Справа № 826/15485/15
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2017-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

16 січня 2017 року 08:30 справа №826/15485/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доДержавної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у місті Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, повідомлення та стягнення коштів
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі по тексту - відповідач), в якому просить: 1) визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення: "В4" від 30 жовтня 2014 року №; "Р" від 30 жовтня 2014 року №; "В1" від 16 липня 2015 року №; "В1" від 25 червня 2016 року №; 2) визнати протиправним та скасувати повідомлення від 8 липня 2015 року №6536/10/26-52-17-05-45; 3) стягнути з відповідача на розрахунковий рахунок позивача у банку кошти бюджету в сумі 192 646,00 грн. та пеню в сумі, нараховану згідно з пунктом 200.23 статті 200 Податкового кодексу України, в сумі 192 646,00 грн. на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення; 3) притягнути посадових осіб відповідача, винних у несвоєчасному відшкодуванні податку на додану вартість, до відповідальності.

При цьому подано заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/15485/15, закінчено підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду.

Позивач подав письмову заяву від 25 січня 2016 року про зміну позовних вимог, в якій просить: 1) визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення: "В4" від 30 жовтня 2014 року №; "Р" від 30 жовтня 2014 року №; "В1" від 16 липня 2015 року №; "В1" від 25 червня 2016 року №; 2) визнати протиправним та скасувати повідомлення від 8 липня 2015 року №6536/10/26-52-17-05-45; 3) стягнути з відповідача на розрахунковий рахунок позивача у банку кошти бюджету в сумі 192 646,00 грн. та пеню в сумі 76 267,00 грн. згідно з пунктом 200.23 статті 200 Податкового кодексу України, нараховані на суму заборгованості - 192 646,00 грн., на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення; 3) притягнути посадових осіб відповідача, винних у несвоєчасному відшкодуванні податку на додану вартість, до відповідальності.

Відповідач 16 листопада 2015 року подав письмові заперечення проти адміністративного позову, в яких просить відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 січня 2016 року заяву позивача про відстрочення сплати судового збору задоволено, відстрочено позивачу сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

Позивач 18 липня 2016 року подав письмову заяву про зміну позовних вимог, в якій просить: 1) визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення: "В4" від 30 жовтня 2014 року №; "Р" від 30 жовтня 2014 року №; "В1" від 16 липня 2015 року №; "В1" від 25 червня 2016 року №; 2) визнати протиправним та скасувати повідомлення від 8 липня 2015 року №6536/10/26-52-17-05-45; 3) стягнути з відповідача на розрахунковий рахунок позивача №0679 у "Ідея банку" кошти бюджету в сумі 192 646,00 грн. та пеню в сумі 98 546,19 грн. згідно з пунктом 200.23 статті 200 Податкового кодексу України, нараховані на суму заборгованості - 192 646,00 грн., на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення; 4) притягнути посадових осіб відповідача, винних у несвоєчасному відшкодуванні податку на додану вартість, до відповідальності.

У судове засідання 01 серпня 2016 року представник відповідача не з'явився, попередньо подавши заяву про розгляд справи за його відсутністю.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неприбуття представників сторін та положення частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, в судовому засіданні 01 серпня 2016 року суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 січня 2017 року визнано поважними причини пропуску звернення позивача до адміністративного суду з позовом в частині вимог про стягнення заборгованості бюджету з податку на додану вартість в сумі 65 001,00 грн., в т.ч. за грудень 2007 року в сумі 59 661,45 грн., за листопад 2007 року в сумі 2 016,00 грн. та за грудень 2007 року в сумі 3 323,55 грн.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 09 червня 2000 року зареєстрований як фізична особа-підприємець Деснянською районною у місті Києві державною адміністрацією, 12 червня 2000 року взятий на облік в Державній податковій інспекції у Деснянському районі міста Києва, правонаступником якої є Державна податкова інспекція у Деснянському районі Головного управління ДФС у місті Києві, має індивідуальний податковий номер НОМЕР_1.

Згідно зі свідоцтвом від 26 січня 2005 року НОМЕР_2 про реєстрацію платника податку на додану вартість серії НОМЕР_3 позивач зареєстрований платником податку на додану вартість.

Державна податкова інспекція у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві, правонаступником якої є Державна податкова інспекція у Деснянському районі Головного управління ДФС у місті Києві, провела документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на додану вартість за період з 1 липня 2011 року по 30 червня 2014 року.

На підставі акта перевірки складено податкові повідомлення-рішення форми "В4" від 30 жовтня 2014 року № про зменшення позивачу від'ємного значення податку на додану вартість за травень 2014 року в сумі 178 207,00 грн. та форми "Р" від 30 жовтня 2014 року № про визначення позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 420 771,25 грн., в т.ч. в сумі 336 345,00 грн. за основним платежем та в сумі 84 426,25 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Державною податковою інспекцією у Деснянському районі Головного управління ДФС у місті Києві, яка є правонаступником Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві, проведено камеральну перевірку даних, задекларованих у податковій звітності з податку на додану вартість - податковій декларації з податку на додану вартість за березень 2015 року, за результатами якої складено акт від 19.05.2015 №3058/26-52-17-05-.

На підставі акта перевірки від 19 травня 2015 року №3058/26-52-17-05- складено податкове повідомлення-рішення форми "В1" від 25 червня 2016 року № про зменшення позивачу бюджетного відшкодування за березень 2015 року в сумі 12 7643 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 31 910,75 грн.

Державною податковою інспекцією у Деснянському районі Головного управління ДФС у місті Києві проведено камеральну перевірку даних, задекларованих у податковій звітності з податку на додану вартість - податковій декларації з податку на додану вартість за квітень 2015 року, за результатами якої складено акт від 08 червня 2015 року №3384/26-52-17-05-.

На підставі акта перевірки від 08.06.2015 №3384/26-52-17-05- складено податкове повідомлення-рішення форми "В1" від 16 липня 2015 року № про зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за квітень 2015 року в сумі 127 643,00 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 63 821,50 грн.

Державною податковою інспекцією у Деснянському районі Головного управління ДФС у місті Києві на підставі Порядку визначення відповідності платника податку на додану вартість критеріям, які дають право на отримання автоматичного бюджетного відшкодування податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14 листопада 2014 року №1128 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2014 за №1454/26231 (зі змінами і доповненнями, внесеними наказом Міністерства фінансів України від 23 січня 2015 року №13), надіслано позивачу повідомлення від 08 липня 2015 року №6536/10/26-52-17-05-45 про відсутність права на автоматичне бюджетне відшкодування податку на додану вартість відповідно до статті 200 розділу V Податкового кодексу України через невідповідність критеріям на автоматичне бюджетне відшкодування, визначеним пунктом 200.19 цієї статті, а саме: через наявність податкового боргу в сумі 145 178,68 грн.

І. При розгляді позовних вимог щодо податкових повідомлень-рішень форми "В4" від 30 жовтня 2014 року № про зменшення позивачу від'ємного значення податку на додану вартість за травень 2014 року в сумі 178 207,00 грн. та форми "Р" від 30 жовтня 2014 року № про визначення позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 420 771,25 грн., в т.ч. в сумі 336 345,00 грн. за основним платежем та в сумі 84 426,25 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, судом встановлено такі обставини.

Державна податкова інспекція у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві провела документальну позапланову невиїзну перевірку з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на додану вартість позивачем за період з 01 липня 2011 року по 30 червня 2014 року, за результатами вказаної перевірки складено акт від 22 вересня 2014 року №2595/26-52-17-02/НОМЕР_1.

На підставі акта перевірки складено податкові повідомлення-рішення форми "В4" від 30 жовтня 2014 року № про зменшення позивачу від'ємного значення податку на додану вартість за травень 2014 року в сумі 178 207,00 грн. та форми "Р" від 30 жовтня 2014 року № про визначення позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 420 771,25 грн., в т.ч. в сумі 336 345,00 грн. за основним платежем та в сумі 84 426,25 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Штрафні санкції за податковим повідомленням-рішенням від 30 жовтня 2014 року № в сумі 84 426,25 грн. складаються зі штрафних (фінансових) санкцій в сумах 84 086,25 грн. та 340,00 грн., зокрема штрафні санкції в сумі 84 086,25 грн. визначено на підставі абзацу другого пункту 123.1 ст. 123 Податкового кодексу України в розмірі 25 відсотків від 336 345,00 грн. - суми нарахованого податкового зобов'язання, а в сумі 340,00 грн. - на підставі абзацу другого пункту 120.1 ст. 120 Податкового кодексу України за неподання у строки, визначені підпунктом 49.18.1 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України, податкових декларацій.

В акті перевірки від 22 вересня 2014 року №2595/26-52-17-01/НОМЕР_1 відповідачем викладено висновки про порушення позивачем вимог пункту 193.1 статті 193, пункту 187.1 статті 187, пункту 198.6 статті 198, пункту 200.1 статті 200, абзацу 1 пункту 49.2 статті 49 Податкового кодексу України, що призвело де безпідставного застосування нульової ставки податку на додану вартість, безпідставного декларування від'ємного значення з податку на додану вартість в загальній сумі 178 207,00 грн., заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість за період з 1 липня 2011 року по 30 червня 2014 року в загальній сумі 359446 грн. та завищення податкового кредиту в загальній сумі 93446,0 грн., що, своєю чергою, призвело до заниження грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 389 767,00 грн. та завищення від'ємного значення з цього податку в загальній сумі 178 207,00 грн. Дані про задекларовані та занижені показники наведені відповідачем у таблиці 1 до акта перевірки.

В акті перевірки вказано, що згідно з остаточними розрахунками позивачу донараховано до сплати податок на додану вартість в загальній сумі 389767,00 грн., натомість фактично за податковим повідомленням-рішенням 30 жовтня 2014 року № визначено позивачу податку на додану вартість в сумі 336 345,00 грн.

З'ясовуючи, в чому полягали зафіксовані в акті перевірки порушення позивачем вказаних вище норм закону, суд встановив таке.

1) Згідно з пунктом 2.1.2 акта перевірки від 22.09.2014 №2595/26-52-17-01/НОМЕР_1 порушення позивачем вимог пункту 193.1 статті 193 Податкового кодексу України полягало у тому, що позивач необґрунтовано задекларував операції, що підлягають оподаткуванню за нульовою ставкою податку на додану вартість, передбаченою підпунктом "б" пункту 193.1 статті 193 Податкового кодексу України, за період з 1 липня 2011 року по 30 червня 2014 року. При цьому відповідач виходив з того, що позивач не надав на перевірку первинних документів, що стосуються здійснення підприємницької діяльності, в т.ч. документів, що підтверджують здійснення операцій, які підлягають оподаткуванню за нульовою ставкою податку на додану вартість.

Враховуючи наведене, на підставі документів, зазначених у пункті 1.9 акта перевірки (податкові декларації з податку на додану вартість, додатки до декларацій, реєстри отриманих та виданих податкових накладних), та виходячи з положень пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України відповідач фактично відніс задекларовані позивачем у рядку 2.2 податкових декларацій з податку на додану вартість операції, що підлягають оподаткуванню за нульовою ставкою податку на додану вартість, до операцій, що оподатковуються за основною ставкою, та визначив базу оподаткування за період з 01 липня 2011 року по 30 червня 2014 року, а виходячи з положень пункту «а» пункту 193.1 статті 193 Податкового кодексу України та пункту 10 підрозділу 2 розділу ХХ Прикінцевих положень цього кодексу - розмір ставки податку на додану вартість (за період з 01 липня 2011 року до 31 грудня 2013 року - 20 відсотків, а за період з 01 січня 2014 року до 30 червня 2014 року - 17 відсотків).

Таким чином, за результатами перевірки відповідач дійшов висновку, що податкові зобов'язання позивача з податку на додану вартість, що мали декларуватись у рядку 9 податкових декларацій з податку на додану вартість за період з 01 липня 2011 року по 30 червня 2014 року, складають 389 767,00 грн., в т.ч. за період з 01 липня 2011 року по 31 грудня 2011 року в сумі 111 462,00 грн., за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року в сумі 114 782,00 грн., за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року в сумі 128992,00 грн. та за період з 01 січня 2014 року по 30 червня 2014 року в сумі 34531,00 грн.

