дають підстави для висновку про необґрунтованість посилань скаржника на те, що позивач є неналежним запитувачем інформації. Право на отримання публічної інформації, що становить суспільний інтерес законодавцем не ставиться у залежність від статутної діяльності відповідного суб'єкта.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про доступ до публічної інформації» інформація на запит надається безкоштовно. Проте, у разі якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов'язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк. Розмір фактичних витрат визначається відповідним розпорядником на копіювання та друк в межах граничних норм, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо розпорядник інформації не встановив розміру плати за копіювання або друк, інформація надається безкоштовно. При наданні особі інформації про себе та інформації, що становить суспільний інтерес, плата за копіювання та друк не стягується.

З матеріалів справи вбачається, що у запиті на інформацію від 13 січня 2016 року вих. №23/1-16 позивач вказав, що готовий виконати всі зобов'язання, покладені на нього як на запитувача інформації відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Поряд із цим, відповідач у його відповіді на запит не визначив розміру плати за копіювання або друк, зазначивши про те, що в силу кризової фінансово-економічної ситуації в країні та складного матеріального стану, Університет не має можливості на даний час виготовити копії запитуваних документів.

Отже, відповідач відмовив у наданні позивачеві запитуваної ним інформації.

Відповідно до частини 1 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити у задоволенні запиту на інформацію в таких випадках: розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини 2 статті 6 цього Закону; особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною 5 статті 19 цього Закону.

Таким чином, підстави, відповідно до яких відповідач відмовив позивачу в задоволенні його запиту на інформацію, не передбачені частиною 1 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач, як розпорядник публічної інформації, відмовляючи позивачу у задоволенні запиту на інформацію, діяв з порушенням норм Закону України «Про доступ до публічної інформації».

З приводу повідомлення у відповіді на запит, що запитувана інформація міститься на сайті Університету за посиланням: http://www.umk.edu.ua/ua/, апеляційний суд виходить із такого.

У статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» зазначено, що відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Під визначенням «загальнодоступні джерела інформації», зокрема розуміються довідники, адресні книги, реєстри, списки, друковані засоби масової інформації, засоби телерадіомовлення та інші подібні джерела інформації.

З цього приводу колегія суддів враховує висновок Верховного Суду України у постанові від 26 травня 2015 року (справа 21-102а15) згідно із яким здійснення розпорядником інформації заходів, спрямованих на забезпечення прозорості та відкритості своєї діяльності шляхом оприлюднення інформації, яка є у його володінні, і посилання на неї у відповідях на запит, не може вважатися неправомірною відмовою у наданні інформації.

Поряд із цим, колегією суддів установлено, що на зазначеному відповідачем сайті розміщено лише частину документів, про надання яких ставилося питання в інформаційному запиті.

Крім того, відповідно до статті 5 названого Закону доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах, будь-яким іншим способом; надання інформації за запитами на інформацію.

Аналіз наведеної норми дає підстави вважати, що оприлюднення розпорядником інформації публічної інформації, в тому числі на офіційному веб-сайті в мережі Інтернет, не звільняє його від обов'язку надати таку інформацію на запит.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції у частині розподілу судових витрат.

Відповідно до статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До складу витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, відносяться витрати на правову допомогу.

Частиною 1 статті 90 зазначеного Кодексу передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Частиною 3 названої правової норми передбачено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні

Згідно зі статтею 2 зазначеного Закону у разі якщо сторона у цивільній чи адміністративній справі звільнена від оплати витрат на правову допомогу, компенсація таких витрат виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, у розмірі, що не перевищує 2,5 відсотка встановленої законом мінімальної заробітної плати в місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" встановлено, що в 2016 році мінімальна заробітна плата в місячному розмірі з 1 січня складає 1378 гривень.

Таким чином, судом установлено, що максимальний граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу за годину участі особи, яка надавала правову допомогу поза судовим засіданням становить: 1378х40%=551,20 грн. за годину, і не може перевищувати дану суму.

На підтвердження понесених витрат, представником позивача до адміністративного позову були додані: копії договору про надання юридичних послуг (правових послуг, правової допомоги) від 22.04.2016, акта передачі-прийому наданих правових послуг, правової допомоги відповідно до договору про надання юридичних послуг (правових послуг, правової допомоги) від 22.04.2016 б/н від 29.06.2016, диплома спеціаліста про отримання повної вищої освіти за спеціальністю "Правознавство", виписки з особового рахунку та платіжного доручення від 30.06.2016 №42 на суму 3500,00 грн.

Проаналізувавши надані позивачем документи, суд встановив, що ними підтверджується понесені позивачем витрат на правову допомогу у частині суми 1000,00 грн., а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 1450 грн., що підлягають стягненню на користь позивача за рахунок відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів враховує доводи апелянта із посиланням на певні порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Водночас, апеляційний суд зауважує, що за правилами пункту 4 частини 1 статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення є лише таке порушення норм, зокрема, процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. При цьому положеннями частини 2 статті 200 цього Кодексу передбачено, що не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу Президента Університету сучасних знань ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом Всеукраїнської громадської організації "Комітет конституційно-правового контролю України" до Президента Університету сучасних знань ОСОБА_2 про визнання протиправними дій - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2016 року - без змін.

Рішення набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України у порядку і в строки, визначені статтями 211, 212 КАС України.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяА.Б. Парінов

СуддяО.О. Беспалов

Головуючий суддя Губська О.А.

Судді: Парінов А.Б.

Беспалов О.О.