Справа № 806/2481/16
Суддя: Франовська К.С.
Дата ухвалення: 2017-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Токарева М.С.
Суддя-доповідач:Франовська К.С.
УХВАЛА

іменем України

"23" січня 2017 р. Справа № 806/2481/16

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Франовської К.С.

суддів: Зарудяної Л.О.

Кузьменко Л.В.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "15" грудня 2016 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Регіонального сервісного центруМіністерства внутрішніх справ України в Житомирській області, Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України про визнання дій неправомірними, зобов'язання надати інформацію на запити від 11.11.2016 р. ,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України про визнання неправомірними дій (бездіяльності) відповідачів в частині ненадання повної інформації (публічної інформації) на запит від 11 листопада 2016 року та зобов'язання відповідачів надати інформацію на запит від 11.11.2016року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповіді та інформації на запит від 11 листопада 2016 року позивач не отримав, а отже відповідачами порушено вимоги ЗУ "Про інформацію", ЗУ "Про доступ до публічної інформації" та ЗУ "Про звернення громадян".

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 15.12.2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11.11.2016 року ОСОБА_3 звернувся до директора Головного сервісного центру МВС України та директора Регіонального сервісного центру МВС України в Житомирській області з письмовим запитом, в якому просив:

- сповістити про звернення Регіонального сервісного центру в Житомирській області в особі підлеглого та державного службовця Климчука О.І. до правоохоронних органів та звинувачення громадян у вимаганні у нього коштів та здійснення погроз;

- надати копію звернення Регіонального сервісного центру в Житомирській області в особі підлеглого та державного службовця Климчука О.І. до правоохоронних органів та звинувачення громадян у вимаганні у нього коштів та здійснення погроз (а.с.11).

17.11.2016 року Регіональним сервісним центром МВС України в Житомирській області на запит позивача надано відповідь за №31/6-2679, в якій повідомлено, що Регіональний сервісний центр в Житомирській області не уповноважував спеціаліста сектору інформаційної безпеки та довідкового забезпечення РСЦ МВС в Житомирській області Климчука О.І. представляти інтереси центру в будь-яких громадських, державних організаціях, підприємствах, установах незалежно від форми власності, а також у відносинах з будь-якими фізичними або юридичними особами.

Крім того, повідомлено позивача, що РСЦ МВС в Житомирській області не володіє і не зобов'язаний відповідно до компетенції володіти інформацією, щодо якої зроблено запит (а.с.12-15).

Головним сервісним центром МВС України запит ОСОБА_3 отримано і скеровано до Регіонального сервісного центру МВС в Житомирській області для надання відповіді по суті з посиланням на те, що Климчук О.І. в трудових правовідносинах з Головним сервісним центром МВС України не перебуває (а.с.21-22).

Відповідь на запит ОСОБА_3, що надійшов з Головного сервісного центру МВС України надана Регіональним сервісним центром МВС України в Житомирській області 24.11.2016 року за № 31/6-Г-24.

Посилаючись на неправомірну бездіяльність відповідачів у зв"язку із неотриманням відповідей та інформації на запит, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив зобов"язати Регіональний сервісний центр МВС в Житомирській області, Головний сервісний центр МВС України надати інформацію на запити від 11.11.2016 року.

Із змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_3, просив відновити його порушене право на доступ до публічної інформації. Разом з тим, вимоги позивач обґрунтував як приписами Закону України "Про доступ до публічної інформації", так і Закону України "Про звернення громадян".

Разом з тим, такі форми правовідносин в інформаційній сфері, як звернення громадянина та запит на інформацію, попри певну близькість, відрізняються за наступними ознаками: правові підстави; предмет; вимоги щодо форми; вимоги щодо порядку реєстрації та обліку; вимоги щодо порядку оплати.

Потреба в розмежуванні форм зазначених правовідносин передбачена статтею 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації», яка визначає: цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб'єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Отже, запитувач інформації ототожнив поняття "запит про надання інформації" та "звернення" і не врахував, що запит про надання публічної інформації та звернення громадян є різними категоріями за правовими підставами, предметом, вимогами щодо форми тощо.

Крім того, у змісті позовної заяви позивач вказував на неотримання відповіді на подані інформаційні запити, проте в резолютивній частині просив визнати неправомірними дії в частині ненадання п о в н о ї інформації на запити.