Посилаючись на зазначене вище, відповідач дійшов висновку про заниження позивачем податкових зобов'язань за період з 01 липня 2011 року по 30 червня 2014 року в загальній сумі 359 446,00 грн., в т.ч. за період з 01 липня 2011 року по 31 грудня 2011 року в сумі 95 270,00 грн., за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року в сумі 105 543,00 грн., за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року в сумі 124 102,00 грн. та за період з 01 січня 2014 року по 30 червня 2014 року в сумі 34 531,00 грн. При цьому відповідач вказує, що в результаті цього позивач порушив вимоги пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України.

Пункт 187.1 статті 187 Податкового кодексу України визначає дату виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг. В акті перевірки не зазначено обставин, які б свідчили про декларування позивачем податкових зобов'язань за відсутності першої з події, визначеної в цій нормі, чи не на ту подію, яка була першою. Тому є необґрунтованою вказівка відповідача на порушення позивачем вимог пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України.

Дослідуючи обставини, викладені в акті перевірки, щодо зафіксованого в акті порушення позивачем вимог пункту 193.1 статті 193 Податкового кодексу України, та надаючи таким обставинам оцінку, суд виходить з такого.

Відповідно до пункту 193.1 статті 193 Податкового кодексу України ставки податку встановлюються від бази оподаткування в таких розмірах:

а) 17 відсотків;

б) 0 відсотків.

Пунктом 10 підрозділу 2 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України встановлено, що за податковими зобов'язаннями з податку на додану вартість, що виникли з 01 січня 2011 року до 31 грудня 2013 року включно ставка податку становить 20 відсотків, з 01 січня 2014 року - 17 відсотків.

Перелік операцій, що підлягають оподаткуванню за нульовою ставкою, визначено у статті 195 Податкового кодексу України.

Відповідач в акті перевірки не конкретизує господарські операції, учасників цих операцій, які позивач за період з 01 липня 2011 року по 30 червня 2014 року декларував у податкових деклараціях з податку на додану вартість у рядку 2.2 "інші операції, що оподатковуються за нульовою ставкою". При цьому відповідач не заперечує реальне вчинення задекларованих позивачем господарських операцій, однак виходячи з того, що позивач не надав на перевірку первинні документи, що стосуються здійснення підприємницької діяльності, в т.ч. документи, що підтверджують здійснення операцій, які підлягають оподаткуванню за нульовою ставкою податку на додану вартість, вважає, що зазначені операції підлягають оподаткуванню за ставкою, визначеною у підпункті "а" пункту 193.1 статті 193 Податкового кодексу України, з урахуванням пункту 10 підрозділу 2 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України (20 % за період з 01 липня 2011 року до 31 грудня 2013 року включно та 17 % за період з 1 січня 2014 року до 30 червня 2014 року включно).

Абзац 1 пункту 44.6. статті 44 Податкового кодексу України передбачає: у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам органу державної податкової служби, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Разом з тим суд вважає, що визнання факту відсутності первинних документів на час складання звітності через ненадання платником податків первинних документів для проведення позапланової невиїзної перевірки при фактичній наявності таких документів не може бути обґрунтованою підставою для висновку про заниження платником податків грошових зобов'язань.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити, перелік яких визначено у цій нормі.

Абзацом першим підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України передбачено, що документальна перевірка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, а також отриманих в установленому законодавством порядку органом державної податкової служби документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

З наведених норм законів випливає, що всі первинні документи в їх сукупності, складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення, які за змістом та формою відповідають наведеним вище вимогам закону та які відображають реальні господарські операції, належать до первинних документів бухгалтерського обліку, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності. Показники податкової звітності встановлюються на підставі систематизованої інформації регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством, на підставі яких за вимогами пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України також ведеться облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань.

З метою повного та всебічного з'ясування обставин суд вважає за правильне з'ясувати, чи підтверджуються задекларовані позивачем операції у рядку 2.2 "інші операції, що оподатковуються за нульовою ставкою" податкових декларацій з податку на додану вартість за період з 01 липня 2011 року по 30 червня 2014 року первинними документами та правильність оподаткування зазначених операцій за нульовою ставкою.

Відповідно до абзацу першого підпункту "а" підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України за нульовою ставкою оподатковуються операції з постачання таких послуг: міжнародні перевезення пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Згідно з абзацом першим підпункту "а" підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України для цілей цього підпункту перевезення вважається міжнародним, якщо таке перевезення здійснюється за єдиним міжнародним перевізним документом.

Суд зазначає, що єдиним міжнародним перевізним документом на перевезення вантажів автомобільним транспортом є міжнародна товарно-транспортна накладна (CMR).

Позивачем надано суду копії первинних документів за період з 01.07.2011 по 30.06.2014, дослідивши які суд встановив наступне.

1. За договором від 01 грудня 2011 року №01-12-2011, копія якого наявна в матеріалах справи, передбачено надання позивачем замовнику - Приватному підприємству "Ян" послуг з міжнародних перевезень вантажів автомобільним транспортом. Позивачем надано суду копію рахунку-фактури від 9 грудня 2011 року №СФ-0000079, в якому зазначено послуги з міжнародного перевезення вантажу за маршрутом: м. Київ (Україна) до м. Алма-Ати (Казахстан) в загальній сумі 30000 грн., номер автомобільного транспорту, яким здійснювалось перевезення, та зазначено CMR від 7 грудня 2011 року №0137245.

Також надана копія-рахунку фактури від 05 січня 2012 року №СФ-0000001, в якому зазначено інші послуги, надані Приватному підприємству "Ян", які оподатковуються за загальною ставкою податку, оскільки не є послугами з міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом.

Оцінивши зазначені докази кожен окремо та їх взаємний зв'язок у сукупності, суд дійшов висновку про підтвердження факту надання міжнародних послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом в сумі 30 000?00 грн., які оподатковуються за нульовою ставкою, оскільки таке перевезення здійснено за єдиним міжнародним перевізним документом - CMR від 7 грудня 2011 року №0137245. Відповідно, донарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 20 % в сумі 6000 грн. суд вважає протиправним.

2. За договором від 23 грудня 2011 року №261/1, копія якого наявна в матеріалах справи, передбачено надання позивачем замовнику - Товариству з обмеженою відповідальністю "Азовська кабельна компанія" послуг з міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом. Позивачем надано суду копію заявки замовника до цього договору, копію рахунку-фактури від 18 січня 2012 року №СФ-0000003, в якому зазначено послуги з міжнародного перевезення вантажу в загальній сумі 44 000?00 грн., номера автомобільного транспорту, яким здійснювалось перевезення, CMR від 06 січня 2012 року №0137249 та від 6 січня 2012 року №0137190, а також надано копії цих CMR.

Також у цьому рахунку-фактурі зазначено інші послуги, надані Товариству з обмеженою відповідальністю "Азовська кабельна компанія" в сумі 1 470,00 грн. та в сумі 1 470 грн., які оподатковуються за загальною ставкою податку, оскільки не є послугами з міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом, підтвердженими єдиним міжнародним перевізним документом, та на які позивачем нараховано податок на додану вартість в загальній сумі 588,00 грн.

Оцінивши зазначені докази кожен окремо та їх взаємний зв'язок у сукупності, суд дійшов висновку про підтвердження факту надання міжнародних послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом в сумі 44 000,00 грн., які оподатковуються за нульовою ставкою. Відповідно, донарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 20 % в сумі 8 800,00 грн. є протиправним.

3. Позивачем надано копію рахунку-фактури від 23 січня 2012 року №СФ-0000004 на транспортні послуги, в якому зазначено про надання міжнародних послуг з перевезення вантажів м. Магнітогорськ (Росія) - п/п Новоазовськ Україна замовнику - Товариству з обмеженою відповідальністю "АЗОВКАБЕЛЬ-ДОНЕНЕРГО" в сумі 14652,00 грн. У цьому рахунку зазначено номер автомобільного транспорту, яким здійснювалось перевезення, однак не зазначено CMR. Також надано акт здачі-прийняття робіт (надання) послуг від 25 січня 2012 року, в якому відображено міжнародні послуги з перевезення вантажів за маршрутом м. Магнітогорськ (Росія) - п/п Новоазовськ Україна в сумі 14 652,00 грн., однак не зазначено CMR. Копії CMR суду також не надані.

З огляду на те, що суду не надано єдиного міжнародного перевізного документа, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що послуги з перевезення вантажів в сумі 14 652,00 грн. вважаються послугами міжнародного перевезення у розумінні абзацу другого підпункту "а" підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України. Відтак, підтверджуються підстави для нарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 20 % в сумі 2 930,40 грн.

Також у цьому рахунку-фактурі зазначено інші послуги, надані Товариству з обмеженою відповідальністю "АЗОВКАБЕЛЬ-ДОНЕЛЕКТРО" в сумі 1 281,00 грн., які оподатковуються за загальною ставкою податку, оскільки не є послугами з міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом, однак на такі послуги позивач не нарахував податок на додану вартість в сумі 256,2 грн. Відтак, підтверджуються підстави для нарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 20 % в сумі 256,2 грн.

4. Позивачем надано копію рахунку-фактури від 31 травня 2012 року №СФ-0000018 на транспортні послуги, в якому зазначено про надання міжнародних послуг з перевезення вантажів за маршрутом м. Пермь (Росія)-м. Сєвєродонецьк (Україна) замовнику - Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛАДОГА ПЛЮС" в сумі 22000 грн. У цьому рахунку зазначено номера автомобільного транспорту, яким здійснювалось перевезення, однак не зазначено CMR. Копії CMR суду також не надані.

З огляду на те, що суду не надано єдиного міжнародного перевізного документа, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що послуги з перевезення вантажів в сумі 22000,00 грн. вважаються послугами міжнародного перевезення у розумінні абзацу другого підпункту "а" підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України. Відтак, підтверджуються підстави для нарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 20 % в сумі 4 400,00 грн.

5. Позивачем надано копію рахунку-фактури від 15 листопада 2012 №СФ-00032 на транспортні послуги, в якому зазначено про надання міжнародних послуг з перевезення вантажів за маршрутом м. Київ (Україна) - м. Алмати (Казахстан) замовнику - Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 в сумі 35 000,00 грн. У цьому рахунку зазначено номер автомобільного транспорту, яким здійснювалось перевезення, однак не зазначено CMR. Копію CMR суду також не надано.

З огляду на те, що суду не надано єдиного міжнародного перевізного документа, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що послуги з перевезення вантажів в сумі 35 000,00 грн. вважаються послугами міжнародного перевезення у розумінні абзацу другого підпункту "а" підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України. Відтак, відсутні підстави для висновку про протиправність донарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 20 % в сумі 7000,00 грн.

6. За договором від 5 вересня 2011 року №05-09-2011/1, копія якого наявна в матеріалах справи, передбачено надання позивачем замовнику - Товариству з обмеженою відповідальністю "Алмакс-Трейдинг" послуг з міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом. Позивачем надано копію рахунку-фактури від 08 вересня 2011 року №СФ-0000050 на транспортні послуги, в якому зазначено про надання міжнародних послуг з перевезення вантажів за маршрутом м. Актюбінськ (Казахстан) - п/п Україна (Красна Таловка-Волошино) замовнику - Товариству з обмеженою відповідальністю "АЛМАКС ТРЕЙДІНГ" в сумі 19000,00 грн. У цьому рахунку зазначено номер автомобільного транспорту, яким здійснювалось перевезення, однак не зазначено CMR. Також надано акт здачі-прийняття робіт (надання) послуг від 27 вересня 2011 року, в якому відображено міжнародні послуги з перевезення вантажів в сумі 19 000,00 грн., однак не зазначено CMR. Копії CMR суду також не надані.

З огляду на те, що суду не надано єдиного міжнародного перевізного документа, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що послуги з перевезення вантажів в сумі 19 000,00 грн. вважаються послугами міжнародного перевезення у розумінні абзацу другого підпункту "а" підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України. Відтак, відсутні підстави для висновку про протиправність донарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 20 % в сумі 3 800,00 грн.

7. Позивачем надано суду копію заявки від 11 листопада 2011 року №11-11-2011 до договору від 11 листопада 2011 року №11-11-2011, в якій зазначено про замовлення Товариством з обмеженою відповідальністю «ДОНМЕТИНДАСТРИ» міжнародних послуг з перевезення вантажів за маршрутом м. Павлодар (Казахстан) - м. Донецьк (Україна), та копію акта виконаних транспортних послуг від 24 листопада 2011 року №71, в якому зазначено про виконання зазначених послуг в сумі 18 500,00 грн. Однак у цих документах не зазначено CMR. Копію CMR суду також не надано.

