Справа № 826/25377/15
Суддя: Аліменко В.О.
Дата ухвалення: 2017-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

17 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

за участю секретаря Лебедєвої Ю.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника позивача ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Державної фельд'єгерської служби України про визнання неправомірними дій, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Державної фельд'єгерської служби України, в якому просив суд:

- визнання неправомірними дії відповідача щодо відмови у внесенні змін до наказу від 18.06.1992 року №136 о/с у частині звільнення позивача у запас Збройних Сил (з поставкою на військовий облік) за п. 64 «Б» (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, з 01 липня 1992 року на підставі того, що на момент звільнення зі служби позивачу виповнилося повних 50 років;

- зобов'язання відповідача прийняти рішення про внесення змін до наказу від 18.06.1992 року №136 о/с у частині звільнення позивача у запас Збройних Сил (з поставкою на військовий облік) за п. 64 «Б» (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ на п. 65 «А» (за віком) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, відповідно до якого, особи середнього, старшого та вищого начальницького складу звільняються з органів внутрішніх справ за віком у відставку (із зняттям з військового обліку) - при досягненні граничного віку, встановленого ст. 28 Закону України «Про загальний військовий обов'язок та військову службу» від 25.03.1992 року №2232-12, відповідно до зазначеного Закону, в редакції на день звільнення з органів внутрішніх справ ОСОБА_3, граничний вік перебування в запасі для солдатів і матросів, сержантів і старшин, прапорщиків і мічманів становив 50 років.

Крім того, Позивачем була заявлена вимога щодо поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду стосовно вимог що виходять за його межі, та визнати причини пропуску строку, а саме - визнання помилки у наказі ГУ ДФС України лише 31.03.2015 року , та отримання остаточної відповіді МВС України про відмову у внесенні змін до наказу про звільнення лише 16.10.2015 року -поважними.

Так, Міністерством внутрішніх справ України заявлялось клопотання щодо залишення позовної заяви без розгляду, однак Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.06.2016 року у задоволенні клопотання Міністерства внутрішніх справ України було відмовлено, суд мотивував відмову тим, що позивач оскаржує дії відповідача щодо відмови у внесенні змін до наказу від 18.06.1992 року №136 о/с у частині звільнення позивача у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за п. 64 «б» (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, з 01 липня 1992 року на підставі того, що на момент звільнення зі служби позивачу виповнилось 50 років, за наслідком розгляду його звернення від 16 вересня 2015 року.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням ОСОБА_2 представника позивача ОСОБА_3, подано апеляційну скаргу, у якій представник просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2016 року та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Свої вимоги апелянти аргументує тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права та надано невірну правову оцінку діям відповідача щодо правомірності відмови у прийнятті рішення щодо внесення змін до Наказу від 18.06.1992 року №136 о/с.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, ознайомившись із наявними у справі доказами, колегія суддів приходить до наступного.

Ухвалою апеляційного суду від 04 серпня 2016 року адміністративне провадження у справі №826/25377/15 було зупинено з підстав необхідності направлення запитів до МВС України для надання належним чином завіреної копії наказу МВС України від 18.06.1992 року №136 о/с та доказів ознайомлення ОСОБА_3 з вказаним наказом та до ГУ Державної фельд'єгерської служби України для надання належним чином завіреної копії наказу ГУ Державної фельд'єгерської служби України від 25.06.1992 року №107 о/с та доказів ознайомлення ОСОБА_3 з вказаним наказом. 09.09.2016 року від Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України надійшла відповідь на запит суду, тоді як від МВС України відповідь на запит надійшла лише 16.12.2016 року.

Враховуючи, що підстави для зупинення провадження у справі №826/25377/15 відпали, колегія суддів вирішила поновити апеляційне провадження та продовжити розгляд справи по суті.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, виходив з того, відповідне звернення позивача відповідачем було розглянуто в межах строків, визначених вищевказаним законом, а заявнику надано відповідь, крім того чинним законодавством визначено право органу, якому адресоване відповідне звернення приймати в тому числі і рішення про відмову в їх задоволенні.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інтонації, виходячи з наступного.

Так, як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Позивач звернувся зі скаргою від 16.09.2015 року до Міністра МВС України щодо відмови у внесені змін до наказу від 18.06.1992 року №136 о/с в частині його звільнення (вх. №П-1779 від 28.09.2015 року).

