Справа № 826/6862/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2017-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ
20 січня 2017 року № 826/6862/16
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Аблова Є.В., судді Шулежка В.П., судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення №172-16 від 05.04.2016 року, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_2 (далі - позивач) з позовом до Державної міграційної служби України (далі відповідач), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 05 квітня 2016 року №172-16 про «відмову у визнанні громадянина РФ ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» та зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина РФ ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного та міжнародного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем при прийнятті спірного рішення не взято до уваги вагомий перелік фактів щодо обставин, які перешкоджають йому повернутись до країни походження.

Крім цього, позивач наголошує на наявну постанову у справі №826/3366/15, яке набрало законної сили, в якому було скасовано рішення ДМС України, прийняте відносно ОСОБА_1 та зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивача в частині вирішення питання щодо наявності чи відсутності підстав для надання позивачу статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, зазначивши, що при розгляді заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, детально вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку та досліджено інформацію по країні його походження, а тому обґрунтовано та з урахуванням всіх обставин прийнято рішення, яке не підлягає скасуванню.

В судове засідання сторони не з`явились, про час, дату та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином.

За таких обставин, судом на підставі ч. 6 ст. 128 КАС України ухвалено про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Рішенням від 31.01.2015 № 21-15 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду та постановою Окружного адміністративного суду м. Києві від 06.08.2015 року у справі №826/3366/15 позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 31.01.2015 №21-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 в частині вирішення питання щодо наявності чи відсутності підстав для надання ОСОБА_1 статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.10.2015 року залишено без змін постанову Окружного адміністративного суду м. Києві від 06.08.2015 року у справі №826/3366/15.

Позивач звернувся повторно до Державної міграційної служби України про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві 25.02.2016 року за результатами розгляду особової справи позивача складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до додаткового висновку від 16.03.2016 року попередній висновок підтримано та було рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно зазначеного висновку відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з недоведеністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Рішенням відповідача від 05.04.2016 року №172-16 Державною міграційною службою України відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , оскільки умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 25.04.2016 позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Незгода позивача із вказаним рішенням зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Приписами частин першої та другої статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до частин одинадцятої та дванадцятої статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина п`ята статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки відповідача про відсутність стосовно заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Причиною звернення до відповідача є те, що він виступав і продовжує виступати на даний момент проти диктаторського режиму правління в Російській Федерації, що виражається, зокрема, у таких діях: добровільно приєднався до Добровольчого батальйону БСП «Донбас» Національної гвардії України, де надавав волонтерську допомогу, згодом приєднався до 93-ої окремої механізованої бригади ЗСУ, приймав активну участь в діяльності ГО «Волонтерський рух Буковини», виступав на Майдані Незалежності в Києві у вересні 2014 році із власними музичними творами на підтримку України, що унеможливлює його повернення в РФ, оскільки після повернення в Росію є факт загрози життю позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, потрапивши на територію України, після виступів на Майдані Незалежності у Києві із своїм авторським музикальним твором на підтримку України, позивач подав заяву щодо добровільного призову на військову службу під час мобілізації в Житомирській об`єднаний міський військовий комісаріат Житомирської області, проте позивачу було відмовлено в задоволенні такої заяви з підстав належності до російського громадянства.

Також, до справи надано рапорт командира батальйону спеціального призначення (резервний батальйон) майора ОСОБА_3 командиру військової частини НОМЕР_1 полковнику ОСОБА_4 з проханням звернутись з клопотанням до Голови міграційної служби про продовження строку перебування ОСОБА_1 на території України, який надає необхідну волонтерську допомогу батальйону, а також звернення командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 . Голові Державної міграційної служби України, в якому останній звертається щодо вирішення питання про продовження строку перебування в Україні громадянина РФ ОСОБА_1 , як фахівця високого класу в області логістичного забезпечення військ. Також до матеріалів справи судом долучено копію посвідчення про нагородження позивача відзнакою «За волонтерську допомогу БСП «Донбас» від 10.05.2015 року.

Відповідно до довідки від 16.04.2016 року, виданої головою ГО «Харківська Громадська Варта» ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , дійсно з лютого 2016 року по теперішній час надає допомогу як волонтер у Національному Військовому Медичному Клінічному центрі «ГВКГ».

Також довідкою від 04.07.2016 року, виданої головою ГО «Харківська Громадська Варта» ОСОБА_5 , підтверджується, що позивач працює з волонтером ОСОБА_6 у відділенні травматології ГВМКЦ «ГВКГ».

Крім цього, позивачем до матеріалів справи надано роздруківки скріншотів фейсбук-матеріалів, з яких вбачається волонтерська діяльність ОСОБА_1 .

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

За таких обставин, суд вважає, що в оскаржуваному висновку міграційної служби відсутні доводи, які б спростували можливість позивача стати жертвою переслідувань в разі його повернення до Російської Федерації через його політичні переконання, які суперечать позиції влади країни походження, перебування позивача у батальйоні спеціального призначення (резервному) військової частини НОМЕР_1 , та у зв`язку з військово-політичною ситуацією між Україною та Російською Федерацією, яка мала місце як на час розгляду заяви позивача, так і станом на час вирішення справи судом. Наведене суперечить ст.3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Крім цього, слід зазначити, що до матеріалів справи додано перелік інформаційних статей з інтернету на підтвердження наявності переслідувань осіб, які не підтримують політичні дії Російської Федерації.

Позивач покинув територію Російської Федерації ще 26.04.2010 і більше туди не повертався, та перед тим як потрапити до України, дійсно перебував в Ізраїлі, Хорватії, Румунії, де намагався отримати статус біженця в законному порядку, але з різних причин такого не отримав.

Враховуючи викладене, а також вивчивши матеріали особової справи, суд погоджується з висновком відповідача в тій частині, що стосується відмови в наданні ОСОБА_7 саме статусу біженця, так як під ознаки біженця, які перелічені в Законі №3671-VI, позивач не підпадає.

Проте, під час розгляду справи судом було встановлено, що на даний момент ОСОБА_7 має обґрунтовані побоювання повертатись до країни свого походження Російської Федерації.

Так, слід зазначити, що більшість фактів також вже були дослідженні у справі №826/3366/15.

Водночас, відповідачем було проігноровано висновки, викладені у постанові Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.08.2015 року та ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду, та прийнято рішення від 05.04.2016 року №172-16. Натомість відповідачем прийнято спірне рішення, яке немає доказів та вагомих фактів щодо необґрунтованості доводів позивача, та, як наслідок, не обґрунтовано підстави для прийняття рішення про відмову у визнанні особою, що потребує додаткового захисту.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що доводи відповідача є необґрунтованими, носять формальний характер, а тому прийняте рішення від 05 квітня 2016 року №172-16 в частині відмови у визнанні громадянина РФ ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним та підлягає скасуванню.

Водночас, вимоги позивача щодо зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина РФ ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного та міжнародного законодавства не підлягають задоволенню, оскільки такі дії є дискреційними повноваженнями суб`єкта владних повноважень. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за такими критеріями.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині, у зв`язку з чим адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 05 квітня 2016 року №172-16 в частині відмови у визнанні ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Головуючий суддя Аблов Є.В.

Суддя Погрібніченко І.М.

Суддя Шулежко В.П.