З огляду на те, що суду не надано єдиного міжнародного перевізного документа, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що послуги з перевезення вантажів в сумі 18500,00 грн. вважаються послугами міжнародного перевезення у розумінні абзацу другого підпункту "а" підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України. Відтак, відсутні підстави для висновку про протиправність донарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 20 % в сумі 3 700,00 грн.

8. Позивачем надано копію рахунку-фактури від 21 листопада 2011 №СФ-0000075 на транспортні послуги, в якому зазначено про надання міжнародних послуг з перевезення вантажів за маршрутом м. Кривий Ріг (Україна) - м. Петропавловськ (Казахстан) замовнику Приватному підприємству «ГАЛС-ТРАНС» в сумі 30000,00 грн. та копію акта здачі-приймання робіт від 22 грудня 2011 року №ОУ-0000075. У цих документах зазначено номер автомобільного транспорту, яким здійснювалось перевезення, однак не зазначено CMR. Копію CMR суду також не надано.

З огляду на те, що суду не надано єдиного міжнародного перевізного документа, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що послуги з перевезення вантажів в сумі 30 000,00 грн. вважаються послугами міжнародного перевезення у розумінні абзацу другого підпункту "а" підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України. Відтак, відсутні підстави для висновку про протиправність донарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 20 % в сумі 6 000,00 грн.

9. За договором від 25 листопада 2011 року №175-пэ, копія якого наявна в матеріалах справи, передбачено надання позивачем замовнику - Приватному підприємству "Інтерфрахт" послуг з міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом. Позивачем надано копії транспортного замовлення від 25 листопада 2011 року №123, рахунку від 28 листопада 2011 року №76 та акта здачі-приймання робіт (надання послуг) від 26 грудня 2011 року №ОУ-000076, в яких зазначено про надання міжнародних послуг з перевезення вантажів м. Орджонікідзе (Україна) - м. Жезказган (Казахстан) замовнику - Приватному підприємству "Інтерфрахт" в сумі 55 200,00 грн. У рахунку зазначено номер автомобільного транспорту, яким здійснювалось перевезення. В акті здачі-прийняття робіт (надання послуг) зазначено CMR від 28 листопада 2011 року №0137248 згідно з транспортною заявкою від 25 листопада 2011 року №123.

Оцінивши зазначені докази кожен окремо та їх взаємний зв'язок у сукупності, суд дійшов висновку про підтвердження факту надання міжнародних послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом в сумі 55 200,00 грн., які оподатковуються за нульовою ставкою, оскільки таке перевезення здійснено за єдиним міжнародним перевізним документом - CMR від 28 листопада 2011 року №0137248. Відповідно, донарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 20 % в сумі 11 040,00 грн. є протиправним.

10. За договором від 01.12.2011 №01-12-2011, копія якого наявна в матеріалах справи, передбачено надання позивачем замовнику - Товариству з обмеженою відповідальністю "Червоний металіст" послуг з міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом. Позивачем надано копію рахунку від 06 грудня 2011 року №77 на транспортні послуги, в якому зазначено про надання міжнародних послуг з перевезення вантажів за маршрутом: м. Конотоп (Україна) - м. Караганда (Казахстан) замовнику - Товариству з обмеженою відповідальністю НВО "Червоний металіст" в сумі 31 000,00 грн. У цьому рахунку зазначено номер автомобільного транспорту, яким здійснювалось перевезення, однак не зазначено CMR. Також надано копію заявки від 01 грудня 2011 року №01-12-2011 на послуги з перевезення вантажів в сумі 31 000,00 грн. та акт здачі-прийняття робіт (надання) послуг від 29 грудня 2011 року, в якому відображено міжнародні послуги з перевезення вантажів в сумі 31500,00 грн., однак не зазначено CMR. Копії CMR суду також не надані.

З огляду на те, що суду не надано єдиного міжнародного перевізного документа, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що послуги з перевезення вантажів в сумі 31 500,00 грн. вважаються послугами міжнародного перевезення у розумінні абзацу другого підпункту "а" підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України. Відтак, відсутні підстави для висновку про протиправність донарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 20 % в сумі 6 300,00 грн.

11. В матеріалах справи наявна копія платіжного доручення від 29 квітня 2013 року №1064, згідно з яким платником є Товариство з обмеженою відповідальністю "НВФ "ТРАНС-КОНСУЛЬТ", призначення платежу: передплата за автопослуги згідно з рахунком №5 від 23 квітня 2013 року в сумі 1 200,00 грн. без податку на додану вартість, однак будь-яких інших документів на підтвердження того, що зазначені операції є послугами з міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом, які оподатковуються за нульовою ставкою, а також копій CMR позивачем не надано.

З огляду на те, що суду не надано єдиного міжнародного перевізного документа, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що послуги з перевезення вантажів в сумі 1 200,00 грн. вважаються послугами міжнародного перевезення у розумінні абзацу другого підпункту "а" підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України. Відтак, відсутні підстави для висновку про протиправність донарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 20 % в сумі 240,00 грн.

12. Позивачем надано копію заявки від 21 травня 2013 року №21-05-2013 та копію рахунку-фактури від 13 травня 2013 року №СФ-000009 на транспортні послуги. У рахунку-фактурі зазначено про надання міжнародних транспортних послуг з перевезення вантажів за маршрутом м. Миколаїв (Україна) - м. Токмак (Киргизстан) замовнику Товариству з обмеженою відповідальністю "Томіг" в сумі 48 600,00 грн., номер автомобільного транспорту, яким здійснювалось перевезення, однак не зазначено CMR. Копію CMR суду також не надано.

З огляду на те, що суду не надано єдиного міжнародного перевізного документа, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що послуги з перевезення вантажів в сумі 48 600,00 грн. вважаються послугами міжнародного перевезення у розумінні абзацу другого підпункту "а" підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України. Відтак, відсутні підстави для висновку про протиправність донарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 20 % в сумі 9 720,00 грн.

13. За договором від 12 липня 2013 року №12-07-2013, копія якого наявна в матеріалах справи, позивач надав замовнику - Товариству з обмеженою відповідальністю "Медіко-Інструментальний завод - МЕДАПАРАТ" послуги з міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом. Позивачем надано суду копію рахунку-фактури від 15 липня 2013 року №СФ-0000016, в якому зазначено послуги з міжнародного перевезення вантажу за маршрутом: м. Білгород-Дністровський (Україна) - м. Алмати (Казахстан) в сумі 15 000,00 грн. замовнику - Товариству з обмеженою відповідальністю "Медіко-Інструментальний завод - МЕДАПАРАТ", номер автомобільного транспорту, яким здійснювалось перевезення. Також суду надано копію заявки від 12 липня 2013 року на здійснення зазначених послуг та копію акта від 29 липня 2013 року №ОУ-0000016 здачі-прийняття робіт (надання послуг), копію CMR №0410659 щодо зазначеного міжнародного перевезення.

Оцінивши зазначені докази кожен окремо та їх взаємний зв'язок у сукупності, суд дійшов висновку про підтвердження факту надання міжнародних послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом в сумі 15 000,00 грн., які оподатковуються за нульовою ставкою. Відповідно, донарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 20 % в сумі 3 000,00 грн. є протиправним.

14. За договором від 2 серпня 2013 року №02-08-2013, копія якого наявна в матеріалах справи, позивач надав замовнику - Товариству з обмеженою відповідальністю "АВІКС ЛТД" послуги з міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом. Позивачем надано суду копію рахунку-фактури від 07 серпня 2013 №СФ-0000018, в якому зазначено послуги з міжнародного перевезення вантажу за маршрутом: Кокчетав (Казахстан) - п/п Должанський-Новошахтинськ замовнику - Товариству з обмеженою відповідальністю "АВІКС ЛТД" в сумі 15 795,00 грн., номер автомобільного транспорту, яким здійснювалось перевезення. Також суду надано копію заявки від 02 серпня 2013 року №02-08-2013. Однак у цих документах не зазначено CMR. Копію CMR суду також не надано.

З огляду на те, що суду не надано єдиного міжнародного перевізного документа, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що послуги з перевезення вантажів в сумі 48 600?00 грн. вважаються послугами міжнародного перевезення у розумінні абзацу другого підпункту "а" підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України. Відтак, відсутні підстави для висновку про протиправність донарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 20% в сумі 3 159,00 грн.

15. За договором від 20 вересня 2013 року №20-09-2013, копія якого наявна в матеріалах справи, передбачено надання позивачем замовнику - Товариству з обмеженою відповідальністю "МПП НВФ "Продекологія" послуг з міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом. Позивачем надано суду копію рахунку-фактури від 23 вересня 2013 року № СФ-0000019, в якому зазначено послуги з міжнародного перевезення вантажу за маршрутом м. Рівне (Україна) - м. Ташкент (Узбекистан) замовнику - Товариству з обмеженою відповідальністю "МПП НВФ "Продекологія" в сумі 56 700,00 грн., в якому зазначено номер автомобільного транспорту, яким здійснювалось перевезення. Також суду надано копію заявки від 2 вересня 2013 року №20-09-2013 та копії платіжних доручень від 10 жовтня 2013 року №1908, від 24 вересня 2013 року №1768 та від 03 жовтня 2013 року №1853. Однак у цих документах не зазначено CMR. Копію CMR суду також не надано.

З огляду на те, що суду не надано єдиного міжнародного перевізного документа, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що послуги з перевезення вантажів в сумі 56 700,00 грн. вважаються послугами міжнародного перевезення у розумінні абзацу другого підпункту "а" підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України. Відтак, відсутні підстави для висновку про протиправність донарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 20 % в сумі 11 340,00 грн.

16. За договором від 2 жовтня 2013 року №02-10-2013, копія якого наявна в матеріалах справи, передбачено надання позивачем замовнику - Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 послуг з міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом. Позивачем надано суду копію рахунку-фактури від 09 жовтня 2013 року №СФ-000022/1, в якому зазначено послуги з міжнародного перевезення вантажу за маршрутом м. Миколаїв (Україна) - м. Ташкент (Узбекистан) в сумі 20 375,00 грн. замовнику - Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5, номер автомобільного транспорту, яким здійснювалось перевезення. Також суду надано копію заявки від 02 жовтня 2013 року №02-10-2013 на здійснення зазначених послуг, копію платіжного доручення від 10 жовтня 2013 року №375 та копію CMR №0410846 щодо зазначеного міжнародного перевезення.

Оцінивши зазначені докази кожен окремо та їх взаємний зв'язок у сукупності, суд дійшов висновку про підтвердження факту надання міжнародних послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом в сумі 20 375,00 грн., які оподатковуються за нульовою ставкою. Відповідно, донарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 20 % в сумі 4 075,00 грн. є протиправним.

17. За договором від 4 жовтня 2013 року №04-10-2013, копія якого наявна в матеріалах справи, передбачено надання позивачем замовнику - Товариству з обмеженою відповідальністю "ГЕОМАШ-ПРОМ" послуг з міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом. Позивачем надано суду копію рахунку-фактури від 10 жовтня 2013 року №СФ-000023, в якому зазначено послуги з міжнародного перевезення вантажу за маршрутом: м. Брянка (Україна) - м. Ташкент (Узбекистан) в сумі 27650,00 грн. замовнику - Товариству з обмеженою відповідальністю "ГЕОМАШ-ПРОМ", номер автомобільного транспорту, яким здійснювалось перевезення. Також суду надано копію заявки від 4 жовтня 2013 року №04-10-2013 на здійснення зазначених послуг, копії платіжних доручень від 29 жовтня 2013 року №140 в сумі 2500,00 грн., від 11 жовтня 2013 року №137 в сумі 20000,00 грн. та від 5 листопада 2013 року №145 в сумі 5150,00 грн., згідно з якими платником є Товариство з обмеженою відповідальністю "ГЕОМАШ-ПРОМ", призначення платежу: за міжнародні транспортні послуги за маршрутом Брянка (Україна) - Ташкент (Узбекистан), а також копію акта здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30 жовтня 2013 року №ОУ-00023 та копію CMR №0137247.

