Справа № 636/4274/16-а
Суддя: Дьоміна О. П.
Дата ухвалення: 2017-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №636/4274/16-а
Провадження №2-а/636/36/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2017 року м. Чугуїв

Чугуївський міський суд Харківської області в складі:

головуючої судді Дьоміної О.П.

при секретарі Коваленко О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Чугуївської районної державної адміністрації, Чугуївського управління Державної казначейської служби України про порушення конституційних прав, свобод та інтересів, -

В С Т А Н О В И Л А:

30.11.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області з даним адміністративним позовом, в якому просить:

- визнати неправомірними дії відповідача щодо виплати у 2016 році разової грошової допомоги до 5 травня в розмірі меншому ніж передбачено ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

- стягнути з відповідача щорічну разову грошову допомогу як інваліду війни 2-ї групи відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, з урахуванням проведеної виплати в розмірі 2600,00 грн.;

- зобов'язати відповідача подати в установлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що згідно ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» йому, як інваліду війни 2-ї групи, щорічно до 5 травня повинна виплачуватись разова грошова допомога в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком.

Позивач вказує, що звертається він до суду за захистом своїх прав, свобод і інтересів на використання права, гарантованого ст.ст. 3, 8, 9, 22, 24, 55, 56, 124, 129, 152 Конституції України, з урахуванням ст.ст. 1, 13, 14, 15, 17 Європейської Конвекції «Про захист прав людини і основоположних свобод» та ст.ст. 4, 5 Конвенції «Про права інвалідів».

ОСОБА_1 зазначає, що Україна ратифікувала Європейську Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод». Нормою статті 6 Конвенції йому гарантується право на звернення до суду. Стаття 13 цієї Конвенції гарантує використання в Україні ефективного, правового захисту, під яким розуміється в загальновизнаних нормах міжнародного права звернення до суду. Статтею 9 Конституції України гарантується дія Конвенції.

Нормою ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» встановлено: «Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права». Суд в праві захистити право і інтерес іншим способом, що встановлений Законом, тому заявлені ним вимоги відповідають вимогам ст. 17 Закону У країни «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Позивач у своєму позові зазначає, що мінімальна пенсія за віком встановлена у розмірі прожиткового мінімуму, це визначено ст. 28 Закону України №1058 від 09.07.2003 року «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Мінімальна пенсія за віком на час виплати одноразової допомоги до 5 травня 2016 року складала 1 130,00 грн. Соціальна разова грошова допомога, згідно ст. 13 Закону №3551-XII, повинна виплачуватися до 5 травня 2016 року інваліду війни 2-ї групи у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком: 1 130,00 грн. х 8 = 9 040,00 грн., але фактично відповідач сплатив лише 2 600,00 грн. Недоплата разової грошової допомоги до 5 травня 2016 року складає: 9070,00 - 2 600,00 = 6 470,00 грн.

Відповідач - орган владних повноважень, порушив вимоги Закону України про виплату встановленого розміру разової соціальної грошової допомоги, чим наніс позивачу матеріальну та моральну шкоду, яку відповідач повинен відшкодувати інваліду війни 2-ї групи в сумі 6 470,00 грн. відповідно до встановленого законодавством порядку та ст. 56 Конституції України. Обмеження та призупинення дії ст. 13 Закону №3551-XII у частині, яка визначала розмір виплат щорічної разової допомоги інваліду війни 2-ї групи є неправомірними, тому що суперечать вимогам ст.ст. 3, 8, 9, 22, 58 Конституції України. Обмеження та призупинення дії ст. 13 Закону можливе тільки в умовах воєнного або надзвичайного стану (ст. 64 Конституції України). Згідно ч. 1 ст.17-1 Закону №3551-XII та Постанови КМ України встановлено, що виплати разової щорічної грошової допомоги проводяться органами соціального захисту населення, які є розпорядниками бюджетних коштів з питань виплати разової грошової допомоги.

