Справа № 826/3261/16
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2017-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/3261/16 Головуючий у 1-й інстанції: Шулежко В.П. Суддя-доповідач: Губська О.А.
У Х В А Л А

Іменем України

12 січня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Парінова А.Б., Беспалова О.О.

за участю: секретаря судового засідання Сергієнко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про визнання нечинним наказу,

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, у якому просив визнати нечинним Тимчасовий порядок встановлення розміру щомісячної премії військовослужбовцям Збройних Сил України, затверджений Міністром оборони України 17.02.2016 (телеграма НР 248/3/11/112 від 17 лютого 2016 року).

В обґрунтування вимог зазначив, що вказаний Тимчасовий порядок не проходив державної реєстрації, антикорупційної експертизи та не затверджений наказом Міністра оборони України, наслідком чого, на переконання позивача, є нечинність такого порядку.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що оскаржуваний Тимчасовий порядок затверджений Міністром оборони України і не потребує проведення державної реєстрації та антикорупційної експертизи, оскільки ним нових норм не створено, а розроблено для деталізації, уточнення існуючих положень постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008р. № 260, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14.07.2008 року за № 638/15329.

Позивач із таким рішенням не погодився, у поданій ним апеляційній скарзі просить його скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити, при цьому вказує на порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування технічними засобами у відповідності до ч. 1 ст. 41 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції виходить із таких обставин.

Судом правильно встановлено, що 17 лютого 2016 року Міністром оборони України затверджено Тимчасовий порядок щомісячного розміру премії військовослужбовцям Збройних Сил України, який затверджено Міністром оборони України та доведено телеграмою від 17.02.2016 року № 248/3/11/112.

Зазначений Тимчасовий порядок розроблений Департаментом фінансів Міністерства оборони України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14.07.2008 за № 638/15329.

Позивач, вважаючи що названий акт порушує його права, звернувся до суду із позовом про визнання його нечинним.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача, із чим погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, при цьому виходить із такого.

Відповідно до п.1 Указу Президента України від 03.10.1992 року № 493/92 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» з 01.01.1993 нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації в Міністерстві юстиції України.

Пунктом 6 названого Указу передбачено Кабінету Міністрів України затвердити до 1 грудня 1992 року Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи та інтереси громадян або носять міжвідомчий характер.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731 затверджено Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, що набула чинності з 01.03.1993 (далі за текстом - Положення №731).

Відповідно до п. 1 цього Положення державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов'язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), антикорупційної експертизи, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів

Згідно з п. 4 Положення №731 державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти будь-якого виду (постанови, накази, інструкції тощо), якщо в них є одна або більше норм, що:

а) зачіпають соціально-економічні, політичні, особисті та інші права, свободи й законні інтереси громадян, проголошені й гарантовані Конституцією та законами України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколами до неї, міжнародними договорами України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та acquis communautaire, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, встановлюють новий або змінюють, доповнюють чи скасовують організаційно-правовий механізм їх реалізації;

б) мають міжвідомчий характер, тобто є обов'язковими для інших міністерств, органів виконавчої влади, а також органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, що не входять до сфери управління органу, який видав нормативно-правовий акт.

Поряд із цим у п.5 Положення № 731 визначено перелік актів, що не підлягають державній реєстрації. До таких актів, зокрема, віднесено акти:

а) персонального характеру (про склад комісій, призначення на посаду і звільнення з неї, заохочення працівників тощо);

б) дія яких вичерпується одноразовим застосуванням, крім актів про затвердження положень, інструкцій та інших, що містять правові норми;

в) оперативно-розпорядчого характеру (разові доручення);

г) якими доводяться до відома підприємств, установ і організацій рішення вищестоящих органів;

д) спрямовані на організацію виконання рішень вищестоящих органів і власних рішень міністерств, інших органів виконавчої влади, що не мають нових правових норм;

е) рекомендаційного, роз'яснювального та інформаційного характеру (методичні рекомендації, роз'яснення, у тому числі податкові, тощо), нормативно-технічні документи (національні та регіональні стандарти, технічні умови, будівельні норми і правила, тарифно-кваліфікаційні довідники, кодекси усталеної практики, форми звітності, у тому числі щодо державних статистичних спостережень, адміністративних даних та інші).

Предметом спору наразі є Тимчасовий порядок встановлення розміру щомісячної премії військовослужбовцям Збройних Сил України, затверджений Міністром оборони України 17.02.2016.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» премії віднесено до складу грошового забезпечення військовослужбовців.

За змістом абзаців 1 та 2 ч. 4 ст. 9 цього Закону грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, а порядок його виплати визначається у тому числі Міністром оборони України.

На виконання вимог названої норми права Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 7 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі за текстом - Постанова № 1294).

Згідно із п.2 цієї Постанови виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством інфраструктури, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною пенітенціарною службою, Адміністрацією Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації (далі - державні органи).

Відповідно до пп. 2 п. 5 Постанови № 1294 керівникам державних органів надано право у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу відповідно до їх особистого вкладу в загальний результат служби у межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду грошового забезпечення.

В силу п. 9 Постанови № 1294 видатки, пов'язані з набранням чинності цією постановою, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення, передбачених у державному бюджеті для утримання державних органів.

Наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року № 260 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, яку зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 липня 2008 року за № 638/15329 (далі за текстом - Інструкція).

Цією Інструкцією визначено порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби (п. 1.1 Інструкції).

У розділі ХХХІ Інструкції визначено порядок преміювання військовослужбовців.

Судом першої інстанції правильно установлено, що оскаржуваний у межах спору Тимчасовий порядок встановлення розміру щомісячної премії військовослужбовцям Збройних Сил України, розроблений відповідно до Постанови № 1294, Інструкції та затверджений Міністром оборони України 17.02.2016. Доводи скаржника із посиланням на незатвердження названого Тимчасового порядку Міністром оборони України колегією суддів відхиляються, оскільки спростовуються матеріалам справи.

Зазначеним Тимчасовим порядком визначено критерії для встановлення премій військовослужбовцям, зокрема у контексті Постанови №1294 та Інструкції деталізовано у яких розмірах від максимальної суми премії наказами командирів військових частин може встановлюватися премія у разі накладення на військовослужбовців дисциплінарних стягнень, а також конкретизовано умови, за яких премії не встановлюються та у яких випадках не виплачуються.

Вирішуючи спір, суд установив, що оскаржуваним Тимчасовим порядком жодних нових норм не створено, а розроблено його для уточнення існуючих положень Постанови №1294 та Інструкції.

За таких обставин, зазначений акт не підлягає державній реєстрації та антикорупційній експертизі відповідно до пп. «д» п.5 Положення № 731, згідно із яким не підлягають державній реєстрації акти, спрямовані на організацію виконання рішень вищестоящих органів і власних рішень міністерств, інших органів виконавчої влади, що не мають нових правових норм.

Крім того, суд попередньої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що станом на час вигляду і вирішення даного спору, набрали чинності зміни, внесені до Інструкції Наказом Міністерства оборони України від 11 серпня 2016 року № 420, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06 вересня 2016 року за № 1216/29346.

Колегія суддів враховує, що зазначені зміни, внесені згідно із Наказом № 420, у повній мірі відображають положення, які закріплювалися оскаржуваним Тимчасовим порядком, зокрема щодо розмірів у яких може встановлюватися премія військовослужбовцям від максимально можливого її розміру у разі накладення на військовослужбовців дисциплінарних стягнень, а також стосовно умов, за яких премії не встановлюються та у яких випадках не виплачуються.

При цьому згадуваний Наказ № 420, який є чинним на час вирішення спору, прийнято у часі пізніше, ніж оскаржуваний Тимчасовий порядок, а тому враховуючи однопредметність урегульованих цими актами відносин та їх однакову юридичну силу, Тимчасовий порядок, із набранням чинності Наказом, не застосовується, навіть якщо формально не втратив своєї чинності.

Позивач, звертаючись до суду, обрав способом захисту своїх порушених, на його думку, прав шляхом визнання нечинним Тимчасового порядку, затвердженого Міністром оборони України 17.02.2016.

З цього приводу, колегія суддів зауважує, що визнання акта суб'єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта.

Суд визначає, що рішення суб'єкта владних повноважень є нечинним, тобто втрачає чинність з певного моменту лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини, які доцільно зберегти.

Скасування ж акта суб'єкта владних повноважень як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта.

Наразі позивачем у межах спору не заявлено вимог про визнання Тимчасового порядку незаконним або таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять

Водночас, на стадії апеляційного розгляду справи, за правилами ч. 4 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача є правильним, а прийняте ним рішення - законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при вирішенні спору правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, водночас, відповідачем не доведено підстав для його скасування, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про визнання нечинним наказу - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяА.Б. Парінов

СуддяО.О. Беспалов

Повний текст ухвали виготовлено 13.01.2017

Головуючий суддя Губська О.А.

Судді: Парінов А.Б.

Беспалов О.О.