Відповідно до ч.1 ст.106 КАС України відсутність або незрозумілість обґрунтування є підставою для залишення позовної заяви без руху та надання строку для усунення цього недоліку. Крім того, у такий спосіб, ще на цій стадії суд зможе з'ясувати, в яких правовідносинах виник спір. На ці недоліки позовної заяви суд уваги не звернув і не виконав вимоги ст.106 КАС України.

Приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Право на доступ до інформації є конституційним правом людини, яке передбачене і гарантоване статтею 34 Конституції України, а саме, право кожного на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Закон України «Про інформацію» (далі - Закон) встановлює, що кожен має право на вільне одержання, використання, поширення, зберігання та захист інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Під інформацією Закон розуміє будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Закон України «Про звернення громадян» передбачає, що громадяни України мають право звернутися до: органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів, скаргою про їх порушення.

Гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації визначені в ст. 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та полягають у обов'язку розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно статті 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб - сайтах в мережі Інтернет; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію. Розпорядники інформації зобов'язані надавати достовірну, точну і повну інформацію (п. 6 ч.1 ст. 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Відповідно до частини 1 та 2 статті 19 вказаного Закону запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться в його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

ч. 1 п. 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.

Зі змісту наявної в матеріалах справи копії запиту, що направлені позивачем відповідачам, вбачається, що запитувана позивачем інформація не є інформацією, що була отримана або створена відповідачами у процесі виконання ними своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, та вказана інформація не знаходиться в його володінні у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що доводи позивача стосовно бездіяльності відповідача щодо нерозгляду запиту є безпідставними, оскільки матеріалами справи підтверджено, що запит позивача розглянуто та надано відповідь заявнику Регіональним сервісним центром МВС України в Житомирській області, як на запит, що надійшов безпосередньо до РСЦ МВС, так і на запит, скерований для надання відповіді Головним сервісним центром МВС України.

Матеріалами справи також підтверджено, що відповіді на запити позивачу надіслані поштовим зв'язком за адресою, яка зазначена у запиті, про що зазначено у журналі відправленої кореспонденції. Факт відправки поштової кореспонденції на ім'я ОСОБА_3 підтверджено реєстром поштових відправлень за відповідні дати : 17 та 24 листопада 2016 року.

Стосовно доводів позивача про те, що вказана відповідь не надходила, то колегія суддів зазначає, що як слідує з матеріалів справи така була надана в межах п'яти робочих днів встановлених законодавством, а відповідальність за доставку поштової кореспонденції чинним законодавством покладена на підприємства поштового зв'язку.

Неотримання запитувачем інформації з незалежних від розпорядника інформації підстав не може бути правовою підставою для притягнення останнього до відповідальності.

Крім того, колегія суддів також звертає увагу на те, що виходячи з положень статті 2 КАС України, перевірка достовірності, точності та повноти інформації, що міститься у відповіді на інформаційний запит, не відноситься до компетенції судів адміністративної юрисдикції.

Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв'язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного розгляду справи у скороченому провадженні є помилковими.

За чинним законодавством скорочене провадження є спеціальною процесуальною формою розгляду поширених і типових адміністративних справ.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 183-2 КАС скорочене провадження, зокрема, застосовується в адміністративних справах щодо:

зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити певні дії щодо розгляду звернення, у тому числі інформаційного запиту, фізичної або юридичної особи.

Отже, виходячи з приписів даної правової норми суд першої інстанції обґрунтовано відкрив скорочене провадження у даній справі, про що постановив ухвалу від 24.11.2016 року.

Що стосується посилань в апеляційній скарзі про порушення процесуальних прав відповідача - Головного сервісного центру МВС України, то вони є безпідставними . Так, у справі наявні письмові докази про отримання 01.12.2016 року даним відповідачем копії позовної заяви (а.с.8) та надіслання суду заперечень проти позову з відповідними додатками (а.с.17-18,19-22).

Стосовно клопотання позивача про витребування у відповідачів копій відповідей на запит від 11.11.2016 року, то такі копії подані відповідачами до заперечень, і їм дана оцінка судом при постановлені рішення у справі.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції визнає, що судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "15" грудня 2016 р. без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її постановлення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя К.С. Франовська

судді: Л.О. Зарудяна

Л.В. Кузьменко

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_3 АДРЕСА_1

3- відповідачу/відповідачам: Регіональний сервісний центр МВС в Житомирській області вул.Покровська,96,м.Житомир,10031

4-Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України вул.Лукьянівська, 62,м.Київ 71,04071

- ,