Справа № 808/7068/13-а
Суддя: Кравцов О.В.
Дата ухвалення: 2017-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2017 року м. Київ К/800/53284/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Кравцова О.В.,

суддів Калашнікової О.В.,

Єрьоміна А.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Запорізької митниці Міндоходів на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2013 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2014 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейдспецсервіс ЛТД» до Запорізької митниці Міндоходів про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2013 року ТОВ «Трейдспецсервіс ЛТД» (далі - Товариство) звернулося до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Запорізької митниці Міндоходів (далі - Митниця) про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів від 18 червня 2013 року № 112050000/2013/000513/1.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2014 року, позов задоволено.

Не погодившись із судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Митниця звернулась до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просила їх скасувати, а в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 29 квітня 2013 року між СП ВАТ «Гомельський електротехнічний завод», Республіка Білорусь, та Товариством укладено зовнішньоекономічний договір № 56 (далі - Контракт), за яким Товариство придбало у СП ВАТ «Гомельський електротехнічний завод» товар, а саме гарнітуру електропривода для стрілочного переводу 16738-00-00 Р50. Вартість товару, зазначеного у контракті (договорі), складає 7 410,00 доларів США.

З метою здійснення митного оформлення товару позивач подав до Митниці декларацію від 18 червня 2013 року № 112050000/2013/015355.

Для підтвердження митної вартості товару, зазначеної у митній декларації, декларантом подані: Контракт від 29 квітня 2013 року № 56, із специфікацією № 1, облікову картку суб'єкта зовнішньоекономічної діяльності, лист СП ВАТ «Гомельський електротехнічний завод»» від 14 червня 2013 року, товарно-транспортну накладну від 11 червня 2013 року № 1912845, міжнародну товарно-транспортну накладну від 11 червня 2013 року № 26.

За результатом перевірки поданих декларантом документів Митницею встановлено, що вони містять розбіжності, а саме - платіжне доручення в іноземній валюті від 23 травня 2013 року № 1 не містить посилання на додаток від 29 квітня 2013 року № 1 до Контракту та не містить посилання на рахунок-фактуру від 27 травня 2013 року № 1912845, що не дає можливості однозначно ідентифікувати дану поставку товару; рахунок-фактура від 27 травня 2013 року № 1912845 не містить посилання на додаток від 29 квітня 2013 року № 1 до Контракту, що не дає можливості одночасно ідентифікувати дану поставку товару; реквізити банку продавця в Контракті (р/р для USD № 557) не відповідають реквізитам банку продавця в рахунку-фактурі від 27 травня 2013 року № 1912845 (р/р для USD № 616).

18 червня 2013 року Митницею, за результатами здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, задекларованих Товариством, прийняте оскаржуване рішення про коригування митної вартості.

Задовольнивши позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що використані декларантом при митному оформленні відомості підтверджені документально, визначені кількісно і достовірно, а всі складові митної вартості, які обов'язкові при її обчисленні, містяться у поданих до Митниці документах.

Колегія суддів погоджується з таким висновком судів.

Відповідно до статті 49 Митного кодексу (МК) України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Статтею 54 МК України передбачено, що контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом.

Відповідно до частини третьої статті 54 МК України за результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.

Згідно з частиною шостою статті 54 МК України орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; надходження до органу доходів і зборів документально підтвердженої офіційної інформації органів доходів і зборів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.

Частиною сьомою статті 54 МК України передбачено, що у разі, якщо під час проведення митного контролю орган доходів і зборів не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично.

Таким чином, законодавець запропонував таку конструкцію регулювання митних відносин, якою презюмується правильність визначення митної вартості декларантом, у випадку, якщо не доведено інше.

Згідно з положеннями частин першої та другої статті 53 МК України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є декларація митної вартості, зовнішньоекономічний договір (контракт), рахунок-фактура (інвойс), банківські платіжні документи (якщо рахунок сплачено); інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; транспортні (перевізні) документи; копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

За правилами частини третьої цієї ж статті у разі якщо зазначені документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов'язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов'язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов'язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); виписку з бухгалтерської документації; ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; каталоги, специфікації, прейскуранти (прас-листи) виробника товару; копію митної декларації країни відправлення; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Таким чином, право митного органу на витребування додаткових документів не є абсолютним, а виникає за наявності хоча б однієї з таких підстав: надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

З наведеним висновком кореспондуються положення пункту 2 частини п'ятої статті 54 Митного кодексу України, за змістом якої Митниця має право письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості лише у випадках, встановлених цим Кодексом.

Так, зі змісту оскарженого рішення про коригування митної вартості товарів вбачається, що підставою для коригування митної вартості товару був ряд розбіжностей у наданих документах, зокрема: платіжне доручення в іноземній валюті від 23 травня 2013 року № 1 не містить посилання на додаток від 29 квітня 2013 року № 1 до Контракту та не містить посилання на рахунок-фактуру від 27 травня 2013 року № 1912845, що не дає можливості однозначно ідентифікувати дану поставку товару; рахунок-фактура від 27 травня 2013 року № 1912845 не містить посилання на додаток від 29 квітня 2013 року № 1 до Контракту, що не дає можливості одночасно ідентифікувати дану поставку товару; реквізити банку продавця в Контракті (р/р для USD № 557) не відповідають реквізитам банку продавця в рахунку-фактурі від 27 травня 2013 року № 1912845 (р/р для USD № 616).

Однак, як встановлено судами попередніх інстанцій, відповідно до Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 березня 2004 року за № 377/8976), посилання в платіжній вимозі, дорученні та розрахунку-фактурі на додаток до договору не є обов'язковою вимогою, а тому не є порушенням.

Щодо твердження відповідача про розбіжності в реквізитах банку продавця в контракті «р/р для USD № 557 та в реквізитах банку продавця в рахунку-фактурі від 27 травня 2013 року № 1912845 р/р для USD № 616», то суди встановили, що в матеріалах справи міститься запит Товариства до ВАТ «Гомельський електротехнічний завод», в якому останнім пояснено, що в рахунку-фактурі № 1912845 зазначено розрахунковий рахунок підприємства у Білоруських рублях, а в розрахунку на передоплату зазначено розрахунковий рахунок у доларах США.

Отже, в наданих декларантом документах відсутні розбіжності, оскільки вони містять всі відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару та щодо ціни, що підлягала сплаті за цей товар, а суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України, зокрема у постановах від 30 червня 2015 року (справа 21-591а15), 31 березня 2015 року (справи 21-127а15 та 21-53а15) і колегія суддів бере її до уваги.

Таким чином, колегія суддів, керуючись частиною першою статті 224 КАС України, приходить до висновку, що рішення судів попередніх інстанцій є законними і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в них повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Керуючись статтями 220-1, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Запорізької митниці Міндоходів залишити без задоволення, а постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2013 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді