Справа № 821/1787/16
Суддя: Василяка Д.К.
Дата ухвалення: 2017-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2017 р.м. ХерсонСправа № 821/1787/16

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Василяки Д.К.,

при секретарі: Собчук Є.В., за участю позивача ОСОБА_1 , представників позивача Беженар Л.О., Сначова Ю.М., представників відповідача Жукової О.С., Маслова О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі по тексту - відповідач) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 05 жовтня 2012 року між позивачем та Міністерством оборони України укладено контракт "Про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України" терміном на три роки з 05 жовтня 2012 року по 05 жовтня 2015 року. 27 жовтня 2016 року позивач під час особистого прийому звернувся до начальника Херсонського прикордонного загону Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України з клопотанням про звільнення його з військової служби у зв`язку із закінченням терміну контракту. У звільненні з військової служби позивачу відмовлено. Відмову мотивовано тим, що у відповідності до п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у разі настання особливого періоду, для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації. Вказану відмову позивач вважає протиправною у зв`язку з тим, що Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що підставою для розірвання контракту є закінчення строку його дії, у випадку якщо сторони не виявили бажання щодо укладення нового контракту, при цьому, можливість продовження строку дії контракту на проходження військової служби понад встановлений строк в односторонньому порядку здійснюється виключно у разі настання особливого періоду.

При цьому, позивач зазначив, що особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Так, Указом Президента України від 14 січня 2015 року №15 оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію, тривалість особливого періоду становила 210 діб: з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року. Зазначив, що на момент закінчення строку дії контракту, а саме 05 жовтня 2015 року, особливий період в Україні не діяв, тому відсутні підстави для продовження контракту.

Вказав, що контрактом передбачено, за наявності бажання продовжити військову службу після закінчення строку його дії, не пізніше ніж за три місяці до дня закінчення цього строку необхідно подати відповідний рапорт у порядку підпорядкування посадовій особі, уповноваженій укладати новий контракт. Відповідно п. 4 контракту, зміни та доповнення до контракту вносяться тільки за згодою сторін у письмовій формі та не можуть суперечити законодавству. Підстави пролонгації дії контракту на певний строк, умовами цього контракту не передбачені.

На підставі вказаного позивач просить визнати відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) звільнити ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із закінченням дії контракту від 05 жовтня 2012 року протиправною та зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) звільнити ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із закінченням контракту від 05 жовтня 2012 року.

Позивач та його представники в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував. Заперечення обґрунтовано тим, що пп.1 п.306 Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, передбачено, що у разі оголошення мобілізації військовослужбовці, які перебувають у цей час на військовій службі, звільненню в запас не підлягають, крім військовослужбовців-жінок, які мають дітей віком до 16 років. Крім того, ч. 9 ст.23 Закону № 2232-ХІІ, визначено, що у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба, а для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15 "Про часткову мобілізацію" Кабінету Міністрів України доручено перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь повна готовність; установити з метою мінімізації негативних наслідків для економіки держави обмеження під час виконання мобілізаційних завдань та довести їх до визначених суб`єктів національної економіки, які переводяться на функціонування в умовах особливого періоду, з введенням ступеня повна готовність. Кабінетом Міністрів України 1 липня 2015 року було прийнято відповідне розпорядження № 674р.

Законом № 2232-ХІІ визначено, що рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною Радою України приймає Президент України. На даний час відповідних рішень Президентом України не приймалося.

Крім того зазначив, що відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 1769-VIII, позивач набуває право на звільнення з 07 квітня 2017 року.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечення підтримали та просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, заслухавши пояснення позивача, представників позивача, представників відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне: статтею 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Судом встановлено, що 05 жовтня 2012 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та Міністерством оборони України в особі начальника Навчального центру Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) полковника ОСОБА_3 укладено контракт "Про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України" терміном на три роки з 05 жовтня 2012 року по 05 жовтня 2015 року.

Наказом начальника 79 прикордонного загону Азово - Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України № 474-ос від 05 жовтня 2015 року "По особовому складу" визначено продовжити сержанту ОСОБА_4 (П-023637), інспектору прикордонної служби 2 категорії групи оцінки ризиків та планування відділу прикордонної служби "Херсон" ІІ категорії (тип А), дію контракту про проходження військової служби в Державній прикордонній службі України понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, з 06 жовтня 2015 року.

27 жовтня 2016 року на особистому прийомі начальника прикордонного загону полковника ОСОБА_5 позивач звернулася з клопотанням про звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням терміну контракту. Полковником ОСОБА_5 відмовлено позивачу в клопотанні на підставі Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з настанням особливого періоду.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України та загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі по тексту - Закон № 2232-XII).

Статтею 1 Закону № 2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (п. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII).

Відповідно до п. 4 ст. 2 Закону № 2232-XII, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Порядок проходження військової служби в Державній прикордонній службі України визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009 (далі - Положення).

Статтею 23 Закону України № 2232-XII визначено строки військової служби. Так, ч. 2 ст. 23 Закону № 2232-XII встановлено, що для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб рядового складу - 3 роки; для осіб сержантського і старшинського складу - від 3 до 5 років; для курсантів вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів - час навчання у вищому військовому навчальному закладі або військовому навчальному підрозділі вищого навчального закладу; для осіб офіцерського складу: для громадян, яким первинне військове звання присвоєно після проходження повного курсу військової підготовки за програмою підготовки офіцерів запасу або в порядку атестування осіб до присвоєння первинних військових звань офіцерського складу запасу, - від 2 до 5 років; для інших громадян - від 1 до 5 років.

Пунктом "а" ч. 6 ст. 26 Закону України визначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

При цьому, п. 2 ч. 9 Закону України № 2232-XII встановлено, що у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки:

- з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону;

- з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону;

Згідно п. 305 Положення, в особливий період військовослужбовці проходять військову службу в порядку, передбаченому цим Положенням та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють порядок проходження військової служби в особливий період.

Відповідно до пп. "а" п. 306 Положення, у разі оголошення мобілізації військовослужбовці, які перебувають у цей час на військовій службі, звільненню в запас не підлягають, крім військовослужбовців-жінок, які мають дітей віком до 16 років (такі військовослужбовці-жінки можуть продовжувати військову службу тільки за власним бажанням). Військовозобов`язані, призвані на збори до органів Держприкордонслужби, продовжують перебувати на зборах до особливого розпорядження начальників відповідних органів Держприкордонслужби. Накази про звільнення з військової служби військовослужбовців, не виключених із списків особового складу органу Держприкордонслужби, підлягають скасуванню, крім наказів про звільнення у відставку чи в запас з підстав, передбачених пунктом "є" частини шостої або пунктом "є" частини сьомої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Законом України "Про оборону України" 06.12.1991 № 1932-XII визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-XII (далі по тексту - Закон України № 3543-XII ), особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Пунктом 8 статті 4 Закону України № 3543-XII встановлено, що з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

На час особливого періоду дія будь-яких прийнятих до настання цього періоду нормативно-правових актів, що передбачають скорочення чисельності, обмеження комплектування або фінансування Збройних Сил України, інших військових формувань чи правоохоронних органів спеціального призначення, зупиняється.

Указами Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", від 06.05.2014 № 454/2014 "Про часткову мобілізацію", від 21.07.2014 № 607/2014 "Про часткову мобілізацію", № 14.01.2015 р. № 15/2015 "Про часткову мобілізацію" в країні оголошено мобілізацію.

При цьому, Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15 "Про часткову мобілізацію" Кабінету Міністрів України було доручено перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь повна готовність; установити з метою мінімізації негативних наслідків для економіки держави обмеження під час виконання мобілізаційних завдань та довести їх до визначених суб`єктів національної економіки, які переводяться на функціонування в умовах особливого періоду, з введенням ступеня повна готовність.

Кабінетом Міністрів України 1 липня 2015 року прийнято відповідне розпорядження № 674р.