Оцінивши зазначені докази кожен окремо та їх взаємний зв'язок у сукупності, суд дійшов висновку про підтвердження факту надання міжнародних послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом в сумі 27 650,00 грн., які оподатковуються за нульовою ставкою. Відповідно, донарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 20 % в сумі 5 530,00 грн. є протиправним.

18. В матеріалах справи наявні копії платіжних доручень від 02 серпня 2013 року №21 в сумі 13000,00 грн., від 01 серпня 2013 року №20 в сумі 12900,00 грн., від 19 липня 2013 року №18 в сумі 13000,00 грн., від 17 липня 2013 року №17 в сумі 13850,00 грн., від 03 липня 2013 року №16 в сумі 5900,00 грн., від 02 липня 2013 року №15 в сумі 5900,00 грн., від 30 грудня 2013 року №30 в сумі 6600,00 грн., від 19 серпня 2013 року №23 в сумі 13000,00 грн., від 09 серпня 2013 року №22 в сумі 13000,00 грн., від 18 червня 2013 року №13 в сумі 4000,00 грн., від 19 червня 2013 року №14 в сумі 4000,00 грн., від 13 червня 2013 року №12 в сумі 10000,00 грн., від 13 червня 2013 року №11 в сумі 10000,00 грн. від 12 червня 2013 року №10 в сумі 8300,00 грн., згідно з якими платником є Фізична особа-підприємець ОСОБА_3, призначення платежу: оплата за міжнародні транспортні послуги без податку на додану вартість, однак будь-яких інших документів на підтвердження того, що зазначені операції є послугами з міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом, які оподатковуються за нульовою ставкою, а також копій CMR позивачем не надано.

З огляду на те, що суду не надано єдиного міжнародного перевізного документа, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що послуги з перевезення вантажів в загальній сумі 133 450?00 грн. вважаються послугами міжнародного перевезення у розумінні абзацу другого підпункту "а" підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України. Відтак, відсутні підстави для висновку про протиправність донарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 20 % в сумі 26 690,00 грн.

19. В матеріалах справи наявна копія платіжного доручення від 14 березня 2014 року №541 в сумі 10 400 грн., згідно з якою платником є підприємець ОСОБА_6, призначення платежу: транспортні послуги, рах. №4, №5 від 4 лютого 2014 року без податку на додану вартість, однак будь-яких інших документів на підтвердження того, що зазначені операції є послугами з міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом, які оподатковуються за нульовою ставкою, а також копії CMR позивачем не надано.

З огляду на те, що суду не надано єдиного міжнародного перевізного документа, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що послуги з перевезення вантажів в сумі 10 400,00 грн. вважаються послугами міжнародного перевезення у розумінні абзацу другого підпункту "а" підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України. Відтак, відсутні підстави для висновку про протиправність донарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 17 % в сумі 17 68,00 грн.

20. В матеріалах справи наявна копія платіжного доручення від 14 січня 2014 року №NSAV4BHBULв сумі 32000,00 грн., згідно з якою платником є ТОВ "АТЕМ ПЛЮС", призначення платежу: оплата за міжнародні перевезення по рахунку 038 від 26 грудня 2013 року без податку на додану вартість, однак будь-яких інших документів на підтвердження того, що зазначені операції є послугами з міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом, які оподатковуються за нульовою ставкою, а також копії CMR позивачем не надано.

З огляду на те, що суду не надано єдиного міжнародного перевізного документа, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що послуги з перевезення вантажів в сумі 32 000,00 грн. вважаються послугами міжнародного перевезення у розумінні абзацу другого підпункту "а" підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України. Відтак, відсутні підстави для висновку про протиправність донарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 17 % в сумі 5 440?00 грн.

21. В матеріалах справи наявна копія платіжного доручення від 29 листопада 2013 року №1698 в сумі 18245,00 грн., згідно з якою платником є Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредмаш сервіс", призначення платежу: передоплата за транспортні послуги згідно з рах. СФ-00027 від 29 листопада 2013 року без податку на додану вартість, однак будь-яких інших документів на підтвердження того, що зазначені операції є послугами з міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом, які оподатковуються за нульовою ставкою, а також копії CMR позивачем не надано.

З огляду на те, що суду не надано єдиного міжнародного перевізного документа, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що послуги з перевезення вантажів в сумі 18 245,00 грн. вважаються послугами міжнародного перевезення у розумінні абзацу другого підпункту "а" підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України. Відтак, відсутні підстави для висновку про протиправність донарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 20 % в сумі 3 649,00 грн.

22. В матеріалах справи наявна копія платіжного доручення від 27 листопада 2013 року №1927 в сумі 25 420,00 грн., згідно з якою платником є Товариство з обмеженою відповідальністю "АРІАДНА", призначення платежу: плата за транспортні послуги згідно з рах. СФ-00025 від 22 листопада 2013 року без податку на додану вартість, однак будь-яких інших документів на підтвердження того, що зазначені операції є послугами з міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом, які оподатковуються за нульовою ставкою, а також копії CMR позивачем не надано.

З огляду на те, що суду не надано єдиного міжнародного перевізного документа, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що послуги з перевезення вантажів в сумі 25 420,00 грн. вважаються послугами міжнародного перевезення у розумінні абзацу другого підпункту "а" підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України. Відтак, відсутні підстави для висновку про протиправність донарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 20 % в сумі 5 084,00 грн.

23. В матеріалах справи наявні копії платіжних доручень від 11 квітня 2013 року №7 в сумі 7 500,00 грн., від 11 квітня 2013 року №8 в сумі 2000,00 грн., від 21 травня 2013 року №9 в сумі 2 000,00 грн., згідно з якими платником є Фізична особа-підприємець ОСОБА_3, призначення платежу: оплата за міжнародні транспортні послуги без податку на додану вартість, однак будь-яких інших документів на підтвердження того, що зазначені операції є послугами з міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом, які оподатковуються за нульовою ставкою, а також копій CMR позивачем не надано.

З огляду на те, що суду не надано єдиного міжнародного перевізного документа, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що послуги з перевезення вантажів в загальній сумі 11 500,00 грн. вважаються послугами міжнародного перевезення у розумінні абзацу другого підпункту "а" підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України. Відтак, відсутні підстави для висновку про протиправність донарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 20 % в сумі 2 300,00 грн.

24. В матеріалах справи наявна копія платіжного доручення від 23 грудня 2013 року №3166 в сумі 40 425,00 грн., згідно з яким платником є ДП "НВК "ЕЛЕКТРОВОЗОБУДУВАННЯ", призначення платежу: оплата за міжнародні транспортні послуги без податку на додану вартість по рах. СФ-00035 від 20 грудня 2013 року, однак будь-яких інших документів на підтвердження того, що зазначені операції є послугами з міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом, які оподатковуються за нульовою ставкою, а також копій CMR позивачем не надано.

З огляду на те, що суду не надано єдиного міжнародного перевізного документа, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що послуги з перевезення вантажів в загальній сумі 40 425,00 грн. вважаються послугами міжнародного перевезення у розумінні абзацу другого підпункту "а" підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України. Відтак, відсутні підстави для висновку про протиправність донарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 20 % в сумі 8 085,00 грн.

25. В матеріалах справи наявна копія платіжного доручення від 13 грудня 2013 року №1448 в сумі 17 425,00 грн., згідно з яким платником є Фізична особа-підприємець ОСОБА_7, призначення платежу: за міжнародні транспортні послуги по рах. СФ29 від 11 грудня 2013 року без податку на додану вартість, однак будь-яких інших документів на підтвердження того, що зазначені операції є послугами з міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом, які оподатковуються за нульовою ставкою, а також копій CMR позивачем не надано.

З огляду на те, що суду не надано єдиного міжнародного перевізного документа, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що послуги з перевезення вантажів в загальній сумі 17 425,00 грн. вважаються послугами міжнародного перевезення у розумінні абзацу другого підпункту "а" підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України. Відтак, відсутні підстави для висновку про протиправність донарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 20 % в сумі 3 485,00 грн.

26. В матеріалах справи наявні копії платіжних доручень від 04 грудня 2013 року №1154 в сумі 5 000,00 грн. та від 19 грудня 2013 року №1198 в сумі 5057,00 грн., згідно з якими платником є Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма "ЛЕГ", призначення платежу: сплата за транспортні та додаткові послуги згідно з р/ф СФ-00028 від 03 грудня 2013 року та СФ-00032 від 15 грудня 2013 року без податку на додану вартість, однак будь-яких інших документів на підтвердження того, що зазначені операції є послугами з міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом, які оподатковуються за нульовою ставкою, а також копій CMR позивачем не надано.

З огляду на те, що суду не надано єдиного міжнародного перевізного документа, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що послуги з перевезення вантажів в загальній сумі 10 057,00 грн. вважаються послугами міжнародного перевезення у розумінні абзацу другого підпункту "а" підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України. Відтак, відсутні підстави для висновку про протиправність донарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 20 % в сумі 2 011,40 грн.

26. В матеріалах справи наявні копії платіжних доручень від 13 грудня 2013 року №67 в сумі 11 500,00 грн., від 30 грудня 2013 року №71 в сумі 1 500,00 грн. та від 30 грудня 2013 року №70 в сумі 13 500,00 грн., згідно з якими платником є Фізична особа-підприємець ОСОБА_8, призначення платежу: міжнародні транспортні послуги за маршрутом м. Запоріжжя (Україна) - м. Рудний (Казахстан) без податку на додану вартість, однак будь-яких інших документів на підтвердження того, що зазначені операції є послугами з міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом, які оподатковуються за нульовою ставкою, а також копій CMR позивачем не надано.

З огляду на те, що суду не надано єдиного міжнародного перевізного документа, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що послуги з перевезення вантажів в загальній сумі 26 500,00 грн. вважаються послугами міжнародного перевезення у розумінні абзацу другого підпункту "а" підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України. Відтак, відсутні підстави для висновку про протиправність донарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 20 % в сумі 5 300,00 грн.

27. В матеріалах справи наявні копії платіжних доручень від 25 квітня 2013 року №1018 в сумі 12 600,00 грн. та від 26 квітня 2013 року №1048 в сумі 3 850,00 грн., згідно з якими платником є Товариство з обмеженою відповідальністю "ТРАНС-КОНСУЛЬТ", призначення платежу, відповідно, передплата за автопослуги згідно з рах. № 5, 4 від 23 квітня 2013 року без податку на додану вартість та оплата за понаднормовий простій згідно з рах. №7 від 29 квітня 2013 року без податку на додану вартість. Однак будь-яких інших документів на підтвердження того, що зазначені операції є послугами з міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом, які оподатковуються за нульовою ставкою, а також копій CMR позивачем не надано.

З огляду на те, що суду не надано єдиного міжнародного перевізного документа, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що послуги з перевезення вантажів в загальній сумі 16 450,00 грн. вважаються послугами міжнародного перевезення у розумінні абзацу другого підпункту "а" підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України. Відтак, відсутні підстави для висновку про протиправність донарахування позивачу податку на додану вартість за ставкою 20 % в сумі 3 290,00 грн.

Інші, наявні в матеріалах справи рахунки-фактури, акти здачі-виконаних робіт, які не зазначені судом, стосуються операцій позивача, які оподатковуються за загальною ставкою та на які, як вбачається з матеріалів справи, позивач нарахував податок на додану вартість та щодо яких між сторонами спору не має.

Таким чином, суд дійшов висновку про протиправність зменшення відповідачем позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 30 жовтня 2014 року № від'ємного значення податку на додану вартість в сумі 38 445,00 грн. та про протиправність визначення позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 30 жовтня 2014 року № грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 38 445,00 грн. за основним платежем та в сумі 9 611,25 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (25 відсотків від 38 445,00 грн.).

Підстави вважати зазначені податкові повідомлення-рішення в інших частинах зменшеного від'ємного значення з податку на додану вартість та визначеного грошового зобов'язання за операціями, які були задекларовані позивачем як такі, що оподатковуються за нульовою ставкою, у суду відсутні, оскільки позивачем не підтверджено первинними документами, в тому числі єдиним міжнародним перевізним документом - СМR те, що операції з перевезення вантажів, є міжнародним перевезенням, яке оподатковується за нульовою ставкою.

