Справа № 826/6684/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2017-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 січня 2017 року № 826/6684/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., судді Погрібніченка І.М., судді Шулежка В.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві, Апеляційного суду м. Києва за участю третьої особи - Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльності, стягнення невиплаченої частини заробітної плати,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві, Апеляційного суду м. Києва за участю третьої особи - Державної казначейської служби України, в якому просить суд:

- визнати неправомірними дії/бездіяльність Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві, Апеляційного суду м. Києва щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 26 жовтня 2014 року по 31 грудня 2015 року у розмірі відповідно до абз. 2 частини 1 статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції з 26 жовтня 2014 року) та абзацу 2 частини 1 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції з 28 березня 2015 року);

- стягнути з Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві, Апеляційного суду м. Києва за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 недоплачену заробітну плату за період з 26 жовтня 2014 року по 31 грудня 2015 року у розмірі відповідно до абз. 2 частини 1 статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції з 26 жовтня 2014 року) та абзацу 2 частини 1 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції з 28 березня 2015 року) у сумі 46938,49 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у період з 26 жовтня 2014 року позивачу нараховувалась заробітна плата, виходячи з розміру посадового окладу, який дорівнював мінімальній заробітній платі в розмірі 1218 грн, що не узгоджується із вимогами чинного законодавства, оскільки Кабінету Міністрів України не надано повноважень щодо регулювання розміру посадових окладів працівників апаратів судів. При цьому, позивач стверджує, що дії (бездіяльність) відповідачів призвели до невиконання вимог законодавства щодо оплати праці працівників апарату суду на установленому Законом рівні та тривале нівелювання їхніх законних прав.

Крім того, позивач зазначила, що можливі аргументи Кабінету Міністрів України на відсутність бюджетних асигнувань та відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань не можуть бути підставою для виконання вимог закону.

Одночасно з позовною заявою позивач просила справу розглядати справу без її участі в порядку письмового провадження.

Представник територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві в наданих суду запереченнях зазначив, що повноваження територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві визначені п. 4 Положення про територіальне управління Державної судової адміністрації України в м. Києві, відповідно до п.п.4.3 та 4.5 якого Управління здійснює функції розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності Управління та місцевих загальних судів міста Києва; узагальнюють потреби місцевих загальних судів міста Києва у матеріально-технічному забезпеченні та здійснюють забезпечення в межах бюджетних асигнувань. При цьому, представник територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві зазначив, що питання фінансового та матеріального забезпечення апеляційних судів не входить до повноважень Управління, а відтак не є належним відповідачем і не може відповідати за заявленими до нього позовними вимогами про стягнення недоотриманої заробітної плати консультанта відділу Апеляційного суду м. Києва ОСОБА_1

В наданих суду письмових запереченнях представник Міністерства фінансів України зазначив, що відповідно до норм Бюджетного кодексу України. зокрема ст.ст. 7, 23, 35, 51, Міністерство фінансів України як учасник бюджетного процесу не несе відповідальності за нарахування та виплату заробітної плати суддя та працівникам апарату судів, а відтак позовні вимоги до Міністерства фінансів України є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Представник Апеляційного суду м. Києва в письмових запереченнях, що долучені до матеріалів справи, заначив, що Апеляційний суд м. Києва є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня та не наділений самостійним правом фінансового забезпечення Апеляційного суду м. Києва на всіх стадіях бюджетного процесу, включаючи внесення змін до закону про Державний бюджет України, та не вправі самостійно здійснювати упорядкування умов оплати праці працівників суду з поданням до Кабінету Міністрів України відповідних пропозицій щодо внесення змін та приведення законодавчих актів у відповідність, а лише уповноважений на отримання бюджетних асигнувань. Таким чином, на думку відповідача, доводи позивача щодо бездіяльності Апеляційного суду м. Києва є безпідставними та необґрунтованими, адже Апеляційний суд міста Києва не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, а саме збільшення видатків Державною судовою адміністрацією України на заробітну плату (грошове забезпечення) працівникам суду, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача.

При цьому, Апеляційний суд міста Києва звертає увагу на те, що підставою для не нарахування та невиплати заробітної плати в тих обсягах та в зазначений період позивачем є не відсутність бюджетного фінансування, а відсутність механізму при здійсненні нарахування та виплати заробітної плати позивачу, так як, не приведення Кабінетом Міністрів України нормативно-правових актів у відповідність до Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» на час виникнення спірних правовідносин також унеможливлює виплату заробітної плати позивачу у визначеному Законом розмірі.

Представники відповідача не прибули в судове засідання, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач просила розгляд даної справи здійснювати без його участі.

З урахуванням вимог ч. 6 ст. 128 КАС України судом ухвалено про вирішення даної справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані позивачем і відповідачами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що з 09.06.2011 року позивач працювала на посаді консультанта відділу забезпечення діяльності судової палати у цивільних справах. На підставі відповідного наказу з 08.04.2013 року ОСОБА_1 переведена на посаду помічника судді відділу забезпечення діяльності судової палати з розгляду цивільних справ.

08.04.2015 року ОСОБА_1 присвоєно 10 ранг державного службовця, що відповідає 5 категорії державного службовця.

З матеріалів справи вбачається, що з 26 жовтня 2014 року по 31 грудня 2015 року позивачу нараховувалась заробітна плата, виходячи з розміру посадового окладу, який дорівнював мінімальній заробітній платі в розмірі 1218 грн.

Незгода позивача з розміром посадового окладу та відповідно виплатами грошових сум зумовила її звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

26 жовтня 2014 року набрав чинності Закон №1697-VII, яким внесено зміни до ст. 144 Законом №2453-VI, зокрема, передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Абзацом другим підпункту 1 і абзацом третім підпункту 2 пункту 13 розділу XIII Закону № 1697-VII Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом №2453-VI.

З 28 березня 2015 року Законом №192-VІІІ затверджено нову редакцію Закону №2453-VI, статтею 147 якого встановлено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, ДСА, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону №192 Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Згідно з пунктом 2 частини тринадцятої розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" Кабінет Міністрів України у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього закону, мав внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим законом, у тому числі з метою забезпечень збільшення видатків Державного бюджету України на оплату у розмірі, не меншому ніж передбачений Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України "Про державний бюджет України на 2015 рік" установлено, що норми і положення частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.

Частиною п'ятою ст. 149 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що правовий статус працівників апарату суду встановлено Законом України "Про державну службу". Умови оплати праці, матеріально-побутового, медичного, санаторно-курортного і транспортного забезпечення працівників апарату суду визначаються на засадах, що встановлені для відповідної категорії працівників апаратів центральних та місцевих органів

Законом України "Про забезпечення права па справедливий суд" затверджено нову редакцію Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Відповідно до цієї редакції матеріальне, побутове забезпечення та соціальний захист працівників судової системи визначаються ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів". При цьому згідно з підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" Кабінет Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності Законом має привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Наведене узгоджується із положеннями частин сьомої, восьмої ст. 33 Закону України "Про державну службу" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 3723-XII), згідно з якими умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Аналогічні положення закріплено також частиною другою ст. 8 Закону України від 24.03.1995 №108/95-ВР "Про оплату праці" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 108/95-ВР), яка передбачає, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (ст. 13 Закону №108/95-ВР).

Враховуючи, що вказані видатки не передбачені у державному бюджеті на 2015 рік, пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" було визначено, що норми і положення, зокрема, частини першої ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів.

Так, на час виникнення правовідносин, заробітна плата працівників апарату судів визначена постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 (зі змінами), зокрема, Додатком 47 "схема посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів".

Згідно з частинами першою та другою ст. 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини першої ст. 51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Отже, діючим законодавством закріплене право працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, на посадовий оклад у розмірі 30 відсотків від посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців. Але законодавчого механізму реалізації даного права немає, так як не внесені відповідні зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268.

Також, суд зазначає, що відповідач є розпорядником (одержувачем) коштів Державного бюджету України, а відтак, реалізує будь-які бюджетні зобов'язання та платежі за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет.

Отже, в період з 26.10.2014 по 09.09.2015 Кабінетом Міністрів України зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 не внесено та Законом України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" видатки на реалізацію згадуваних статей Закону України "Про судоустрій і статус суддів" не передбачено.

Крім того, 02 березня 2015 року, тобто після прийняття Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", був прийнятий Закон України № 217-VIII "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік". Підпунктом 12 пункту 1 Закону № 217-VIII з абзацу третього пункту 9 Закону про Державний бюджет України на 2015 рік було виключено посилання на частину третю статті 69, статтю 129, частину першу статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", зберігши при цьому загальне посилання на положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Постановою КМУ від 02.09.2015 № 644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" на виконання зазначених вимог були внесені зміни у постанову Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів". Зокрема, у схемі посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів місячний посадовий оклад було визначено як коефіцієнт від місячного посадового окладу судді місцевого суду. Окрім цього, було передбачено, що у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50-відсоткового зменшення; інші виплати працівникам апарату судів, передбачені цією постановою, здійснюються виключно в межах фонду оплати праці суду

Таким чином, відповідачі не мають юридично обґрунтованих підстав фінансувати, нараховувати та виплачувати посадові оклади, у розмірах інших, ніж це передбачено нормами постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268.

Оскільки Урядом України з метою приведення у відповідність до Закону України «Про прокуратуру» та Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» відповідні зміни до Постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» у визначений законами строк внесено не було, а відтак на час виникнення спірних правовідносин був відсутній механізм реалізації положень абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про прокуратуру»), а в подальшому, абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»).

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду України від 12.07.2016 (№21-1726а16) та від 13.07.2016 по справі №820/4653/16.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до рішення Конституційного Суду України №3-рп/2012 у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України, однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави.

При цьому, вказаним рішенням Конституційного Суду України вирішено, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Принцип законності передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України №20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII „Прикінцеві положення" Закону України „Про Державний бюджет України на 2011 рік", передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Вирішуючи даний спір, суд також враховує положення актів міжнародного права. Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі „Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі „Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004 року.

Наведене в сукупності свідчить, що нарахування та виплата відповідачами посадових окладів, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України від 09.03.2006 №268, є правомірними.

При цьому, факт виплати заробітної плати виходячи з розміру встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 позивачем не заперечується.

Суд зазначає, що згідно з ч.1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Позивач, в порушення вимог ч.1 ст. 71 КАС України, не довела законність та обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про проведення перерахунку заробітної плати є не обґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-162, 254 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя Аблов Є.В.

Суддя Погрібніченко І.М.

Суддя Шулежко В.П.