Справа № 2а-6236/12/1070
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2017-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2а-6236/12/1070 Головуючий у 1-й інстанції: Панова Г.В.
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
У Х В А Л А

Іменем України

18 січня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Межевича М.В., суддів Земляної Г.В. та Сорочка Є.О., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Промімпекс Трейд» на постанову Київського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2013 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Промімпекс Трейд» до Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Київської області Державної податкової служби про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення рішення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просив суд скасувати постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.07.2013 постанову суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволено; визнано протиправним та скасовано спірне податкове повідомлення-рішення, з мотивів обґрунтованості позовних вимог.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07.12.2016 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 17.07.2013 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та заперечення на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, за результатами документальної невиїзної позапланової перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за червень 2011 року при взаємовідносинах з ТОВ «Укрдрім» складено акт № 75/22-05/36964442 від 19.04.2012, відповідно до висновків якого за позивачем встановлено порушення: п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201, п. 201.6 ст. 201 Податкового кодексу України (далі - ПК), що призвело до заниження сплати податку на додану вартість, рядок 25 Декларації з ПДВ, за червень 2011 року, на суму 160 000 грн.

На підставі висновків акта перевірки відповідачем прийняте податкове повідомлення-рішення № від 08.05.2011, згідно з яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 200 000 грн, з них 160 000 грн - за основним платежем, 40 000 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями.

За результатами адміністративного оскарження податкове повідомлення-рішення № від 08.05.2011 в частині застосування штрафної (фінансової) санкції у розмірі 39 999 грн.

Проте, не погоджуючись з таким податковим-повідомленням рішення, позивач звернувся до суду з позовом про його скасування.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що за відсутності дійсного економічного змісту в договорі, укладеному між позивачем і ТОВ «Укрдрім», внаслідок укладення договору позивач отримав очевидну податкову вигоду у вигляді завищення податкового кредиту з податку на додану вартість, що призвело до зменшення податку на додану вартість.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені ст. 44 ПК. Так, згідно з положеннями п. 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (далі - Закон № 996-XIV).

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарської операції і при цьому містять дані, що, зокрема, дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні такої операції.

Наведене кореспондує з положеннями ст. 201 ПК, п. 201.1 якої передбачає, що платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу складену за вибором покупця (отримувача) в один із установлених цією статтею способів податкову накладну, підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою.

Пунктом 138.2 ст. 138 ПК встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 ПК не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 20 січня 2016 року (№ 21-4953а15) надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема про наявність таких обставин:

- неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності;

- відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв'язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій;

- здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку;

- відсутність первинних документів обліку.

Таким чином, предмет доказування у справі, що розглядається, становлять обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самої господарської операції, а відтак і обґрунтованість визначення податкового кредиту та валових витрат позивача.

Відповідно до статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає (частини четверта, п'ята зазначеної статті).

Згідно зі статтею 159 КАС судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Із матеріалів справи вбачається, що на підтвердження своїх доводів щодо неправомірності формування позивачем спірних сум податкової звітності контролюючий орган вказав, що позивач неправомірно сформував відповідні суми за результатами господарських операцій з ТОВ «Укрдрім».

Так, між ТОВ «Промімпекс Трейд» в особі директора ОСОБА_2 (замовник) та ТОВ «Укрдрім» в особі директора ОСОБА_3 (виконавець) укладено договір від 05.04.2011 № 5/04-11, за умовами якого виконавець виконує роботи на користь замовника по збиранню сільськогосподарської техніки та пусконалагоджувальні роботи.

На підтвердження виконання даного договору позивач надав до суду податкову накладну від 30.06.2011 № 266 на суму 800 000 грн, у тому числі ПДВ 160 000 грн, акт здачі-прийняття робіт від 30.06.2011 № УД-226, додатки до договору № 5/04-11 від 05.04.2011, № 1 від 05.04.2011, № 2 від 08.04.2011, № 3 від 16.05.2011, № 4 від 18.05.2011, № 5 від 19.05.2011, № 6 від 20.05.2011, № 7 від 20.05.2011, № 8 від 25.05.2011, № 9 від 03.06.2011, № 10 від 06.06.2011, № 11 від 09.06.2011, № 12 від 15.06.2011, платіжні доручення № 217 від 27.07.2011, № 224 від 01.08.2011, № 234 від 04.08.2011, № 241 від 11.08.2011 та № 267 від 26.08.2011.

Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 07 грудня 2016 року зазначив, що у даній справі слід встановити чи відбулося фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом (ТОВ «Укрдрім»), які могли спричинити реальні зміни майнового стану підприємства, та чи спричинили вони реальні зміни в майновому стані платника податків; перевірити наявність у товариства під час здійснення зазначених господарських операцій відповідних технічних ресурсів; дослідити факт надмірної сплати податку на додану вартість у ціні робіт, що придбані платником податку у ТОВ «Укрдрім»; встановити зв'язок між фактом придбання робіт і господарською діяльністю платника податку; дослідити наявність господарської мети при вчиненні відповідних дій платника податку.

Обґрунтовуючи наявність ділової мети при укладенні даного договору, позивач стверджує, що ТОВ «Промімпекс Трейд» працює на ринку постачання сільськогосподарської техніки. Підприємство вивчає попит на сільськогосподарську техніку серед сільськогосподарських підприємств та знаходить підприємства які мають намір придбати техніку, знаходить необхідну техніку, укладає договори з сільськогосподарськими підприємствами на поставку їм техніки, лише після чого підприємство від свого імені закуповує сільськогосподарську техніку в іноземних або національних виробників та поставляє її кінцевим отримувачам. Позивач зазначає, що оскільки сільськогосподарська техніка, має великий розмір, то її транспортують в розібраному виді і для її складання залучаються спеціалізовані організації, в тому числі і ТОВ «Укрдрім». Після того, як техніка зібрана, перевірена її робота, між ТОВ «Промімпекс Трейд» та кінцевим отримувачем підписується акт прийому - передачі сільськогосподарської техніки, який підтверджує прийняття сільськогосподарської техніки за кількістю та якістю.

Проте, як вірно встановив суд першої інстанції, окремі правочини купівлі-продажу техніки були укладені позивачем і виконані ним до виконання ТОВ «Укрдрім» зобов'язань за спірним договором від 05.04.2011 № 5/04-11. Тобто, посилання позивача на те, що необхідність укладення договору з ТОВ «Укрдрім» була зумовлена необхідністю виконання зобов'язань за договорами купівлі-продужу сільськогосподарської техніки, колегія суддів вважає необґрунтованими, а тому, наявність ділової мети взаємовідносин з ТОВ «Укрдрім» є сумнівною.

Суд першої інстанції також вірно зазначив, що згідно витягів з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців від 29.01.2013 № 15727855 і від 05.02.2013 № 15788181 видами діяльності ТОВ «Укрдрім» є демонстрація кінофільмів, інші види оптової торгівлі, розповсюдження фільмів, роздрібна торгівля іншими непродовольчими товарами, виробництво фільмів, тиражування відеозаписів. Тобто, ТОВ «Укрдрім» не здійснювало діяльність у сфері обслуговування сільськогосподарської техніки.

Крім того, з наявних у матеріалах справи документів неможливо встановити ким саме виконувались спірні роботи, яке відношення ці особи мають до ТОВ «Укрдрім», чи мають вони відповідну кваліфікацію для виконання робіт по зборці та налаштуванню сільськогосподарської техніки на проведення навчання щодо її використання.

Окрім того, згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 05.02.2013 № 157888181, засновником ТОВ «Укрдрім» є ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6

Так, відповідно до протоколу допиту свідка ОСОБА_4 від 05.09.2012 останній пояснив, що з моменту реєстрації ТОВ «Укрдрім» на посаду директора призначено ОСОБА_6, усі документи і печатка підприємства знаходились у нього, бухгалтерський облік вела його дружина ОСОБА_7. На запитання чи призначав він разом з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на посаду директора ТОВ «Укрдрім» громадянина ОСОБА_3, відповів: "не призначали, збори засновників щодо призначення ОСОБА_3 на посаду директора не проводили". У свою чергу, у ході допиту ОСОБА_6 останній пояснив, що саме він був директором з моменту державної реєстрації ТОВ «Укрдрім», усі документи і печатка підприємств знаходились у нього, бухгалтерський облік вів особисто, оскільки підприємство не вело фінансово-господарської діяльності, подавав до податкової інспекції звіти з нульовими показниками. На запитання чи призначав він разом з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на посаду директора ТОВ «Укрдрім» громадянина ОСОБА_3, відповів, що не призначали, збори засновників щодо призначення ОСОБА_3 на посаду директора не проводили.

Верховний Суд України неодноразово висловлював позицію, відповідно до якої податкові накладні, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані від імені осіб, які заперечують свою участь у створенні та діяльності платника податків, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставним.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про не підтвердження реальності здійснення спірних господарських операцій позивача з ТОВ «Укрдрім».

Апеляційний суд звертає увагу на те, що дійсно, підставою для формування податкового обліку є виключно первинні документи. Разом з тим, право на формування відповідних сум податкового кредиту, як зазначено вище, виникає лише у випадку реального виконання господарських операцій, що може бути підтверджене, зокрема, певними доказами вчинення певних дій у ході виконання зобов'язання, документами, наявність яких передбачена у господарському договорі.

Якщо ж у ході судового засідання буде встановлено, що господарські операції між підприємствами не мали місце та оформлені лише документально, це може слугувати підставою для висновку про те, що ці підприємства свідомо беруть участь у діях, спрямованих на шахрайське ухилення від сплати ПДВ.

Така позиція узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, що викладена в п. 32 рішення про справі «Булвес АД» проти Болгарії», в якому ЄСПЛ погоджується з рішенням Суду ЄС в аналогічному Рішенні від 6 липня 2006 р. у об'єднаних справах C-439/04 і C-440/04 Аксель Кіттель проти Уряду Бельгії (C-439/04) і Уряд Бельгії проти Реколта Рісайклінг СПРЛ (C-440/04): « (…) коли на основі об'єктивних факторів було встановлено, що товар поставляється особі зі статусом платника податків, яка знала чи повинна була знати про те, що купуючи товар, вона приймає участь в операції, пов'язаній з обманним уникненням сплати ПДВ, національний суд відмовляє такій особі у податковому кредиті».

Підсумовуючи викладені обставини, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні апелянтом фактичних обставин і норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Промімпекс Трейд» залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2013 року - без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили через п'ять днів після направлення його копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Є.О. Сорочко

Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді: Сорочко Є.О.

Земляна Г.В.