2) Згідно з пунктом 2.1.3 акта перевірки від 22 вересня 2014 року №2595/26-52-17-01/НОМЕР_1 порушення позивачем вимог пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України полягало у тому, що позивач відніс за період з 01 липня 2011 року по 30 червня 2014 року до складу податкового кредиту податок на додану вартість в загальній сумі 93446,00 грн., в т.ч. за період з 01 липня 2011 року по 31 грудня 2011 року в сумі 27976,00 грн., з 01 січня 2012 року 31 грудня 2012 року в сумі 35145,00 грн., з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року в сумі 28995,00 грн. та за період з 01 січня 2014 року по 30 червня 2014 року в сумі 1330 грн., за відсутності податкових накладних, в результаті чого завищив податковий кредит з податку на додану вартість за період з 01 липня 2011 року по 30 червня 2014 року в загальній сумі 93 446,00 грн.

Висновок про формування податкового кредиту за відсутності податкових накладних відповідач обґрунтовує тим, що позивач не надав на перевірку документів, що стосуються здійснення підприємницької діяльності за період з 1 липня 2011 року по 30 червня 2014 року, в т.ч. податкових накладних.

Згідно з пунктом 2.1.4 акта перевірки від 22.09.2014 №2595/26-52-17-01/НОМЕР_1 порушення позивачем вимог пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України полягало у тому, що описані вище порушення позивачем вимог пункту 193.1 статті 193 та пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України призвели до безпідставного декларування за травень 2014 року залишку від'ємного значення попередніх податкових періодів, що залишається непогашеним після бюджетного відшкодування, отриманого у звітному податковому періоді, та підлягає включенню до складу податкового кредиту наступного податкового періоду за червень 2014 року.

Досліджуючи обставини, викладені в акті перевірки, щодо зафіксованого в акті порушення позивачем вимог пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, та надаючи таким обставинам оцінку, суд виходить з такого.

Відповідно до абзацу 1 пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну.

Відповідно до абзацу 1 пункту 201.6 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Згідно з абзацом 1 пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Дослідивши надані позивачем первинні документи суд встановив наступне.

1. Позивач придбав у Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАХОСПЕЦСЕРВІС" послуги з ремонту автономного опалювача на а/м Вольво держномер НОМЕР_4, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями рахунку-фактури від 31 січня 2014 року №СФ-0000153 в сумі 2 496,00 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 416,00 грн., акта здачі-прийняття робіт від 03 лютого 2014 №ОУ-0000116, який містить детальний опис робіт та їх вартості, платіжного доручення від 31 січня 2014 року №99 про оплату послуг. Продавець послуг, зареєстрований платником податку на додану вартість, видав податкову накладну від 31 січня 2010 року №147, яка містить обов'язкові реквізити, визначені у пункті 201.1 статті 200 Податкового кодексу України.

Усі зазначені вище первинні документи відповідають вимогам, визначеним у статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Оцінивши зазначені докази кожен окремо та їх взаємний зв'язок у сукупності, суд дійшов висновку, що ці докази є належними та допустимими доказами фактичного вчинення вказаних господарських операцій та правомірності формування позивачем податкового кредиту за січень 2014 року в сумі 416,00 грн.

Враховуючи наведене, зменшення відповідачем позивачу від'ємного значення податку на додану вартість в сумі 416,00 грн. та визначення позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 416,00 грн. за основним платежем та в сумі 104,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (25 відсотків від 416,00 грн.) є протиправними.

2. В матеріалах справи наявні копії платіжних, згідно з якими позивач здійснив на користь контрагентів оплату за придбані товари та послуги: від 03 грудня 2013 року №56 в сумі 2725,56 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 454,26 грн., від 03 грудня 2013 року №57 в сумі 270 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 45,00 грн., від 04 грудня 2013 року №58 в сумі 279,84 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 20,00 грн., від 26 грудня 2013 року №77 в сумі 1199,50 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 199,92 грн.; від 24 січня 2013 року №1 в сумі 1230,00 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 205,00 грн., від 07 лютого 2013 року №1 в сумі 3562,70 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 593,78 грн., від 08 лютого 2013 року №3 в сумі 546,00 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 91,00 грн., від 08 лютого 2013 року №5 в сумі 126,00 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 21,00 грн.; від 08 лютого 2013 року №4 в сумі 288,00 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 48,00 грн.; від 13 лютого 2013 року №6 в сумі 228,54 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 43,33 грн.; від 12 березня 2013 року №9 в сумі 1900,00 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 316,67 грн.; від 30 квітня 2013 року №16 в сумі 900,00 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 150,00 грн.; від 14 травня 2013 року №181 в сумі 634,92 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 105,82 грн.; від 16 травня 2013 року №19 в сумі 4750,00 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 791,67 грн.; від 21 травня 2013 року №20 в сумі 10000,00 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 1666,67 грн.; від 6 червня 2013 року №21 в сумі 5949,02 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 991,5 грн.; від 13 червня 2013 року №22 в сумі 2000,00 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 333,33 грн.; від 18 червня 2013 року №23 в сумі 3267,37 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 544,56 грн.; від 30 липня 2013 року №27 в сумі 3000,00 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 500,00 грн.; від 30 вересня 2013 року №32 в сумі 3120,00 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 520,00 грн.; від 4 жовтня 2013 року №33 в сумі 3000,00 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 500,00 грн.; від 4 жовтня 2013 року №34 в сумі 2505,26 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 501,05 грн.; від 22 жовтня 2013 року №37 в сумі 546,00 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 91,00 грн.; від 22 жовтня 2013 року №38 в сумі 126,00 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 21,00 грн.; від 22 жовтня 2013 року №38 в сумі 288,00 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 48,00 грн.; від 26 грудня 2013 року №77 в сумі 1199,50 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 199,92 грн.; від 25 грудня 2013 року №76 в сумі 1072,20 грн.; від 24 грудня 2013 року №74 в сумі 213,30 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 35,55 грн.; від 17 грудня 2013 року №64 в сумі 1500,00 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 250,00 грн.; від 21 листопада 2013 року №50 в сумі 2110,00 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 351,67 грн.; від 6 грудня 2013 року №59 в сумі 5000,00 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 833,33 грн.; від 17 грудня 2013 року №65 в сумі 4000,00 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 666,67 грн.; від 03 грудня 2013 року №56 в сумі 2725,56 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 454,26 грн.; від 54 грудня 2013 року №58 в сумі 279,84 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 46,64 грн.; від 29 листопада 2013 року №54 в сумі 2145,00 грн., в т.ч. 357,50 грн.; від 29 листопада 2013 року №53 в сумі 1500,00 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 250,00 грн.; від 29 листопада 2013 року №49 в сумі 2500,00 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 416,67 грн.; від 5 листопада 2013 року №47 в сумі 2810,00 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 468,33 грн.; від 15 липня 2013 року №24 в сумі 1904,76 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 317,46 грн.; від 15 жовтня 2013 року №35 в сумі 3000,00 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 500,00 грн.; від 15 жовтня 2013 року №36 в сумі 1658,01 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 276,34 грн.; від 21 жовтня 2013 року №36 в сумі 3515,00 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 585,83 грн.; від 23 жовтня 2013 року №41 в сумі 270,00 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 45,00 грн.; від 24 жовтня 2013 року №42 в сумі 2030,00 грн., від 23 жовтня 2013 року №40 в сумі 110,00 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 18,33 грн.; від 28 жовтня 2013 року №45 в сумі 1278,96 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 213,16 грн.; від 25 жовтня 2013 року в сумі 1260,00 грн., в т.ч. податок на додану вартість в сумі 210,00 грн.; від 24 жовтня 2013 року №43 в сумі 1100,00 грн.

Разом з тим зазначені копії платіжних доручень не є достатніми доказами фактичного вчинення господарських операцій позивача з придбання зазначених в них товарів і послуг. В матеріалах справи відсутні інші первинні документи, які б підтверджували фактичне вчинення вказаних господарських операцій, в т.ч. податкові накладні, які б підтверджували податковий кредит з податку на додану вартість позивача за грудень 2013 року в загальній сумі 719,18 грн.

Враховуючи наведене, податковий кредит позивача з податку на додану вартість є підтвердженим податковою накладною лише в сумі 416,00 грн. за січень 2014 року, тому зменшення позивачу відповідачем від'ємного значення на цю суму, а також збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість на цю суму, є протиправним. У решті податковий кредит є непідтвердженим податковими накладними, у зв'язку з чим відсутні підстави вважати, що висновки відповідача, викладені в акті перевірки, про завищення позивачем податкового кредиту за період з 01 липня 2011 року по 30 червня 2014 року податку на додану вартість в загальній сумі 93 030,00 грн. є необґрунтованими.

Таким чином, суд дійшов висновку про протиправність зменшення відповідачем позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 30 жовтня 2014 року № від'ємного значення податку на додану вартість в сумі 38861 грн. (38445,00 грн. + 416,00 грн.) та про протиправність визначення позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 30 жовтня 2014 року № грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 38861,00 грн. за основним платежем (38445,00 грн. + 416,00 грн.) та в сумі 9715 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (25 відсотків від 38861,00 грн.).

Відповідно, позовні вимоги про визнання протиправними і скасування зазначених податкових повідомлень-рішень у вказаних частинах підлягають задоволенню.

3) Згідно з пунктом 2.1.1 акта перевірки від 22 вересня 2014 року №2595/26-52-17-01/НОМЕР_1 порушення позивачем вимог абзацу 1 пункту 49.2 статті 49 Податкового кодексу України полягало у тому, що позивач не подав до відповідача податкові декларації з податку на додану вартість за березень 2012 року та грудень 2012 року. У зв'язку з цим, на підставі абзацу другого пункту 120.1 ст. 120 Податкового кодексу України до позивача застосовані штрафні (фінансові) санкції в сумі 340 грн. за неподання у строки, визначені підпунктом 49.18.1 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України, податкових декларацій.

Пунктом 49.18.1 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України передбачено, що податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю (у тому числі в разі сплати місячних авансових внесків) - протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Відповідно до пункту 120.1 статті 120 Податкового кодексу України неподання або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов'язаними нараховувати та сплачувати податки, збори податкових декларацій (розрахунків), тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 170 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.

Позивач не наводить в позовній заяві доводів та не надає доказів, які б свідчили про виконання ним обов'язку з подання до контролюючого органу декларацій з податку на додану вартість за березень 2012 року та грудень 2012 року. Зазначені декларації в матеріалах справи також відсутні.

Отже, зафіксований в акті перевірки факт неподання позивачем податкових декларації з податку на додану вартість за березень 2012 року та грудень 2012 року не спростовано, а відтак, суд дійшов висновку про обґрунтоване накладення відповідачем на позивача за податковим повідомленням-рішенням від 30.10.2014 № штрафу в сумі 340,00 грн., що складається зі штрафу в сумі 170 гривень за кожне таке неподання.

ІІ. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в сумі 192 646,00 грн. та пені в сумі 98 546,19 грн., нарахованої на суму бюджетної заборгованості.

Позивач просить стягнути з відповідача бюджетне відшкодування з податку на додану вартість в сумі 192646,00 грн. та пеню в сумі 98 546,19 грн., нараховану згідно з пунктом 200.23 статті 200 Податкового кодексу України на суму заборгованості - 192 646,00 грн. на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені,протягом строку її дії, включаючи день погашення.

Судом встановлено, що 192 646,00 грн. - загальна сума бюджетного відшкодування, яку просить позивач стягнути з відповідача, включає в себе бюджетне відшкодування, задеклароване позивачем для повернення на його рахунок:

в сумі 65 001,00 грн., в т.ч. в сумі 59 661,45 грн. за грудень 2007 року та в сумі 5 339,55 грн. за листопад та грудень 2007 року;

в сумі 127 643,00 грн., в т.ч. в сумі 5 231,00 грн. за січень 2008 року та в сумі 122 412,00 грн. за травень 2008 року.

Щодо бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в сумі 65 001,00 грн. судом встановлено, що позивач за грудень 2007 року заявив до бюджетного відшкодування податок на додану вартість в сумі 59 661,45 грн., за листопад 2007 року в сумі 2 016,00 грн. та за грудень 2007 року в сумі 3 323,55 грн.

Державна податкова інспекція у Деснянському районі м. Києва провела документальну невиїзну (камеральну) перевірку податкової декларації з податку на додану вартість, за результатами якої склала акт від 19 лютого 2008 року №3/1700/НОМЕР_1.

