Справа № 815/2105/16
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2017-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

10 січня 2017 року м. Київ К/800/31465/16

Суддя Вищого адміністративного суду України Мойсюк М.І., розглянувши касаційну скаргу Фіхтмана Руслана Леонідовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 9 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, -

в с т а н о в и в:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України), в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України №148-16 від 12 березня 2016 року щодо відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування своїх вимог зазначав, що оскаржуваним рішенням порушено його права, а тому ОСОБА_1 просив про задоволення позову.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 9 листопада 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалені ними судові рішення скасувати та задовольнити позов.
Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 21 листопада 2016 року зазначену касаційну скаргу залишено без руху у зв`язку невідповідністю вимогам статті 213 Кодексу адміністративного судочинства України.
Скаржникові у строк до 9 грудня 2016 року запропоновано усунути зазначені недоліки скарги та роз`яснено, що у випадку їх невиконання касаційну скаргу буде повернуто.
На виконання вимог вищезазначеної ухвали до Вищого адміністративного суду України надійшла заява скаржника, зареєстрована в канцелярії суду 9 грудня 2016 року, якою недоліки касаційної скарги усунуто.
Разом з тим, у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити враховуючи наступне.
За правилами частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому, згідно з положеннями частини 3 статті 211 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, на підставі наявних у справі даних встановив і правильно виходив з того, що підстави для визнання позивача біженцем особою, що потребує додаткового захисту відсутні.
Як встановлено судами, позивач ОСОБА_1 є громадянином Афганістану.
23 лютого 2011 року позивач легковим автомобілем вибув з м. Мазарі-Шаріф (Афганістан), назву країн та міст, кордони яких перетинав не знає, через 1 місяць опинився у м. Києві (Україна), державний кордон України перетнув нелегально поза пунктом пропуску, місце та час перетину кордону невідомі. 23 березня 2011 року позивач прибув до м. Київ (Україна).
28 січня 2013 року звернувся із заявою №33 до Головного управління ДМС в Одеській області про надання йому захисту.
Рішенням Державної міграційної служби України від 12 березня 2016 року №148-16 було відмовлено у наданні статусу біженця на підставі абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1,13 частини 1 статті 1 цього Закону.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що правовий статус біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення цього статусу біженця, встановлення державних гарантій захисту біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, визначено, зокрема, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно пунктом 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
В даному випадку позивач вказали, що підставою їх приїзду до України стало переслідування з боку радикального руху «Талібан» та побоювання за власне життя через погрози від представників руху, у зв`язку з трудовою діяльністю позивача водієм у лікарні району Джалрез. Позивач зазначає, що тричі отримував листи з погрозами на свою адресу від представників радикального руху, стосовно припинення трудової діяльності у лікарні.
В ході проведених інтерв`ю неодноразово змінював свою розповідь та подробиці подій що сталися з ним на Батьківщині щоразу відрізнялися.
Тобто, ціллю звернення до міграційної служби стало не отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуки шляхів легалізації. В даному випадку позивач може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Згідно з пунктом F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем і на нього розповсюджуються норми Закону України «Про імміграцію».
Оскільки позивачу відмовлено в наданні статусу біженців на підставі статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктом 1 та пунктом 13 частини 1 статті 1 цього Закону, колегія суддів погоджується із висновками судів щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.
Такі висновки судів узгоджуються з вимогами законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.
Відповідно до положень пункту 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.
За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на неправильне застосування судами норм матеріального права при вирішенні справи або порушення норм процесуального права.
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального або порушили норми процесуального права.
Керуючись пунктом 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,
у х в а л и в :

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, за касаційною скаргою Фіхтмана Руслана Леонідовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 9 листопада 2016 року, відмовити.
Матеріали касаційної скарги повернути скаржнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя М.І. Мойсюк