Справа № 820/4363/16
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2017-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

18 січня 2017 р. справа № 820/4363/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мельникова Р.В.,

суддів - Мар'єнко Л.М., Нуруллаєва І.С.,

за участю секретаря судового засідання - Кульчій А.М.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідачів - Кезлі М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

- скасувати наказ Державної міграційної служби України № 151 від 30.11.2015 у частині, що стосується особи без громадянства ОСОБА_1;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області документувати ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання в Україні.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначила, що наказом Державної міграційної служби України № 151 від 30.11.2015 безпідставно скасовано рішення УГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 20.01.2012 року про документування посвідкою на постійне проживання в Україні особи без громадянства ОСОБА_1. На підставі вищезазначеного рішення, також було визнано недійсною та проведено вилучення посвідки на постійне проживання в Україні ОСОБА_1. Позивач вважає рішення Державної міграційної служби України № 151 від 30.11.2015 та вилучення посвідки на постійне проживання в Україні протиправними, незаконними та такими, що порушують права та законні інтереси позивача.

Представник Державної міграційної служби України та Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що рішення УГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 20.01.2012 року про документування посвідкою на постійне проживання в Україні особи без громадянства ОСОБА_1 було прийнято з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001року, оскільки ОСОБА_1 у розумінні абз.1 п.4 розділу 5 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001року не відноситься до категорії осіб, які вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, а відтак позивача було незаконно документовано посвідкою на постійне проживання в Україні. Таким чином, на думку представника відповідачів, рішення УГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 20.01.2012 року підлягало скасуванню, а посвідка ОСОБА_1 на постійне проживання в Україні підлягала вилученню.

У судовому засіданні сторони підтримали свої правові позиції в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, вивчивши доводи позовних вимог, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, колегія суддів виходить з таких підстав та мотивів.

Як було встановлено під час розгляду справи, ОСОБА_1 в 1998 році за паспортом громадянки Республіки Узбекистан серії НОМЕР_2, виданим відділом внутрішніх справи м. Ангрена Ташкенської області 24.11.1995 року, прибула в Україну.

16.04.1998 року Зміївським РВ УМВС України в Харківській області проведено реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою : АДРЕСА_1.

В подальшому, ОСОБА_1 стала на облік як потомок особи, яка була депортована з Крима, що підтверджується довідкою від 26.01.1999 року № 02.10-26/463.

Наказом Президента Республіки Узбекистан за № ПФ-3987 від 12.04.2008 року за заявою ОСОБА_1 про вихід із громадянства Республіки Узбекистан, припинено громадянство заявника з 12.04.2008 року, що підтверджується довідкою Посольства Республіки Узбекистан від 22.05.2008 року № ВГ 08/05-04.

Згодом, національний паспорт ОСОБА_1 був вилучений, у зв'язку з отриманням довідки про вихід із громадянства Республіки Узбекистан від 22.05.2008 року № ВГ 08/05-04, що підтверджується довідкою Посольства Республіки Узбекистан № 04 від 22.05.2008 року.

24.05.2011 року ОСОБА_1 звернулась до УГІРФО ГУМВС України в Харківській області з метою отримання посвідки на постійне проживання в Україні на підставі розділу 5 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року та з огляду на те, що заявник 1998 року та по 2012 рік постійно проживала та зареєстрована в Україні.

Висновком УГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 20.01.2012 року особу без громадянства ОСОБА_1 документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 безстроково.

Однак, висновком ГУ ДМС України в Харківській області від 21.10.2015 року визнано рішення УГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 20.01.2012 року таким, що прийняте з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію».

Наказом ДМС України від 30.11.2015 року № 151 на підставі висновку ГУ ДМС України в Харківській області від 21.10.2015 року скасовано рішення УГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 20.01.2012 року про документування посвідкою на постійне проживання в України особи без громадянства ОСОБА_1, посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 20.01.2012 визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню.

Зміївським районним відділом ГУ ДМС в Харківській області на адресу ГУДМС України в Харківській області направлено посвідку на постійне проживання НОМЕР_1 від 20.01.2012 особи без громадянства ОСОБА_1, у зв'язку з її вилученням, що підтверджується супровідним листом від 20.02.2016 року № 33-211.

Згідно статті 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов'язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України № 2491-ІІІ від 07 червня 2001 року "Про імміграцію".

Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого статті 1 Закону № 2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону № 2491-ІІІ визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Так, за приписами частини 1 пунктів два і три цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Колегія суддів вважає за потрібне зазначити, що механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (далі - посвідки) іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання унормовано Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 р. № 251 (надалі - Порядок № 251)

Так, відповідно до п.п. 2-3 Порядку № 251 заяви для оформлення посвідок подаються іноземцями та особами без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання. Зразки заяв та порядок їх розгляду визначаються МВС.

Для оформлення посвідки на постійне проживання разом із заявою подаються: паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред'явлення повертається), та його копія; 2) переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 3) копія рішення про надання дозволу на імміграцію; 4) квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати; 5) чотири фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері);6) копія виданої податковим органом довідки про присвоєння ідентифікаційного номера (у разі її наявності).

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідного суб'єкта владних повноважень під час розгляду питання щодо документування ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання в Україні не виникло жодних зауважень щодо наданих документів.

Окрім того, УГІРФО ГУМВС України в Харківській області підстав для відмови по документуванню посвідкою на постійне проживання в Україні у розумінні ст. 10 Закону України "Про імміграцію" не виявлено, що зафіксовано у висновку від 20.01.2012 року.

Згідно п. 11 Порядку № 251, за результатами розгляду заяви протягом семи днів (для оформлення посвідки на постійне проживання) або не більш як 15 днів (для оформлення посвідки на тимчасове проживання) з дня подання всіх визначених цим Порядком документів приймається рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, яке затверджується Головою ДМС, а у разі його відсутності - заступником Голови ДМС чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником.