На підставі акта перевірки від 19 лютого 2008 року №3/1700/НОМЕР_1 Державна податкова інспекція у Деснянському районі м. Києва склала податкове повідомлення-рішення від 19 лютого 2008 року №/0 про зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за грудень 2007 року в сумі 59 661,45 грн.

Державна податкова інспекція у Деснянському районі м. Києва провела планову виїзну документальну перевірку, за результатами якої склала акт від 20 травня 2008 №2558/1705/НОМЕР_1.

На підставі акта перевірки від 20 травня 2008 року №2558/1705/НОМЕР_1 Державна податкова інспекція у Деснянському районі м. Києва склала податкове повідомлення-рішення від 08 липня 2008 року №/0 про зменшення позивачу бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в загальній сумі 5 339,55 грн., т.ч. в сумі 2 016,00 грн. за листопад 2007 року та в сумі 3 323,55 грн. за грудень 2007 року.

Вказані податкові повідомлення-рішення були оскаржені позивачем до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 лютого 2012 року у справі №2а-5040/09/2670, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2012 року, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 08 липня 2008 року №/0 про зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в загальній сумі 5 339,55 грн. та від 19 лютого 2008 року №/0 про зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в сумі 59 661,45 грн.

Виходячи з положень частини третьої статті 254 Кодексу адміністративного суду України постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 лютого 2012 року у справі №2а-5040/09/2670 набрала законної сили 20 червня 2012 року.

Таким чином, зазначеними вище судовими рішеннями підтверджено правомірність заявлення позивачем до бюджетного відшкодування податку на додану вартість в загальній сумі 65 001,00 грн., в т.ч. за грудень 2007 року в сумі 59 661,45 грн., за листопад 2007 року в сумі 2 016,00 грн. та за грудень 2007 року в сумі 3 323,55 грн.

Щодо бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в загальній сумі 127 643,00 грн. судом встановлено, що позивач заявив до бюджетного відшкодування податок на додану вартість в сумі 5 231,00 грн. за січень 2008 року та в сумі 122 412,00 грн. за травень 2008 року.

Державна податкова інспекція у Деснянському районі м. Києва у березні 2008 року провела документальну невиїзну перевірку податкової декларації позивача з податку на додану вартість за січень 2008 року, за результатами якої склала акт від 14 березня 2014 року №5/1700/НОМЕР_1. Згідно з цим актом бюджетному відшкодуванню підлягає лише податок на додану вартість в сумі 5 098,89 грн., а податок на додану вартість в сумі 132,11 грн. не підлягає бюджетному відшкодуванню.

Державна податкова інспекція у Деснянському районі м. Києва у липні 2008 року провела документальну позапланову виїзну перевірку з питань достовірності нарахування позивачем бюджетного відшкодування за січень і травень 2008 року, за результатами якої склала акт від 16 липня 2008 року №3516/17-5/НОМЕР_1.

На підставі акта перевірки від 16.07.2008 №3516/17-5/НОМЕР_1 Державна податкова інспекція у Деснянському районі м. Києва прийняла податкове повідомлення-рішення від 11 вересня 2008 року №/0 про зменшення позивачу бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за січень і травень 2008 року в загальній сумі 127 643,00 грн.

Податкове повідомлення-рішення від 11 вересня 2008 року №/0 про зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за січень і травень 2008 року в загальній сумі 127 643,00 грн. оскаржено позивачем до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року у справі №826/6619/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2015 року, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 11 вересня 2008 року №/0 про зменшення бюджетного відшкодування за січень і травень 2008 року в загальній сумі 127 643,00 грн.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 травня 2016 року у справі №826/6619/14 постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2015 року залишено без змін.

Виходячи з вимог частини третьої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року у справі №826/6619/14 набрала законної сили 14 січня 2015 року.

Таким чином, зазначеними вище судовими рішеннями підтверджено правомірність заявлення позивачем до бюджетного відшкодування податку на додану вартість в загальній сумі 127 643,00 грн., в т.ч. в сумі 5 231,00 грн. за січень 2008 року та в сумі 122 420,00 грн. за травень 2008 року.

Відповідно до абзацу другого підпункту 7.7.8 пункту 7.7 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" (чинного на час звітних періодів, за які заявлено позивачем бюджетне відшкодування, та на час звернення позивача до суду про оскарження податкових повідомлень-рішень про зменшення бюджетного відшкодування) після закінчення процедури адміністративного або судового оскарження податковий орган протягом п'яти робочих днів, наступних за днем отримання відповідного рішення, зобов'язаний надати органу державного казначейства висновок із зазначенням суми податку, що підлягає відшкодуванню з бюджету.

Абзац другий пункту 200.15. статті 200 Податкового кодексу України (чинного на час набрання законної сили судовими рішенням про скасування податкових повідомлень-рішень про зменшення бюджетного відшкодування) містить такі самі положення, що й абзац другий підпункту 7.7.8 пункту 7.7 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість".

Судом встановлено, що днем закінчення процедури судового оскарження податкових повідомлень-рішень від 08 липня 2008 року №/0 про зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в загальній сумі 5 339,55 грн. за листопад і грудень 2007 року та від 19 лютого 2008 року №/0 про зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в сумі 59 661,45 грн. за грудень 2007 року є день набрання законної сили постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 лютого 2012 року у справі №2а-5040/09/2670 - 20 червня 2012 року.

Днем закінчення процедури судового оскарження податкового повідомлення-рішення від 11 вересня 2008 року №/0 про зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в загальній сумі 127 643,00 грн. за січень і травень 2008 року є день набрання законної сили постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року у справі №826/6619/14 - 14 січня 2015 року.

Враховуючи наведене, згідно з вимогами закону у відповідача виник обов'язок протягом п'яти робочих днів, що настали за днем отримання відповідних судових рішень, подати органу Державного казначейства України висновок із зазначенням суми податку, що підлягає відшкодуванню з бюджету.

Відповідачем надано суду копію першого аркушу ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2012 року у справі №2а-5040/09/2670, на якому наявний відтиск штампу вхідної кореспонденції відповідача від 03 липня 2012 року.

Отже, відповідач був зобов'язаний подати до органу Державного казначейства України висновок із зазначенням податку, що підлягає відшкодуванню з бюджету, в сумі 65 001,00 грн., в т.ч. за грудень 2007 року в сумі 59 661,45 грн., за листопад 2007 року в сумі 2 016,00 грн. та за грудень 2007 року в сумі 3 323,55 грн., до 10 липня 2012 року включно.

Відповідачем надано суду копію супровідного листа Київського апеляційного адміністративного суду про надіслання ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2015 року у справі №826/6619/14, на якому наявний вхідний реєстраційний номер відповідача 580/9 від 23 січня 2015 року.

Отже, відповідач був зобов'язаний подати до органу Державного казначейства України висновок із зазначенням податку, що підлягає відшкодуванню з бюджету, в сумі 127 643,00 грн., в т.ч. в сумі 5 231,00 грн. за січень 2008 року та в сумі 122 420,00 грн. за травень 2008 року, до 30 січня 2015 року включно.

Відповідач не подав до органу Державного казначейства України висновки із зазначенням податку на додану вартість, що підлягає відшкодуванню з бюджету на користь позивача у вказаних вище сумах та терміни, чим порушив право позивача на отримання бюджетного відшкодування податку на додану вартість з бюджету.

Водночас суд зазначає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь такої заборгованості є неправильним способом захисту права платника податку на додану вартість. Правильним способом захисту зазначеного порушеного права платника податку на додану вартість є вимога про зобов'язання відповідача виконати покладений на нього законом обов'язок щодо надання органу державного казначейства висновку із зазначенням суми податку, що підлягає відшкодуванню з бюджету. Ця позиція суду обґрунтовується таким.

Відповідно до підпункту 14.1.18 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України бюджетне відшкодування - відшкодування від'ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника, у тому числі автоматичне бюджетне відшкодування у порядку та за критеріями, визначеними у розділі V цього Кодексу.

Статтею 200 Податкового кодексу України передбачено порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків.

Згідно з пунктом 200.7. статті 200 Податкового кодексу України платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному контролюючому органу податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації.

Пунктами 200.10, 200.11 статті 200 Податкового кодексу України визначено порядок та строки проведення контролюючим органом камеральної перевірки та у разі виявлення за результатами камеральної перевірки достатніх підстав, які свідчать, що розрахунок суми бюджетного відшкодування було зроблено з порушенням норм податкового законодавства, - документальної позапланової виїзної перевірки платника для визначення достовірності нарахування такого бюджетного відшкодування.

Відповідно до абзацу першого пункту 200.15 статті 200 Податкового кодексу України у разі якщо за результатами перевірки сум податку, заявлених до відшкодування, платник податку або контролюючий орган розпочинає процедуру адміністративного або судового оскарження, контролюючий орган не пізніше наступного робочого дня після отримання відповідного повідомлення від платника або ухвали суду про порушення провадження у справі зобов'язаний повідомити про це орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. Орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, тимчасово припиняє процедуру відшкодування в частині оскаржуваної суми до набрання законної сили судовим рішенням.

Абзацом другим пункту 200.15 статті 200 Податкового кодексу України після закінчення процедури адміністративного або судового оскарження контролюючий орган протягом п'яти робочих днів, що настали за днем отримання відповідного рішення, зобов'язаний подати органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновок із зазначенням суми податку, що підлягає відшкодуванню з бюджету.

Згідно з пунктом 200.13. статті 200 Податкового кодексу України на підставі отриманого висновку відповідного органу державної податкової служби орган Державного казначейства України видає платнику податку зазначену в ньому суму бюджетного відшкодування шляхом перерахування коштів з бюджетного рахунка на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку протягом п'яти операційних днів після отримання висновку органу державної податкової служби.

Таким чином, зазначеними вище нормами закону визначено алгоритм дій державних органів щодо відшкодування з Державного бюджету України податку на додану вартість. Цей алгоритм не передбачає бюджетне відшкодування з податку на додану вартість у спосіб судового безпосереднього стягнення.

Зазначена позиція Окружного адміністративного суду м. Києва узгоджується з висновками Верховного Суду України щодо застосування вказаних вище норм права, викладеними у його постановах від 16 вересня 2015 року у справі №21-881а15, від 31 травня 2016 року у справі №826/11379/14 та від 7 червня 2016 року у справі №21-1067а16. Ці висновки Верховного Суду України відповідно до частини першої статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Так, Верховний Суд України вважає, що визначений вказаними норами закону порядок відшкодування податку на додану вартість з Державного бюджету України не передбачає бюджетне відшкодування у спосіб судового стягнення безпосередньо (водночас) зі здійсненням судового контролю над рішеннями податкових органів, ухвалених за результатами перевірки сум податку на додану вартість, заявлених до відшкодування або окремо від здійснення такого контролю. Суд наголосив на тому, що відшкодування з Державного бюджету України податку на додану вартість є виключними повноваженнями податкових органів та державного казначейства, а відтак суд не може підміняти державний орган і вирішувати питання про стягнення такої заборгованості. Вимога платника податку на додану вартість про стягнення бюджетної заборгованості є неправильним способом захисту прав платника. Правильним способом захисту платника є вимога про зобов'язання відповідача до виконання покладених на нього законом і підзаконними нормативно-правовими актами обов'язку надання органу казначейства висновку стосовно суми, яка підлягає відшкодуванню з бюджету. Суд вважає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось би примусове виконання рішення.

Враховуючи наведене, Окружний адміністративний суд м. Києва дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог щодо відшкодування з Державного бюджету України на користь позивача податку на додану вартість шляхом зобов'язання відповідача скласти та подати Головному управлінню Державної казначейської служби України у м. Києві висновок із зазначенням податку на додану вартість, що підлягає відшкодуванню з бюджету, в загальній сумі 192 644,00 грн., в т.ч. в сумі 59 661,45 грн. за грудень 2007 року, в сумі 2 016,00 грн. за листопад 2007 року, в сумі 3 323,55 грн. за грудень 2007 року, в сумі 5 231,00 грн. за січень 2008 року та в сумі 122 412,00 грн. за травень 2008 року.

У решті позовних вимог щодо відшкодування з Державного бюджету України на користь позивача податку на додану вартість в сумі 2,00 грн. слід відмовити, оскільки судовими рішеннями підтверджено правомірність заявлення позивачем до бюджетного відшкодування податку на додану вартість в загальній сумі 192 644,00 грн., тоді як позивач заявив позовні вимоги щодо відшкодування 192 646,00 грн.

Позовні вимоги про притягнення до відповідальності посадових осіб відповідача, винних у несвоєчасному відшкодуванні податку на додану вартість, задоволенню не підлягають, оскільки законом не передбачено, що у разі ненадання податковим органом органу державного казначейства висновку стосовно суми, яка підлягає відшкодуванню з бюджету, посадові особи податкового органу притягуються до відповідальності. До того ж адміністративний суд не наділений повноваженням при вирішенні адміністративної справи приймати постанову про притягнення посадових осіб суб'єкта владних повноважень до відповідальності за невиконання останнім вимог законодавства.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача пеню в сумі 98 546,19 грн., нараховану згідно з пунктом 200.23 статті 200 Податкового кодексу України на суму бюджетної заборгованості - 192 646,00 грн.

Відповідно до пункту 200.23 статті 200 Податкового кодексу України суми податку, не відшкодовані платникам протягом визначеного цією статтею строку, вважаються заборгованістю бюджету з відшкодування податку на додану вартість. На суму такої заборгованості нараховується пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення.

Як було встановлено раніше, відповідач зобов'язаний був подати до органу Державного казначейства України висновок із зазначенням податку на додану вартість, що підлягає відшкодуванню з бюджету, в сумі 65 001,00 грн., в т.ч. за грудень 2007 року в сумі 59 661,45 грн., за листопад 2007 року в сумі 2 016,00 грн. та за грудень 2007 року в сумі 3 323,55 грн., до 10 липня 2012 року включно. Також відповідач зобов'язаний був подати до органу Державного казначейства України висновок із зазначенням податку, що підлягає відшкодуванню з бюджету, в сумі 127 643,00 грн., в т.ч. в сумі 5 231,00 грн. за січень 2008 року та в сумі 122 420,00 грн. за травень 2008 року, до 30 січня 2015 року включно.

З огляду на наведені обставини, а також положення пункту 200.23 статті 200 Податкового кодексу України, податок на додану вартість в сумі 65 001,00 грн., що підлягав відшкодуванню з держбюджету та не відшкодований позивачу протягом визначеного у законі строку, з 18 липня 2012 року вважається заборгованістю бюджету з відшкодування податку на додану вартість, а податок на додану вартість в сумі 127 643,00 грн. вважається заборгованістю бюджету з відшкодування податку на додану вартість з 07.02.2015.

Позивач у заяві про зміну позовних вимог, поданій до суду 18 липня 2016 року, надає розрахунок пені, згідно з яким визначає період нарахування з 26 червня 2012 року по 17 липня 2016 року.

Зважаючи на наведене вище, суд вважає, що пеня має бути нарахована на заборгованість бюджету з відшкодування податку на додану вартість в сумі 65 001,00 грн. з 18 липня 2012 року по 17 липня 2016 року, а на заборгованість бюджету з відшкодування податку на додану вартість в сумі 127 643,00 грн. - з 07 лютого 2015 року по 18 липня 2016 року.

Враховуючи наведене, на заборгованість бюджету з відшкодування податку на додану вартість в сумі 65001,00 грн. підлягає нарахуванню пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені (станом на 18 липня 2012 року ставка становила 7,5 % річних), протягом строку дії заборгованості з 18 липня 2016 року по 18 липня 2016 року включно (1463 дні). Така пеня складає 23448 грн. (65 001,00 х 120% х 7,5% х 1463 : 365 = 23 448,00).

На заборгованість бюджету з відшкодування податку на додану вартість в сумі 127643,00 грн. підлягає нарахуванню пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені (станом на 07 лютого 2015 року ставка становила 19,5 % річних), протягом строку дії заборгованості з 07 лютого 2015 року по 18 липня 2016 року (528 днів). Така пеня складає 43 206,98 грн. (127 643,00 х 120% х 19,5% х 528 : 365 = 43206,98).

Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог позивача про стягнення на користь позивача пені в сумі 66 654,98 грн. При цьому така пеня підлягає стягненню з Державного бюджету України, а не як просить позивач - з відповідача, оскільки пеня нарахована на заборгованість Державного бюджету України з відшкодування податку на додану вартість.

ІІІ. При розгляді позовних вимог щодо податкового повідомлення-рішення від 25 червня 2016 року № про зменшення позивачу бюджетного відшкодування за березень 2015 року в сумі 127643 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 31910,75 грн. та щодо податкового повідомлення-рішення форми від 16 липня 2015 № про зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за квітень 2015 року в сумі 127 643,00 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 63821,50 грн. судом встановлено такі обставини.

Державною податковою інспекцією у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві на підставі пункту 200.10 статті 200 Податкового кодексу України проведено камеральну перевірку даних, задекларованих у податковій звітності з податку на додану вартість - податковій декларації з податку на додану вартість за березень 2015 року, за результатами якої складено акт від 19 травня 2015 року №3058/26-52-17-05-.

На підставі акта перевірки від 19.05.2015 №3058/26-52-17-05- Державною податковою інспекцією у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві складено податкове повідомлення-рішення форми "В1" від 25 червня 2016 року № про зменшення бюджетного відшкодування за березень 2015 року в сумі 127 643,00 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 31 910,75 грн.

Державною податковою інспекцією у Деснянському районі Головного управління ДФС у м.Києві на підставі пункту 200.10 статті 200 Податкового кодексу України проведено камеральну перевірку даних, задекларованих у податковій звітності з податку на додану вартість - податковій декларації з податку на додану вартість за квітень 2015 року, за результатами якої складено акт від 08 червня 2015 року №3384/26-52-17-05-.

На підставі акта перевірки від 08 червня 2015 року №3384/26-52-17-05- Державною податковою інспекцією у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві складено податкове повідомлення-рішення форми "В1" від 16 липня 2015 року № про зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за квітень 2015 року в сумі 127 643,00 грн., яка відшкодована позивачу на час перевірки, та застосовано штрафні (фінансові) санкції в сумі 63 821,50 грн.

Згідно з актами перевірок від 19 травня 2015 року №3058/26-52-17-05- та від 08 червня 2015 року №3384/26-52-17-05- позивач порушив вимоги розділу V "Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість", затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 23 вересня 2014 року №966 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 23 січня 2015 року №13) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 жовтня 2014 року за №1267/26044 (далі по тексту - Порядок №966), а саме: допустив арифметичну (методологічну) помилку (порушення), що вплинула на розрахунки з бюджетом.

При цьому відповідач виходив з наступних обставин.

Декларації з податку на додану вартість за січень 2015 року від 21 лютого 2015 року № та за лютий 2015 року від 18 березня 2015 року №, які надіслані засобами телекомунікаційного зв'язку, не визнані як податкова звітність, оскільки до декларації за січень 2015 року не додано додатків 2 та 3, а до декларації за лютий 2015 року - додатку 4.

У рядку 30 податкової декларації з податку на додану вартість за березень 2015 року від 20 квітня 2015 року № задекларовано від'ємне значення попередніх звітних (податкових) періодів, яке підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку, в сумі 127 643,00 грн.

Відповідно до додатку 2 до податкової декларації з податку на додану вартість за березень 2015 року залишки сум податку, що були заявлені платниками податку до бюджетного відшкодування та залишились непогашеними станом на 01 лютого 2015 року відображені в рядку 3 за січень 2015 року - 127 643,00 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року скасовано податкове повідомлення-рішення від 11 вересня 2008 року №/0, у зв'язку з чим відображено в картці особового рахунку позивача податок на додану вартість в сумі 127 643,00 грн. в рахунок погашення заборгованості.

Як встановлено раніше судом, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року у справі №826/6619/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2015 року, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 11 вересня 2008року №/0 про зменшення бюджетного відшкодування за січень і травень 2008 року в загальній сумі 127 643,00 грн.

Таким чином, відповідач фактично вважає, що позивач не мав права відображати в деклараціях з податку на додану вартість за березень та квітень 2015 року (рядок 30 податкової декларації з податку на додану вартість, графа 5 таблиці 1 Додатку 2 до податкової декларації з цього податку, рядок 3 таблиці 2 Додатку 2 до податкової декларації з цього податку) залишок сум податку, що були заявлені до бюджетного відшкодування за січень і травень 2008 року та залишились непогашеними станом на 01 лютого 2015 року. При цьому виходить з того, що податкова декларація з податку на додану вартість за січень 2015 року не визнана податковою звітністю та після скасування постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року у справі №826/6619/14 податкового повідомлення-рішення від 11 вересня 2008 року №/0 про зменшення бюджетного відшкодування за січень і травень 2008 року в загальній сумі 127 643,00 грн. в картці особового рахунку позивача податок на додану вартість в сумі 127 643,00 грн. відображено в рахунок погашення заборгованості.

Суд знаходить таку позицію відповідача необґрунтованою.

Відповідно до підпункту 7 пункту 6 Порядку №966 у рядку 30 Розділу IV "Погашення залишків сум від'ємного значення звітних (податкових) періодів до 01 лютого 2015 року" вказується сума залишку від'ємного значення попередніх звітних (податкових) періодів, яка підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку (рядок 4 таблиці 2 (Д2) (додаток 2)).

Порядок №966 містить розділ IX "Облік непогашених залишків сум податку, що були заявлені платниками податку до бюджетного відшкодування за звітні (податкові) періоди до 01 лютого 2015 року; задекларованих до бюджетного відшкодування за звітні (податкові) періоди до 01 лютого 2015 року в рахунок зменшення податкових зобов'язань з податку наступних звітних (податкових) періодів; від'ємного значення суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 статті 200 розділу V Кодексу; залишку від'ємного значення попередніх звітних (податкових) періодів після бюджетного відшкодування, задекларованого платниками податку за звітні (податкові) періоди до 01 лютого 2015 року".

Згідно з пунктом 1 розділу IX Порядку №966 такий облік здійснюється платниками податку на додану вартість, які мають, зокрема, суми, задекларовані до бюджетного відшкодування в рахунок зменшення податкових зобов'язань з податку наступних звітних (податкових) періодів, які залишились непогашеними станом на 01 лютого 2015 року; залишки сум податку, що були заявлені платниками податку до бюджетного відшкодування та залишились непогашеними станом на 01 лютого 2015 року

Пунктом 1 розділу IX Порядку №966 також передбачено, що відповідно до пункту 33 підрозділу 2 розділу XX Кодексу за рішенням платника такі суми від'ємного значення податку попередніх податкових періодів можуть:

або збільшити розмір суми податку, на яку такий платник має право зареєструвати податкові накладні / розрахунки коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, визначену пунктом 200 1.3 статті 200 1 розділу V Кодексу, із одночасним збільшенням суми податкового кредиту звітного (податкового) періоду, у якому було здійснено таке збільшення;

або бути повернені такому платнику на рахунок у банку (у розмірі значення рядка 3 таблиці 2 (Д2) (додаток 2)).

Відповідне рішення платник податку відображає в заяві в (Д2) (додаток 2).

Пунктом 6 розділу IX Порядку №966 визначено, що розрахунок суми бюджетного відшкодування за звітні (податкові) періоди до 01 лютого 2015 року, що підлягає відшкодуванню відповідно до підпункту "б" пункту 33 підрозділу 2 розділу XX Кодексу, проводиться у таблиці 2 (Д2) (додаток 2).

У таблиці 2 (Д2) (додаток 2), починаючи з лютого 2015 року (I кварталу 2015 року), зазначаються:

у рядку 1 - сума частини залишку від'ємного значення попередніх звітних (податкових) періодів, фактично сплачена постачальникам товарів/послуг або до Державного бюджету України (графа 12 таблиці 1 (Д2) (додаток 2));

у рядку 1.1 - сума сплаченого від'ємного значення попередніх звітних (податкових) періодів, яка сформована за рахунок придбання або спорудження (будівництва) основних фондів, визначена з рядка 1;

у рядку 2 - обсяг оподатковуваних операцій за останні 12 календарних місяців за вирахуванням суми податку, яка підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку за поточний звітний (податковий) період та відображена у рядку 23 декларації за поточний звітний (податковий) період;

у рядку 3 - сума, що підлягає бюджетному відшкодуванню (зазначається сума з рядка 1, яка менша або дорівнює значенню рядка 2, або сума рядка 1.1) (значення цього рядка переноситься до рядка 30 декларації за поточний звітний (податковий) період).

Враховуючи наведене, відображення позивачем у податкових деклараціях з податку на додану вартість за березень та квітень 2015 року, зокрема у графі 5 таблиці 1 (Д1), у рядку 3 таблиці 2 (Д2) (додаток 2), залишків сум податку, що були заявлені платниками податку до бюджетного відшкодування за січень і травень 2008 року в загальній сумі 127 643,00 грн. та залишились непогашеними станом на 01 лютого 2015 року, є правильним.

Виходячи з вимог закону платник податку на додану вартість самостійно визначає спосіб відшкодування податку на додану вартість, зокрема повернення на рахунок платника у банку. Тому, скасування судовим рішенням податкового повідомлення-рішення про зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, заявленого платником до повернення на рахунок у банку, не дає підстав контролюючому органу змінювати визначений платником спосіб відшкодування такого податку та направляти його в рахунок погашення заборгованості.

Факт невизнання відповідачем податкової декларації позивача з податку на додану вартість за січень 2015 року податковою звітністю не впливає на показники рядку 30 розділу IV "Погашення залишків сум від'ємного значення звітних (податкових) періодів до 01 лютого 2015" податкових декларацій позивача з такого податку за березень та квітень 2015 року та не змінює останні.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про протиправність зменшення позивачу за податковим повідомленнями-рішеннями від 25 червня 2015 року № бюджетного відшкодування за березень 2015 року в сумі 127 643,00 грн. і застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 31 910,75 грн. та про протиправність зменшення позивачу за податковим повідомленням-рішенням форми від 16 липня 2015 року № бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за квітень 2015 року в сумі 127 643,00 грн. і застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 63 821,50 грн. Відповідно, позовні вимоги про визнання протиправними і скасування зазначених податкових повідомлень-рішень підлягають задоволенню.

IV. При розгляді позовних вимог щодо повідомлення відповідача від 08 липня 2015 року №6536/10/26-52-17-05-45 судом встановлено, що Державною податковою інспекцією у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві на підставі Порядку визначення відповідності платника податку на додану вартість критеріям, які дають право на отримання автоматичного бюджетного відшкодування податку на додану вартість, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 14 листопада 2014 року №1128 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2014 за №1454/26231 (зі змінами і доповненнями, внесеними наказом Міністерства фінансів України від 23 січня 2015 року №13), надіслано позивачу повідомлення від 08 липня 2015 року №6536/10/26-52-17-05-45 про те, що він не має права на автоматичне бюджетне відшкодування податку на додану вартість відповідно до статті 200 розділу V Податкового кодексу України, оскільки не відповідає критеріям на автоматичне бюджетне відшкодування, визначеним пунктом 200.19 цієї статті, зокрема у позивача наявний податковий борг в сумі 145 178,68 грн.

Відповідно до підпункту 14.1.18 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України бюджетне відшкодування - це відшкодування від'ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника, у тому числі автоматичне бюджетне відшкодування у порядку та за критеріями, визначеними у розділі V цього Кодексу.

Пунктом 200.19 статті 200 Податкового кодексу України передбачено, що право на отримання автоматичного бюджетного відшкодування податку мають платники податку, які відповідають одночасно визначеним у цій нормі критеріям, зокрема визначеному у підпункті 200.19.4 пункту 200.19 статті 200 цього кодексу такому критерію як відсутність податкового боргу.

Згідно з пунктом 200.20 статті 200 Податкового кодексу України порядок визначення відповідності платника податку критеріям, зазначеним у пункті 200.19 цієї статті, затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Визначення відповідності платника податку зазначеним критеріям проводиться в автоматизованому режимі протягом 15 календарних днів після граничного терміну подачі звітності.

Відповідно до пункту 3 Порядку визначення відповідності платника податку на додану вартість критеріям, які дають право на отримання автоматичного бюджетного відшкодування податку на додану вартість, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 14 листопада 2014 року №1128 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2014 року за №1454/26231 (зі змінами і доповненнями, внесеними наказом Міністерства фінансів України від 23 січня 2015 року №13) (далі по тексту - Порядок №1128), критерії оцінки платника ПДВ, відповідність яким надає такому платнику ПДВ право на отримання автоматичного бюджетного відшкодування сум ПДВ, побудовані на аналізі даних його звітних показників та наявної податкової інформації.

У пункті 4 Порядку №1128 визначено дані, на підставі яких формуються критерії, та порядок їх обрахунку.

Згідно з підпунктом 4 пункту 4 Порядку №1128 для формування такого критерію як відсутність у платників податку податкового боргу (ПБ) використовуються зведені показники загальної суми податкового боргу платників податків до бюджетів усіх рівнів (із врахуванням суми боргу за основним платежем, пені, за штрафними (фінансовими) санкціями) на перше число місяця, другого за звітним періодом.

Відповідно до пункту 200.21 статті 200 Податкового кодексу України у разі невідповідності за висновком контролюючого органу платника податку визначеним цією статтею критеріям та відсутності в такого платника права на автоматичне бюджетне відшкодування податку контролюючий орган зобов'язаний протягом 17 календарних днів після граничного терміну подачі звітності повідомити платника податку про відповідне рішення та надати детальні пояснення і розрахунки за критеріями, значення яких не дотримано. Відповідне рішення може бути оскаржене платником податку у встановленому порядку.

Положенням пункту 200.21 статті 200 Податкового кодексу України кореспондують положення пункту 8 Порядку №1128, згідно з якими територіальний орган Державної фіскальної служби протягом 17 календарних днів після граничного терміну подачі звітності повідомляє платника ПДВ шляхом надсилання/вручення письмового повідомлення про невідповідність платника ПДВ критеріям, визначеним у Кодексі, які дають право на автоматичне бюджетне відшкодування, з наданням детального пояснення і розрахунків за критеріями, значення яких не дотримано (за формою згідно з додатком до цього Порядку, яке формується на підставі даних переліку платників ПДВ, які не відповідають критеріям, визначеним у Кодексі, та не мають права на автоматичне бюджетне відшкодування ПДВ).

Таким чином, закон зобов'язує відповідача надіслати/вручити позивачеві письмове повідомлення про невідповідність платника податку на додану вартість критеріям, визначеним у Податковому кодексі України, які дають право на автоматичне бюджетне відшкодування, разом з детальними поясненнями та розрахунками за критеріями, значення яких не дотримано платником.

Відповідачем суду не надано доказів тому, що позивачу разом з письмовим повідомленням надіслано/вручено детальні пояснення і розрахунки щодо виникнення у позивача податкового боргу у сумі 145 178,68 грн.

Отже, відповідачем не доведено правомірності свого рішення про відсутність у позивача права на автоматичне бюджетне відшкодування податку на додану вартість. Відтак, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування повідомлення від 08 липня 2015 року №6536/10/26-52-17-05-45 про відсутність у позивача права на автоматичне бюджетне відшкодування податку на додану вартість відповідно до статті 200 розділу V Податкового кодексу України підлягають задоволенню.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат із судового збору суд виходить з такого.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 січня 2016 року заяву позивача про відстрочення сплати судового збору задоволено, відстрочено позивачу сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

Таким чином, з позивача підлягає стягненню на користь Державного бюджету України сума судового збору, обчислена пропорційно до суми судового збору, що підлягала сплаті за позовні вимоги, в задоволенні яких було відмовлено.

У справі заявлено позовні вимоги майнового характеру в загальній сумі 1 241 188,60 грн. (за податковим повідомленням-рішенням від 30 жовтня 2014 року № зменшено від'ємне значення податку на додану вартість в сумі 178 207,00 грн., за податковим повідомленням-рішенням від 30 жовтня 2014 року № визначено грошове зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 420 771,25 грн., за податковим повідомленням-рішенням форми "В1" від 25 червня 2016 року № зменшено бюджетне відшкодування в сумі 127 643,00 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції в сумі 31 910,75 грн., за податковим повідомленням-рішенням від 16 липня 2015 року № зменшено бюджетне відшкодування з податку на додану вартість в сумі 127 643,00 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції в сумі 63821,50 грн. Також заявлені вимоги про бюджетне відшкодування податку на додану вартість в сумі 192 646,00 грн. та пені в сумі 98 546,19 грн.).

Виходячи з вимог підпункту 1 пункту 3 частини другої статті 3 Закону України "Про судовий збір" (в редакції, чинній на час подання позову) за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру ставка судового збору становила 2 відсотки розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати (1 827,00 грн.) та не більше 4 розмірів мінімальної заробітної плати (4 872,00 грн.).

Таким чином, за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру позивач мав сплатити максимальний розмір судового збору в сумі 4 872,00 грн. Позивачем було сплачено лише частину судового збору в сумі 33,38 грн.

Позовні вимоги майнового характеру задоволені на суму 346735,98 грн., що становить 28 % від усієї суми позовних вимог. Таким чином, судовий збір за майнові вимоги в сумі 1 364,16 грн. (4 872,00 грн. х 28%) не підлягає стягненню з позивача. Судовий збір в сумі 3 507,84 грн. (4 872,00 - 1364,16), що підлягав сплаті за частину позовних вимог майнового характеру, в задоволення яких відмовлено, підлягає стягненню з позивача на користь Державного бюджету України.

Також у справі заявлено позовні вимоги немайнового характеру.

Виходячи з пункту 3 частини другої статті 3 Закону України "Про судовий збір" (в редакції, чинній на час подання позову) за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру ставка судового збору становить 0,06 розміру мінімальної заробітної плати, що складає 73,08 грн. (1 218,00 грн. х 0,06).

Позивачем заявлено дві позовні вимоги немайнового характеру, одна з яких задоволена.

Отже, частина судового збору в сумі 36,54 грн., обчислена пропорційно до однієї задоволеної позовної вимоги (73,08 / 2), стягненню з позивача не підлягає.

Частина судового збору в сумі 33,38 грн. позивачем сплачена при поданні позову, тому відсутні підстави стягувати її з позивача за позовну вимогу немайнового характеру, в задоволенні якої було відмовлено.

Решта суми судового збору за позовну вимогу немайнового характеру, в задоволенні якої відмовлено, а саме: 3,16 грн., підлягає стягненню з позивача на користь Державного бюджету України.

Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з позивача на користь Державного бюджету України судового збору в сумі 3 511,00 грн. (3 507,84 + 3,16), сплата якого була відстрочена за ухвалою суду.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві від 30 жовтня 2014 року № в частині зменшення від'ємного значення податку на додану вартість за травень 2014 року в сумі 38 861,00 грн.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві від 30 жовтня 2014 року № в частині визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 38 861,00 грн. за основним платежем та в сумі 9 715,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

4. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 16 липня 2015 року № про зменшення бюджетного відшкодування за квітень 2015 року в сумі 127 643,00 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 63 821,50 грн.

5. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 25 червня 2015 року № про зменшення бюджетного відшкодування за березень 2015 року в сумі 127 643,00 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 31 910,75 грн.

6. Визнати протиправним та скасувати повідомлення Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 08 липня 2015 року №6536/10/26-52-17-05-45 про відсутність права на автоматичне бюджетне відшкодування податку на додану вартість відповідно до статті 200 розділу V Податкового кодексу України.

7. Зобов'язати Державну податкову інспекцію у Деснянському районі Головного управління ДФС у місті Києві скласти та подати його Головному управлінню Державної казначейської служби України в місті Києві висновки із зазначенням податку на додану вартість, що підлягає відшкодуванню з бюджету, в загальній сумі 192 644,00 грн. (сто дев'яносто дві тисячі шістсот сорок чотири гривні нуль копійок).

8. Стягнути з Державного бюджету України на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер фізичної особи - платника податків НОМЕР_1) пеню в сумі 66 654,98 грн. (шістдесят шість тисяч шістсот п'ятдесят чотири гривень дев'яносто вісім копійок), нараховану на суму заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість.

9. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

10 Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер фізичної особи - платника податків НОМЕР_1) на користь Державного бюджету України (отримувач УДСКУ у Печерському районі, код 38004897, банк отримувача ГУ ДКСУ у м. Києві, код банку 820019, рахунок 4007) відстрочений судовий збір в сумі 3 511,00 грн. (три тисячі п'ятсот одинадцять гривень нуль копійок).

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко