Справа № 815/7066/16
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2017-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/7066/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., суддів - Єфіменка К.С., Свиди Л.І., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить визнати неправомірним та скасувати рішення від 24.05.2016 р. № 250-16, яким йому відмолено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати відповідача визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином Афганістану, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Під час навчання в школі позивач був викрадений представниками угрупування «Талібан» з метою примусу до співпраці. На протязі тижня позивач та ще 5 хлопців знаходились у полоні. Після звільнення позивач був змушений покинути Афганістан, у зв'язку з побоюванням насильно бути рекрутованим до лав угрупування «Талібан», а члени родини - змінити місце проживання через погрози на їх адресу. Зважаючи на те, що його заява відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та на протиправність оскаржуваного рішення, позивач звернувся до суду.

Від позивача та представника відповідача до суду надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, у зв'язку із чим відповідно до ч.4 ст.122 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Згідно наданих письмових заперечень, відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зважаючи на правомірність оскаржуваного рішення та відсутність підстав для набуття позивачем статусу біженця або надання йому додаткового захисту.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

З огляду на матеріали справи, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в провінції Вардак району Сайдобад, Афганістан; за національністю афганець (пуштун); сповідує іслам (суніт); неодружений; має середню освіту. Після закінчення ліцею «Джой Зарі» в 2014 р. працював різноробочим, «підробляв на землі».

31 грудня 2014 р. позивач покинув Афганістан на підставі національного паспорту серії НОМЕР_1 та української візи типу С авіарейсом Афганістан (м. Кабул) - Туреччина (м. Стамбул) - Україна (м. Київ). В Україну позивач прибув 31.12.2014 р. легально - в міжнародний аеропорт «Бориспіль».

30 березня 2015 р. ОСОБА_4 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначив, що побоюється переслідувань з боку терористичного угрупування «Талібан». Так, в липні 2014 р. він повертався зі школи та його було викрадено ймовірно представниками цього угрупування разом із його однокласниками в кількості 4 осіб та розміщено в приватному будинку. Під час перебування у полоні з ними проводились роз'яснювальні роботи з приводу захисту своєї держави та боротьби з невірними особами. Через 7 діб позивача добровільно відпустили додому з метою відвідання батьків та повідомлення їх про його рекрутування до угрупування «Талібан». Через вказаний інцидент батьки позивача вирішили відправити його за межі Афганістану, що не ставити його життя у небезпеку.

За результатами розгляду заяви позивача та проведених співбесід 04.05.2016 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі № 2015OD0093, яким позивачу відмовлено у наданні статусу біженця та в наданні додаткової форми захисту, оскільки за результатами розгляду особової справи ОСОБА_4 не відноситься до тієї чи іншої соціальної групи, щодо якої в країні громадянського походження мають місце дискримінація або переслідування, у зв'язку із чим позивач не вважається біженцем у розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу № 1967 року щодо статусу біженців, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Крім того, не знайшли свого підтвердження умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності.

Рішенням ДМС України від 24.05.2016 р. № 250-16 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону, відсутні.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

При зверненні в 2015 р. за захистом в Україні позивач вказав, що в липні 2014 р., коли він повертався зі школи, його було викрадено ймовірно представниками угрупування «Талібан» разом із його однокласниками в кількості 4 осіб та розміщено у приватному будинку. Зі слів позивача, під час перебування у цьому полоні з ними проводилися роз'яснювальні роботи з приводу захисту своєї держави та боротьби з невірними особами. Через 7 діб позивача добровільно відпустили додому з метою відвідання батьків та повідомлення їх про рекрутування позивача до лав угрупування «Талібан», що зумовило подальше рішення батьків організувати виїзд позивача з Афганістану.

Однак під час проведення протоколу співбесіди 22.04.2015 р. позивач розповів, що в липні 2014 р. (точну дату назвати не зміг), коли він йшов до школи (навідміну від первісних свідчень про те, що він повертався зі школи) разом із однокласниками, - їх зупинили озброєні невідомі особи, які відвезли позивача та інших школярів у приватний будинок. Під час проживання в приватному будинку з позивачем та його однокласниками проводилися роз'яснювальні бесіди на предмет правильного поводження в місцях скупчення людей (базари, мечеті). Під час перебування у полоні шукач захисту зазначив, що їх вивозили молитися до мечеті, а також до тренувального майданчика «Талібан» (тричі), щоб подивитися тренування їх прибічників.

При цьому в додатковому протоколі співбесіди 25.08.2015 р. на відповідне запитання співробітника міграційної служби позивач надав пояснення, його з однокласниками не вивозили на полігон, а тільки обіцяли відвезти, коли вони остаточно приєднаються до угрупування.

В той же час, в ході додаткової співбесіди 26.08.2015 р. позивач зазначив, що в середині червня 2014 р. (навідміну від попередньо означених дат «в липні», «на початку липня» та «наприкінці липня») його захопили представники угрупування «Талібан». Місце тримання та проживання у полоні йому невідомо, так як за його твердженням, кожен вечір його з іншими однокласниками вивозили переночувати в різні будинки та мечеті (навідміну від попередніх пояснень про те, що вони на протязі 7 діб полону перебували в одному лише приватному будинку). Під час перебування в полоні, з ним та його однокласниками проводилися бесіди на предмет захисту своєї нації (на відміну від попереднього пояснення, що бесіди стосувалися правильного поводження в місцях скупчення людей (базари, мечеті)), щодо присутності в Афганістані невірних (американців), яких за можливістю треба знищувати.

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Звернення позивача за міжнародним захистом в України відбулося 30.03.2015 р., - після закінчення строку дії візи (20.03.2015 р.), чим порушено ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що свідчить про мету такого звернення - легалізацію свого перебування в Україні.

Вирішуючи спір, суд враховує, що позивач 20.08.2014 р. у паспортному відділу в м. Кабул, Афганістан, отримав національний паспорт серії НОМЕР_1, де в графі «рід занять» зазначено «приватний підприємець». В той же час, за твердженнями позивача він був лише учнем під час свого проживання в Афганістані. Після отримання національного паспорту позивач виїжджав до Пакистану та Індії з метою оформлення в дипломатичних представництвах України візи. Після отримання візи позивач прибув до України без рідних до свого дядька, який проживає в місті Одеса та має українське громадянство.

Крім того, суд враховує, що протягом липня-грудня 2014 р. позивач проживав в Афганістані, звертався до офіційних органів МВС з метою оформлення національного паспорту, виїжджав до Пакистану та Індії з власних міркувань. При цьому жодних утисків, переслідувань, викрадань з боку угрупування «Талібан» не було. В той же час, зі слів позивача, йому було відведено тиждень після звільнення з полону для повернення в угрупування «Талібан», однак до кінця року він вільно пересувався через кордони «Афганістану». Суд також враховує, що під час перебування в Індії та Пакистані позивач наміру звертатися за захистом в цих країнах не мав, оскільки цілеспрямовано та систематично вчиняв дії задля потрапляння саме в Україну, де в нього є родичі.

Будь-яких переслідувань за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, особа не зазнавала. Також в матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження реального ризику для позивача бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню. Також суд враховує, що батько, мати та два брати позивача, з якими він підтримує зв'язок, мешкають в провінції Вардак, Афганістан.

Вирішуючи спір, суд враховує, що до моменту звернення позивача за захистом останній перебував на території України нелегально і не вчиняв спроб звернутися за захистом, тобто не вважав себе у небезпеці та не вбачав потреби у міжнародному захисті.

Оцінюючи обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність фактичних обставин, які підтверджували ймовірність позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Таким чином, позивач надав суперечливі твердження стосовно обставин, які змусили його покинути країну громадянського походження (не дають змоги повернутися на теперішній час), та які ним покладено в основу отримання захисту в Україні. Покладені в основу заяви та позову історії, з огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача, свідчать про неправдивий характер пояснень, які використані для отримання захисту в Україні.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність свого рішення.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги відсутність будь-яких доказів існування зазначених переслідувань стосовно позивача, з урахуванням розбіжностей у поданій позивачем інформації під час подання заяв, проходження співбесід, суд дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення від 24.05.2016 р. № 250-16, яким позивачу визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ч.4 ст.122, ст.ст.158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним рішення від 24.05.2016 р. № 250-16 та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя _______________ І.В. Завальнюк

Суддя _______________ К.С. Єфіменко

Суддя _______________ Л.І. Свида