29.09.2016 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача зі скаргою, в якій просив добровільно провести перерахунок та доплату одноразової соціальної грошової допомоги до 05.05.2016 року відповідно з вимогами ст. 13 Закону №3551-ХІІ, як інваліду війни 2-ї групи, в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком. Але 17.10.2016 року отримав відмову в проведенні перерахунку та доплати соціальної допомоги.

Позивач вважає, що відповідач свідомо не бажає відповідати за порушення чинного законодавства правової держави України, а Постанова КМУ №141 від 02.03.2016 року є неналежним законодавчим актом для встановлення розміру грошової допомоги інваліду війни 2-ї групи в 2016 році, тому що вона складає не 8 мінімальних пенсій за віком, а 2 600,00 грн., що суперечить абзацам 2, 3 ст. 2 Закону №3551-ХІІ. Своєю постановою (підзаконним актом) КМУ навмисно не виконує рішення Верховною Суду України від 10.02.2016 року, що підпадає під дію ст. 382 КК України. Права позивача визначені вищим законодавчим актом України - ст.ст. 3, 8, 9, 19, 22, 58, 124, 152 Конституції України, але вони порушені відповідачем, що привело к нанесенню матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої суми разової грошової допомоги за 2016 рік, це принижує честь та гідність позивача як громадянина правової держави (ст. 1 Конституції України), в результаті чого він відчуває нервовий стрес та душевні страждання.

ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, оцінюючи зміст будь-якого закону з точки зору його відповідності Конституції. У всіх випадках необхідно застосовувати Конституцію як акт прямої дії. На думку позивача, відповідач свідомо не звертає увагу на вимоги Рішень Конституційного Суду України: 7-рп/04 від 17 березня 2004 року - справа про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів; 6-рп/07 від 09 липня 2007 року - справа про соціальні гарантії громадян; 10-рп/08 від 22 травня 2008 року - справа щодо предмета та змісту Закону «Про Державний бюджет України». Враховуючи мотиви та висновки, що містяться в Рішеннях Конституційного Суду України, позивач вважає, можна стверджувати, що всі ті зміни, які відбувались стосовно ст. 13 Закону №3551-XII, є неконституційними, а права та пільги для ветеранів війни, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни (ст. 2 Закону №3551-XII). Нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними (ст. 2 Закону №3551-ХІІ).

Відповідно до норми ст. 15 Закону України «Про Конституційний Суд» підставами для прийняття Конституційним Судом України рішення щодо неконституційності правових актів повністю чи в їх окремих частинах є: невідповідність Конституції України; порушення встановленої Конституцією України процедури їх розгляду, ухвалення, або набрання ними чинності; перевищення конституційних повноважень при їх прийнятті. Відповідно до норми ст. 9 Конституції України чинні Міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України». Згідно з частинами 1, 2 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи зобов'язаний керуватися принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, з врахуванням практики ЄСПЛ.

14.12.2016 року позивачем надані додаткові письмові пояснення до позовної заяви, згідно яких ОСОБА_1 наголошує на тому, що відповідач мав можливості без судового засідання, і ніщо не заважало йому керуючись ст. 9 Конституції України, перерахувати і сплатити різницю грошової допомоги, яку він отримав до 5 травня 2016 року як інваліду війни 2-ї групи, яка передбачена ч. 5 ст. 13 Закону №3551-ХІІ в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком. На думку позивача, відповідач свідомо порушує вимоги ст. 124 Конституції України і всупереч рішення Верховного Суду України від 10.02.2016 року по справі №21-6508а15 (№537/5837/14-а) та ч. 5 ст. 13 Закону №3551-ХІІ не здійснив перерахування грошової допомоги за 2016 року, чим порушив право на належну грошову допомогу.

Відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону №3551-ХП щорічно до 5 травня інвалідам війни 2-ї групи відповідач зобов'язаний виплачувати разову грошову допомогу у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, але КМУ на свій розсуд призначає в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України. Рішенням Конституційного суду №10-рп/2008 від 22.05.2008 року, зміну редакції Закону №3551-ХП визнано неконституційною і це рішення на сьогодні є чинним. Відповідач, відмовляючи в перерахуванні грошової допомоги, посилається на постанову КМУ №141 від 02.03.2016 року, але ця постанова є підзаконним актом, який суперечить вимогам ч ст. 22 Конституції України та вимогам ч. 5 ст. 13 Закону №3551-ХІІ. Постановою Верховний Суду України ще 14.03.2013 року у справі №21-33а13 чітко визначено, що правовідносини щодо виплати грошової допомоги ветеранам війни у 2009 року, а також розмір цієї виплати регулюються положеннями Закону України від 22.10.1993 року №3551- XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), ч. 5 ст. 12 якого було передбачено, що щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком. Тому застосування до цих правовідносин положень Закону України від 26.12.2008 року №835-VІ «Про Державний бюджет України на 2009 рік» та постанови КМУ №211 від 18.03.2009 року «Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується в 2009 році відповідно до Закону №3551-ХП, яка є підзаконним нормативним актом та суперечить Закону №3551-ХІІ, є помилковим. Навмисне і свідоме не виконання відповідачем рішень Конституційного та Верховного судів України, підпадає під дію ст.382 КК України.

Від Управління праці та соціального захисту населення Чугуївської районної державної адміністрації надійшли заперечення, в яких відповідач посилається на те, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 27 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» для інвалідів війни передбачається виплата щорічної разової грошової допомоги до 5-го травня у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень і встановлених Законом про Державний бюджет України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань», визначені розміри такої допомоги:

інвалідам війни 1 групи - 2 975 гривень;

інвалідам війни 2 групи - 2 600 гривень;

інвалідам війни 3 групи - 2 310 гривень;

Дії управління праці та соціального захисту населення районної державної адміністрації не можуть бути визнаними неправомірними, оскільки зазначену виплату здійснено на підставі діючого законодавства. Управління, як одержувач коштів державного бюджету нижчого рівня, здійснює виплату цих коштів по району в межах фінансових надходжень по кожному коду бюджетної класифікації.

Також відповідач повідомляє, що відповідно до Бюджетного Кодексу, використання коштів одного коду бюджетної класифікації в залік іншого коду бюджетної класифікації являється не цільовим використанням коштів державного бюджету України.

На думку відповідача, Управління праці та соціального захисту населення Чугуївської районної державної адміністрації діяло в межах своїх повноважень, визначених законами України та іншими нормативними актами, тому в задоволенні позивних вимог позивача заперечує. Належними відповідачем по даній справі повинен бути Уряд України в особі Кабінету Міністрів України, Міністерство фінансів України і Верховна Рада України, так як планування видатків Державного бюджету України здійснюється Міністерством фінансів України і в подальшому приймається Верховною Радою України як Закон України "Про Державний бюджет України" на відповідний рік.

На підставі вищевикладеного відповідач просить в задоволенні позивних вимог у справі про стягнення недоплаченої грошової допомоги за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Чугуївської районної державної адміністрації відмовити.

Позивач надав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача - Управління праці та соціального захисту населення Чугуївської районної державної адміністрації також надав суду заяву про розгляд справи без його участі, зазначивши, що підтримує раніше надані заперечення на позов.

Представник відповідача - Чугуївського управління Державної казначейської служби України до суду не з'явився, будь-яких заяв чи клопотань від нього до суду не надходило, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши письмові докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України - завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

На підставі вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено і не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серії Є №120510, виданим УПСЗН Чугуївської РДА 27.10.2014 року (а.с.9).