Листом від 05.10.2015 року №6/1/2-П-1779 Департамент кадрового забезпечення МВС України направив за належністю до Головного управління Державної фельд'єгерської служби України скаргу позивача від 16.09.2015 року.

Листом від 07.10.2015 року №08-1882 третя особа повідомила Департамент кадрового забезпечення МВС України, що враховуючи лист Департаменту кадрового забезпечення МВС України від 14.05.2015 року №6/1/2-3760 матеріали були повернуті без прийняття рішення щодо внесення змін до наказу від 18.06.1992 року №136 о/с в частині звільнення ОСОБА_3

Вказані матеріали надійшли на адресу відповідача 09.10.2015 року за вх. №П-1779, що підтверджується матеріалами справи.

Листом від 13.10.2015 року №6/1/2-П-1779 Міністерством внутрішніх справ України позивачу було надано відповідь щодо розгляду його скарги від 16.09.2015 року.

При цьому, Міністерством внутрішніх справ України було враховано, що в березні 2015 року позивач звернувся до Головного управління Державної фельд'єгерської служби України та Міністерства внутрішніх справ України з заявами про внесення змін до наказу від 18.06.1992 року №136 о/с у частині звільнення позивача у запас Збройних Сил (з поставкою на військовий облік) за п. 64 «Б» (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, з 01 липня 1992 року на п. 65 «А» (за віком) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Листом від 31.03.2015 року №08-412 Головне управління Державної фельд'єгерської служби України направило запит до Департаменту кадрового забезпечення МВС України, яким просило розглянути питання щодо внесення змін до наказу від 18.06.1992 року №136 о/с в частині звільнення ОСОБА_3 за п. 64 «б» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ на п. 65 «а» (за віком).

Департамент кадрового забезпечення МВС України листом №6/1/2-2901 від 08.04.2015 року звернувся до Департаменту юридичного забезпечення МВС України та просив надати юридичний висновок щодо зміни пункту наказу МВС України від 18.06.1992 року №136 о/с у частині звільнення позивача.

Крім того, Департамент кадрового забезпечення МВС України звернувся з листом №6/1/2-2902 від 08.04.2015 року до Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України про надання пропозицій щодо зміни пункту наказу МВС України від 18.06.1992 року №136 о/с у частині звільнення позивача.

Листом від 12.05.2015 року №12/1-2851 Департамент юридичного забезпечення МВС України за результатами опрацювання листа щодо внесення змін до наказу від 18.06.1992 року №136 о/с повідомив Департамент кадрового забезпечення МВС України, що у разі неправильного застосування при звільненні зі служби норм Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою КМ України від 29.07.1991 року №144, ОСОБА_3 міг оскаржити наказ 18.06.1992 року №136 о/с МВС України в порядку, визначеному главою 31-А ЦПК України, який діяв на момент його звільнення. Скарга могла бути подана до суду відповідно до статті 248-5 ЦПК України у двомісячний строк, обчислюваний з дня, коли заявнику стало відомо або повинно було стати відомо про порушення його прав, свобод чи законних інтересів, або у місячний строк з дня одержання ним письмової відповіді про відмову у задоволенні скарги органом, службовою особою вищого рівня.

Департамент фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України листом від 12.05.2015 року №15/2-2719 повідомив Департамент кадрового забезпечення МВС України про відсутність правових підстав для внесення змін до наказу МВС України від 18.06.1992 року №136 о/с в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ, оскільки звільнення особи є юридичним актом припинення службових відносин, який вважається закінченим з моменту видання уповноваженим органом наказу про звільнення та доведення його у встановленому порядку до особи щодо якої видано наказ.

Внесення змін до акту про припинення службових відносин можливе лише після видання іншого акту про поновлення або продовження відносин з проходження служби.

Листом від 20.05.2015 року №08-613 Головне управління Державної фельд'єгерської служби України повідомило позивача про відсутність підстав внесення змін до наказу від 18.06.1992 року №136 о/с у частині звільнення, оскільки Департаментом юридичного забезпечення МВС України позитивного рішення по даному питанню не прийнято.

Встановивши обставини справи, колегія суддів апеляційної інстанції переходить до визначення правового регулювання спірних правовідносин та оцінки доказів.

Згідно зі ст. 1 Закону України №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 року №393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Як вбачається з матеріалів справи відповідне звернення позивача відповідачем було розглянуто в межах строків, визначених вищевказаним законом, а заявнику надано відповідь.

При підготовці відповіді суб'єктом владних повноважень використовувалися висновки Департаменту юридичного забезпечення МВС України №12/1-2851 від 12.05.2015 року, Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України від 12.05.2015 року №15/2-2719 тощо.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до статті 15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, інвалідів Великої Вітчизняної війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто.

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Отже, чинним законодавством визначено право органу, якому адресоване відповідне звернення приймати в тому числі і рішення про відмову в їх задоволенні.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність встановленим частиною третьою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за такими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Отже, завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням колегія розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Колегія суддів зауважує, що суд є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи.

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року за № 13 викладено позицію щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, згідно якої суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно із рішеннями Європейського суду з прав людини по справах: «Класс та інші проти Німеччини» від 6 вересня 1978 року, «Фадєєва проти Росії» (Заява № 55723/00), Страсбург, від 9 червня 2005 року, « Кумпене і Мазере проти Румунії» (Заява N 33348/96), Страсбург, від 17 грудня 2004 року - завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

За наслідком розгляду справи судом, з урахуванням зазначених вище обставин, встановлено, що відповідачем дотримано прав позивача при розгляді його звернення, порушень щодо порядку його розгляду встановлено не було, а відтак вимога про визнання неправомірними дії відповідача щодо відмови у внесенні змін до наказу від 18.06.1992 року №136 о/с у частині звільнення позивача у запас Збройних Сил (з поставкою на військовий облік) за п. 64 «Б» (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, з 01 липня 1992 року на підставі того, що на момент звільнення зі служби позивачу виповнилося повних 50 років, задоволена бути не може.

Також, колегія суддів зазначає, що судом апеляційної інстанції направлялися запити До МВС України для надання належним чином завіреної копії наказу МВС України від 18.06.1992 року №136 о/с та доказів ознайомлення ОСОБА_3 з вказаним наказом, а також до ГУ Державної фельд'єгерської служби України для надання належним чином завіреної копії наказу ГУ Державної фельд'єгерської служби України від 25.06.1992 року №107 о/с та доказів ознайомлення ОСОБА_3 з вказаним наказом.

Зокрема, до Витягу з наказу Міністерства внутрішніх справ України від 18.06.1992 року №136 о/с додано розписку ОСОБА_3, в якій, зокрема, зазначено, що у нього претензій до заповнених документів немає.

З вказаного вище слідує те, що Позивач був ознайомлений зі змістом Наказу про звільнення, тому не може бути задоволена позовна вимога про зобов'язання відповідача прийняти рішення про внесення змін до наказу від 18.06.1992 року №136 о/с у частині звільнення позивача у запас Збройних Сил (з поставкою на військовий облік) за п. 64 «Б» (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ на п. 65 «А» (за віком) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, відповідно до якого, особи середнього, старшого та вищого начальницького складу звільняються з органів внутрішніх справ за віком у відставку (із зняттям з військового обліку) - при досягненні граничного віку, встановленого ст. 28 Закону України «Про загальний військовий обов'язок та військову службу» від 25.03.1992 року №2232-12, відповідно до зазначеного Закону, в редакції на день звільнення з органів внутрішніх справ ОСОБА_3, граничний вік перебування в запасі для солдатів і матросів, сержантів і старшин, прапорщиків і мічманів становив 50 років, оскільки вона є похідною вимогою від первинної.

Колегія суддів зауважує, що Позивач не позбавлений права в порядку статті 221 КЗпП України звернутися до суду або іншого органу, який розглядає трудові спори з вимогою про скасування наказу про звільнення, тоді як у даній справі наказ від 18.06.1992 року №136 о/с про звільнення ОСОБА_3, позивачем взагалі не оскаржується.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження, оскаржувана постанова прийнята відповідно до норм матеріального та процесуального права, враховано всі обставини справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції немає.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 207, 254, 265 КАС України, колегія суддів. -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника позивача ОСОБА_3 на Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2016 року - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення Ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма

(Повний текст Ухвали виготовлений 17 січня 2017 року)

Головуючий суддя Аліменко В.О.

Судді: Кучма А.Ю.

Безименна Н.В.