Поряд з цим, відповідно відповідно до абз. 1 п. 4 розділу 5 Прикінцевих положень Закону України « Про імміграцію» ( в редакції, яка діяла на момент документування посвідкою позивача), вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності цим Законом і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні.

Зазначена норма регулює відносини, які виникають між уповноваженим органом та іноземцем при наданні дозволу на імміграцію, та не передбачає випадків скасування посвідки на постійне проживання в Україні.

Відповідно до п.п. 18-19 Порядку № 251, посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію".

Стаття 12 Закону України "Про імміграцію" передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Тобто відповідно до вимог ст.12 Закону України "Про імміграцію" підлягає скасуванню дозвіл на імміграцію, а ст. 13 вказаного Закону встановлює вилучення посвідки на постійне місце проживання на підставі скасування дозволу на імміграцію.

Колегія суддів зазначає, що при наданні посвідки на постійне місце проживання в Україні позивачу відповідач керувався Розділом V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію", тобто проводити перевірку підстав залишення на постійне проживання на території України, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив, та 20.01.2012 року надав ОСОБА_1 посвідку серії НОМЕР_1 на постійне місце проживання в Україні. Таким чином, під час вирішення питання щодо документування позивача посвідкою на постійне проживання УГІРФО ГУМВС України в Харківській області будь-яких зауважень суб'єктом владних повноважень не висловлено.

Згідно п.4 Розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію", особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12 - 15 цього Закону.

Тобто, з аналізу вказаної норми встановлено, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає оформлення дозволу на імміграцію. А відтак, позивач не повинен був отримувати дозвіл на імміграцію.

Колегія суддів зазначає, що позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки ОСОБА_1 прибула в Україну в 1998 році, а Закон України "Про імміграцію" прийнятий 07 червня 2001 року, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень. Відтак, позивачу в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

Таким чином, колегія суддів вважає за потрібне зазначити, що при наданні 20.01.2012 року позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб проводили перевірку законності залишення ОСОБА_1 на постійне проживання на території України та керувалося положеннями Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявили та надали посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Поряд з цим, цією ж нормою Закону ГУ ДМС України в Харківській області обґрунтовує прийняття протилежного рішення - висновку від 21.10.2015 року про перевірку матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, на підставі якого ДМС України Наказом № 151 від 30.11.2015 року скасовано як рішення УГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 20.01.2012 року, так і визнано недійсною видану на підставі вказаного рішення посвідку позивача на постійне місце проживання в Україні.

Крім того, відповідачем в оскаржуваному висновку не наведено жодних посилань, на обставини, які тягли б за собою обґрунтування скасування посвідки.

Додатково, колегія суддів вважає за потрібне звернути увагу, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не були враховані обставини, що мають істотне значення для його прийняття, а саме, те, що позивач разом зі своєю родиною тривалий час постійно проживає на території України, її діти народились в Україні.

При розгляді питання щодо підстав прийняття рішення про скасування посвідки на постійне проживання в Україні, колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що перебування іноземця чи особи без громадянства на території України на законних підставах є визначальним для встановлення його правового статусу.

Так, відповідно ст.26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Згідно законодавства України надання іноземному громадянину дозволу на імміграцію в Україні і отримання їм посвідки на постійне проживання в Україні є підтвердженням знаходження його на території країни на законних підставах.

Також, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували вчинення ОСОБА_1 на території України протиправних дій, які за законом були б підставою для визнання противним документування позивача посвідкою на постійне проживання в Україні чи вказували б на порушення позивачем норм діючого законодавства.

Зазначене свідчить про недотримання суб'єктом владних повноважень при прийнятті оскаржуваного рішення не лише принципу законності, але й принципу пропорційності, що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача

Також суд зазначає, що статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ст. 2 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцієючи законами України встановлено інший порядок судового провадження. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, приймаючи до уваги вищезазначені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що наказ Державної міграційної служби № 151 від 30.11.2015 року, в частині що стосується особи без громадянства ОСОБА_1 є таким, що винесений в супереч нормам діючого законодавства, а відтак підлягає скасуванню.

З приводу заявлених позовних вимог щодо зобов'язання ГУДМС у Харківській області документувати ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

Як було встановлено під час розгляду справи, посвідка на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 20.01.2012 року, видана ОСОБА_1, на даний час не знищена, оригінал вказаного документу знаходиться в матеріалах справи про оформлення дозволу на імміграцію в Україні особи без громадянства ОСОБА_1.

Таким чином, приймаючи до уваги, що в судовому порядку було скасовано наказ Державної міграційної служби України № 151 від 30.11.2015 в частині скасування рішення Управління ГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 20.01.2012 про документування посвідкою на постійне проживання особи без громадянства ОСОБА_1, то належним способом захисту та задля відновлення порушених прав та законних інтересів позивача слід зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повернути ОСОБА_1 посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1.

Підсумовуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині скасування наказу Державної міграційної служби України № 151 від 30.11.2015 в частині скасування рішення Управління ГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 20.01.2012 про документування посвідкою на постійне проживання особи без громадянства ОСОБА_1.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 94 КАС України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 159-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Скасувати наказ Державної міграційної служби України № 151 від 30.11.2015 в частині скасування рішення Управління ГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 20.01.2012 про документування посвідкою на постійне проживання особи без громадянства ОСОБА_1.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повернути ОСОБА_1 посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 сплачену суму судового збору в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ) та Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, 24, ) по 275 (двісті сімдесят п'ять) грн 60 коп.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 23 січня 2017 року.

Головуючий суддя Р.В. Мельников

Судді Л.М. Мар'єнко

І.С. Нуруллаєв