28.09.2016 року позивач звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Чугуївської районної державної адміністрації зі скаргою на порушення ст. ст. 19, 22, 58 Конституції України, в якій йдеться про те, що ОСОБА_1 протиправно виплачено одноразову грошову допомогу до 5 травня 2016 року, як інваліду війни ІІ групи, у розмірі значно меншому, ніж встановлено ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», тобто 7 мінімальних пенсій за віком і тому він вважає, що по відношенню до нього порушені вимоги ст. ст. 19, 22, 24 Конституції України, ст. ст. 1, 2, 3, 13, 17 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Європейська Конвенція про захист прав інвалідів, у зв'язку із чим, ОСОБА_1 просив управління здійснити перерахунок та доплату недосплаченого розміру одноразової допомоги до 5 травня 2016 року - 6 440,00 грн. відповідно до ст. ст. 13, 17 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», як інваліду війни 2-ї групи (1 130,00 грн. х 8 = 9 040,00 грн.; 9 040,00 - 2 600,00 грн. = 6 440,00 грн.) (а.с.5).

На дане звернення 17.10.2016 року було надано відповідь, згідно якої Управління праці та соціального захисту населення Чугуївської районної державної адміністрації повідомило ОСОБА_1, що згідно зі списками управління пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, позивачу була нарахована та виплачена щорічна разова грошова допомога до 5-го Травня, як інваліду війни ІІ групи.

Відповідно до п. 27 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» для інвалідів війни передбачається виплата щорічної разової грошової допомоги до 5-го Травня у розмірі, який визначений Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених Законом про Державний бюджет України. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №141«Про деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», визначений розмір такої допомоги для інвалідів війни 2 групи, який становить 2 600,00 гривень. Враховуючи це, Управління праці та соціального захисту населення районної державної адміністрації повідомляє, що виплату ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5-го Травня у розмірі 2 600,00 гривень, як інваліду війни ІІ групи, зроблено своєчасно та в повному обсязі, тому підстав для здійснення управлінням перерахунків для доплати вищезазначеної допомоги немає (а.с.4).

Як встановлено з позовної заяви та письмових заперечень представника відповідача, до 5 травня за 2016 рік позивачу було виплачено разову грошову допомогу у розмірі 2 600,00 грн.

Відповідно до положень статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня учасникам війни виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Згідно п.63 (І) Закону України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України доповнений пунктом 26, яким установлено, що норми і положення «… статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» … застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування». Дане положення Закону України неконституційним не визнавалося.

Враховуючи, що вищевказаний нормативний акт прийнятий пізніше Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", то у даному випадку, підлягають застосуванню норми Закону України від 28.12.2014 р. N 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин".

Рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 визначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», із подальшими змінами внесеними згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2016 року № 320 «Про збільшення розмірів щорічної разової грошової допомоги до 5 травня деяким категоріям громадян», - у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 05 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання) у таких розмірах: інвалідам війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 14 років) в'язням концентраційних таборів, ґетто та інших місць примусового тримання, визнаним інвалідами загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин - II групи - 2600 гривень.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин діяли два нормативно-правові акти, які мають однакову юридичну силу, але по-різному встановлювали розмір щорічної допомоги до 05 травня учасникам війни: Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Закон України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», яким розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України доповнений пунктом 26.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення № 4-зп від 03 жовтня 1997 року у справі набуття чинності Конституцією України зазначив про те, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

За наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суд повинен застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Слід також зауважити на тому, що Конституційний Суд України рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 наголосив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

У Рішенні №3-рп від 25 січня 2012 року Конституційний суд України зазначив, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов'язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Таким чином, в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116 Конституції України треба розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Таким чином, Конституційний Суд України визнав конституційним регулювання Кабінетом Міністрів України розміру соціальних виплат та допомог, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Таким чином суд вважає, що призначаючи та виплачуючи позивачеві грошову допомогу у розмірах, визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 141, відповідач діяв на підставі та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України, а тому позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 9,11, 69-71, 86, 158-163, 167 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Чугуївської районної державної адміністрації, Чугуївського управління Державної казначейської служби України про порушення конституційних прав, свобод та інтересів - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Чугуївський міський суд Харківської області. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини 3 ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови. Постанова суду першої інстанції набирає чинності після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Cуддя: