Справа № 813/287/16
Суддя: Каралюс Володимир Маріянович
Дата ухвалення: 2017-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2017 року Справа № 876/8681/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Каралюса В.М.,

суддів: Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.,

за участі секретаря судового засідання Керод Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Головного управління Національної поліції у Львівській області, Франківського районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та зобов'язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Головного управління Національної поліції у Львівській області, Франківського районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ начальника управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 06.11.2015 року № 831 о/с «По особовому складу» у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів), в частині звільнення позивача з займаної посади; поновити позивача на посаді старшого інспектора з режиму секретності Франківського районного відділу ЛМУ ГУМВС з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу; зобов'язати відповідача розглянути її кандидатуру для зайняття посади у відповідності до п. 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» у Головному управлінні Національної поліції у Львівській області та видати відповідний наказ з цього приводу.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 06.11.2015 №831о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади старшого інспектора з режиму секретності Франківського районного відділу ЛМУ ГУ МВС. Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора з режиму секретності Франківського районного відділу ЛМУ ГУ МВС з 07 листопада 2015 року. Постанову суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 допущено до негайного виконання. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, його оскаржив відповідач - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, який в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на те, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, просить оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ України" передбачено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи МВС України, в тому числі і ГУ МВС України у Львівській області. Оскільки позивач не скористалася своїм правом на подачу заяви для прийняття на службу в поліцію, у зв'язку з чим її правомірно звільнили на підставі п.64 Положення через скорочення штатів, відтак вважає, що в нього відсутні підстави для забезпечення працевлаштування позивача.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про його дату, час та місце, що підтверджується наявними у справі розписками.

У відповідності до ч. 1 ст. 41 та ч. 4 ст. 196 КАС України неприбуття сторін не перешкоджає апеляційному розгляду справи і такий проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебувала на службі в органах внутрішніх справ з 11.10.2004 та 25.01.2005 склала присягу працівника внутрішніх справ України, що підтверджується її підписом під текстом присяги. На момент звільнення позивач перебувала на посаді старшого інспектора з режиму секретності Франківського районного відділу ЛМУ ГУ МВС.

Наказом ГУ МВС у Львівській області від 17.06.2013 №66 о/с позивачу надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років з 12.06.2013 по 22.02.2016.

Згідно з повідомленням ГУМВС України у Львівській області від 09.09.2015 №16/9796 позивача повідомлено, що з дня опублікування Закону України "Про Національну поліцію" всі працівники міліції вважаються попередженими про майбутнє звільнення, у зв'язку з скороченням штатів, в тому числі і ті, що перебувають у відпустці по догляду за дитиною.

Наказом ГУ МВС України у Львівській області від 06.11.2015 №831о/с "По особовому складу" позивача звільнено з посади старшого інспектора з режиму секретності Франківського районного відділу ЛМУ ГУ МВС у Львівській області в запас Збройних Сил України на підставі п.64 "г" Положення з 06.11.2015. Про наявність вказаного наказу позивач дізналася 21.01.2016 після звернення до відділу кадрів щодо закінчення відпустки по догляду за дитиною.

Відповідно до ст.18 Закону України "Про міліцію" порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням про проходженням служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення).

Так, пунктом 64 "г" вказаного Положення передбачено, що особи середнього, старшого і начальницького складу звільняються зі служби в запас через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання їх на службі.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання звільнення працівників органів внутрішніх справ, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, тому при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, закріпленні в КЗпП України.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду трудових спорів" (з подальшими змінами) при розгляді трудових спорів, пов'язаних із звільненням за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності штату працівників, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази зміни в організації виробництва і праці, того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне звільнення.

Відповідно до ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про Національну поліцію України", Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Вказаний Закон опублікований 06.08.2015 в газеті "Голос України" та відповідно до його Прикінцевих та перехідних положень набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 07.11.2015, крім, зокрема, п. п. 8, 11 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, які набрали чинності з дня, наступного за днем опублікування Закону, тобто 07.08.2015.

Так, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію України" передбачено, що з дня опублікування вказаного Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Відповідно до п. п. 9, 10 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним вказаним Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування вказаного Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону.

Отже, Законом України "Про Національну поліцію України" передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, зокрема прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

У цьому контексті слід також зазначити, що пункти 9 та 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію України" передбачають вирішення питання подальшого проходження служби діючими співробітниками міліції до 06.11.2015 включно. Вказані норми є імперативними, тобто неприйняття працівника міліції на службу до поліції до вказаного терміну є безальтернативною підставою для його звільнення зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Оцінюючи доводи відповідачів щодо ліквідації ГУ МВС України у Львівській області суд зазначає таке.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 04.03.2014 у справі № 21-8а14, ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У вказаному акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв'язку з вказаним, при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з'ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

В силу норми ч. 1 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 вказаного Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" ліквідовано, зокрема, ГУ МВС України у Львівській області.

При цьому, в Законі України "Про Національну поліцію", постанові Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на органи міліції.

Таким чином, фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави не ліквідована.

Крім того, вказане правонаступництво підтверджується, зокрема, аналогічністю завдань міліції і поліції, встановлених ст.3 Закону України "Про міліцію" та ст.2 Закону України "Про Національну поліцію" відповідно, ліквідація обласних управлінь Міністерства внутрішніх справ України з одночасним створенням аналогічних територіальних органів Національної поліції, використання органами Національної поліції в своїй діяльності нормативно-правових актів (наказів) Міністерства внутрішніх справ України.

Також в постанові від 27.05.2014 у справі № 21-108а14 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи.

Пунктами 8-11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію України" не передбачено порядку пропонування працівникам міліції посад в органах Національної поліції.

Враховуючи таку обставину та наведену правову позицію Верховного Суду України щодо обов'язку роботодавця працевлаштувати працівників ліквідованої установи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати загальні норми трудового законодавства, а саме ст.49-2 КЗпП України, частиною 3 якої передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення ст. 49-2 КЗпП України вірним є висновок суду, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

ГУ МВС України у Львівській області у встановлений законодавством строк, а саме до 05.11.2015, не запропонувало позивачу жодної посади в новостворених органах Національної поліції.

Таким чином, обов'язок запропонувати посаду відповідно до змісту наведеної норми та правової позиції Верховного Суду України лежить саме на роботодавцеві. Тому, суд вважає помилковим посилання відповідачів на ту обставину, що позивач з рапортом щодо звільнення з органів внутрішніх справ в порядку переведення до поліції та з заявою про прийом на службу в поліцію не зверталася.

Колегія суддів відхиляє покликання апелянта на те, що позивач не вжив заходів з приводу виявлення бажання проходити службу в поліції, оскільки вказані обставини не звільняють суб'єкта владних управлінських функцій від обов'язку дотримуватись порядку звільнення, визначеного чинним законодавством, а саме дослідити обставини можливості подальшого використання на службі.

Лише за умови дослідження таких обставин при звільненні позивача на підставі п."г" п.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, процедура звільнення відповідатиме критерію обґрунтованості (п.3 ч.3 ст.2 КАС України).

Оскільки такі обставини не досліджувалися, відповідачем не дотримано критерію обґрунтованості при прийнятті оскарженого наказу.

Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України "Про Національну поліцію України" не врегульовано порядку звільнення у зв'язку із скороченням штатів осіб, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а тому на підставі статті 9 КАС України суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин положення КЗпП України. Відповідно ч.3 ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Статтею 141 КЗпП України встановлено, що обов'язок неухильного додержання законодавства про працю лежить на власнику або уповноваженому ним органі.

Відтак були відсутні достатні і належні правові підстави в ГУМВС України у Львівській області для прийняття наказу від 06.11.2015 №831о/с "По особовому складу" в частині звільнення позивача з займаної посади під час перебування її у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку. А тому, оскаржений наказ в частині звільнення ОСОБА_1 з посади є протиправним і підлягає скасуванню.

Однак, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині поновлення позивача на посаді з 07.11.2016, з огляду на те, що Наказом ГУ МВС України у Львівській області "По особовому складу" від 06.11.2015 № 831 о/с передбачено звільнення ОСОБА_1 з 06.11.2015, у зв'язку з чим така підлягає поновленню на посаді з 06.11.2015, тобто з дня фактичного звільнення зі служби.

Ця правова позиція викладена у абзаці 10 підпункту 10.2 пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду від 20.05.2013 № 7 "Про судове рішення в адміністративній справі" у якій роз'яснено, що задовольняючи позовні вимоги про поновлення на публічній службі, суд повинен визнати протиправним рішення суб'єкта владних повноважень повністю або частково та скасувати акт індивідуальної дії повністю або ту його частину, яка стосується позивача, з моменту прийняття акта та обов'язково вказати дату, з якої особу поновлено на посаді.

Враховуючи те, що судом першої інстанції правильно вирішено спір по суті, однак допущено порушення норм матеріального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність зміни оскарженої постанови в частині дати поновлення на посаді.

Керуючись ст.ст. 41, 195, 196, 198, 201, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року у справі № 813/287/16 змінити, вказавши в абзаці 3 резолютивної частини цієї постанови дату з якої слід поновити на посаді - 06.11.2015, замість 07.11.2015.

У решті постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року у справі № 813/287/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя В.М. Каралюс

суддя Н.В. Бруновська

суддя Р.М. Шавель

повний текст постанови виготовлений 17.01.2017