Отже, суд приходить до висновку, що особливий період в Україні розпочався з 17.03.2014 року.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про оборону", ст.1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період не завершується процесом мобілізація, а й охоплює воєнний час та частково післявоєнний час.

Так, обставинами, які стали причиною оголошення часткових мобілізацій та запровадження особливого стану, стали: 1) збройна агресія Російської Федерації (ст.2 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України"); 2) проведення антитерористичної операції (Указ Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України" від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.14 №405/2014).

Відповідно до ст.1 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02.09.2014 № 1669-VII, період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Судом встановлено, що до цього часу Президентом України Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України не видався, а антитерористична операція не завершена.

Враховуючи, що в теперішній час не припинились обставини, які стали причинами введення особливого періоду, тимчасово окуповані території не звільнені, антитерористична операції не завершена, суд приходить до висновку, що в теперішній час особливий період не завершений.

Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Законом України № 3543-XII визначено поняття демобілізації. Так, демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Суд зазначає, що Законом України № 3543-XII не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. Водночас ним передбачено такий захід як демобілізація, що визначається як комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативнорятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Отже, особливий період настає, зокрема, з моменту оголошення мобілізації і охоплює час мобілізації, який закінчується з виданням Президентом України відповідного Указу та здійснення дій, заходів, спрямованих на повернення життєдіяльності країни до режиму роботи і функціонування в умовах мирного часу.

Відповідно до статті 11 Закону № 3543-XII, рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною Радою України приймає Президент України, однак станом на момент звернення позивача про звільнення з військової служби таке рішення Президентом України не приймалось.

Суд зазначає, що в особливий період змінюються строки військової служби. Зокрема, для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що особливий період тривав на час виникнення спірних правовідносин і не закінчився на час розгляду справи.

Відповідно до ч. 9 ст. 23 Закону України №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу", у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба, а для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім певних випадків.

При цьому, зазначена норма обмежує продовження дії контракту понад встановлені строки щодо певної категорії осіб, перелік яких наведений у частині 8 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".

Враховуючи те, що позивач не належить до жодної із цих категорій осіб, суд приходить до висновку, що підстави для звільнення позивача з військової служби за контрактом до оголошення демобілізації, відсутні, а тому відповідач обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про звільнення з військової служби.

Крім цього, суд зазначає, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби" від 06.12.2016 № 1769-VIII внесено зміни до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", а саме, доповнено п. підпунктом "ї" п. 1 ч. 8 ст. 26 Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу", відповідно до якого, під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону.

Пунктом 2 розділу ІІ Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби" від 06.12.2016 р. передбачено, що право на звільнення з військової служби набувають військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Такі особи можуть продовжувати військову службу за новим контрактом, що укладається на умовах, передбачених частиною четвертою статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", якщо вони виявили таке бажання.

Звільнення таких військовослужбовців з військової служби здійснюється (за бажанням військовослужбовця) у строки та в обсягах, визначених центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, не пізніше одного року з дня набрання чинності цим Законом.

Серед критеріїв оцінювання судом рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, є принцип законності, що закріплений у ч.2 ст.19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає, що в даному випадку відповідачами надано достатньо належних та допустимих доказів правомірності своїх дій та бездіяльності.

З огляду на перелічене, суд не вбачає протиправних дій з боку відповідача щодо не звільнення ОСОБА_1 , як і не вбачає підстав для зобов`язання звільнити її у зв`язку із закінченням строку дії контракту.

Суд не погоджується з обґрунтуванням позовних вимог позивача, оскільки вони ґрунтуються на помилковому тлумаченні чинного законодавства України.

У зв`язку з цим, суд, аналізуючи викладене приходить до висновку, що позов ( ОСОБА_4 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволенню не підлягає.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Керуючись ст.ст. 8, 9, 12,17,18, 19,128, ч. 1 ст. 158, 159, 160-163, 167 КАС України, суд -

постановив:

В задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України чи прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 24 січня 2017 р.

Суддя Василяка Д.К.

кат. 3