Справа № 826/10661/16
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2017-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 січня 2017 року 16:35 №826/10661/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Кобилянського К.М., суддів Мазур А.С. та Федорчука А.Б., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2
до третя особа без самостійних вимог на предмет спору Державної міграційної служби України Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві
про визнання незаконним рішення, зобов'язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

Громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України у місті києві, в якій просить суд:

- визнати незаконним рішення відповідача №299-16 від 10.06.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Народної Республіки Бангладеш - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- зобов'язати відповідача повторно розглянути питання щодо визнання громадянина Народної Республіки Бангладеш - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України.

Позовні вимоги мотивовано тим, що оскаржуване рішення прийнято відповідачами безпідставно, без врахування всіх обставин, якими позивач обґрунтовував наявність підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначив, що причиною залишення країни громадянства слугував тероризм, оскільки він є однією з проблем Бангладеш.

Представник відповідача та третьої особи проти задоволення позовних вимог заперечував, мотивуючи тим, що оскаржуване рішення є правомірним та прийняте у відповідності до приписів чинного законодавства. Зазначив про наявність суперечностей у поясненнях позивача під час проведених співбесід стосовно обставин його виїзду з країни громадянської належності. При цьому, у позивача відсутні будь-які документи, які б посвідчували його особу та належність до будь-якої політичної партії, на переконання представника відповідача, інформація про можливість переслідування позивача обґрунтована виключно його усними твердженнями, разом з тим відомостей про будь-які утиски в країні походження та документів, що б підтверджували передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» обставини, позивачем ні відповідачу, ні до суду не надано, що свідчить про невмотивованість та безпідставність позовних вимог.

Справа розглянута в порядку письмового провадження, у відповідності до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України за клопотанням сторін про розгляд справи за їх відсутності в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Народної Республіки Бангладеш, народився в селищі Монохоргандж (район міста Комілла, області Читтагонг), проживав в місті Дакка, неодружений, за національністю - бангладешець, за віросповіданням - мусульманин суніт, має вищу неповну освіту, навчався в Національному університеті міста Дакка за спеціальністю політолог.

Згідно відомостей анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач 02.06.2015 нелегально перетнув кордон України.

23.07.2015 позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою - анкетою про визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту №219.

На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебував нелегально, до органів міграційної служби України звернувся вперше, до органів міграційних служб інших країн не звертався, освіта середня неповна.

В обґрунтування вимог заяви посилається на те, що виїхав з Бангладеш через політичні погляди, а саме через те, що він є членом опозиційної політичної партії - «Націоналістичної партії Бангладеш» (BNP). Зазначив, що не бажає повертатись до країни громадської належності через переслідування членів правлячої політичної партії «Авамі Ліг».

Рішенням Державної міграційної служби України від №299-16 від 10.06.2016 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що направлено повідомлення від 04.07.2016 №158.

Вважаючи зазначене рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного позивачем рішення, суд звертає увагу на наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 4 та 6 частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Статтею 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина шоста статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Відповідно до частини восьмої статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина одинадцята статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини п'ятої статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до пункті 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

У своїй заяві до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 23.07.2015 №219 заявник зазначив, що таємно перетнув кордон України 02.06.2015, в той час як згідно наданої Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області інформації видно, що ОСОБА_2 перетнув легально Державний кордон України 31.07.2010 на підставі паспорта та туристичної візи.

Також, судом встановлено, що 02.03.2011 ОСОБА_2 звертався до відділу міграційної служби у Львівській області Держкомнацрелігій України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Наказом міграційної служби у Львівській області від 24.03.2011 №5 ОСОБА_2 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказане підтверджується матеріалами особової справи позивача, які були сформовані Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області.

Відповідно до частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Аналіз особових справ ОСОБА_2 сформованих Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві та Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області дає підстави дійти висновку, що заявник надавав неправдиві відомості, зокрема:

- щодо належності до політичної партії: в 2011 році позивач зазначав, що він є лідером «Purba Banglar Communist Part», а в 2015 році - «Націоналістичної партії Бангладеш»;

- щодо працевлаштування: в 2011 році позивач зазначав, що він не працював, а в 2015 році зазначив про те, що навчався та паралельно відкрив свій бізнес з продажу одягу;

- щодо дати виїзду з країни громадянства: в 2011 році позивач зазначив, що покинув країну 07.07.2010, а в 2015 році - 07.05.2015;

- щодо дати легального перетину Державного кордону України: в 2011 році зазначив, що перетнув кордон 31.07.2010, а в 2015 році - 02.06.2015;

- щодо наявності документів, які підтверджують особу: в 2011 році повідомив про те, що легально перетнув Державний кордон України повітряним транспортом, на підставі паспорту і візи, а в 2015 році зазначив, що перебуваючи на території Російської Федерації перетнув Державний кордон України пішки, за 30 хвилин, таємно та без документів;

- щодо складу сім'ї: в 2011 році зазначив, що в нього є мати, батько, сестра та 2 брати, про місце знаходження яких йому не відомо, а в 2015 році зазначив, що в нього є мати, батько, три сестри та брат, які проживають в Бангладеш;

- щодо перебування на території України: в 2011 році зазначив, що перебував в таких містах як Львів, Харків, а в 2015 році зазначив проживання тільки на території Києва;

- щодо звернення за захистом в Україні: зазначив, що в 2015 році звернувся вперше, в той час як вже звертався в 2011 році;

- щодо організації та прийняття участі в демонстраціях проти заборони виборів, які відбулися в 2014 році в місті Дакка, то ця інформація є недостовірною, оскільки позивач з 2010 року перебуває на території України.

Отже, вище зазначені розбіжності в інформації вказаної позивачем в заявах та під час співбесід в 2011 та в 2015 роках, свідчать про те, що громадянин Народної Республіки Бангладеш намагається створити фіктивні підстави для отримання в Україні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Окрім того, згідно протоколу співбесіди від 02.03.2011 країну постійного проживання позивач покинув 07.07.2010 та 31.07.2010 літаком перетнув Державний кордон України на підставі візи.

В судовому засіданні позивач зазначив, що вперше приїхав на територію України в 2010 році, а потім поїхав до Європи, з Європи в Бангладеш, а в 2015 році з Бангладеш в Російську Федерацію і з Російської Федерації в Україну.

Згідно протоколів співбесід від 11.08.2015 та від 23.10.2015 ОСОБА_2 07.05.2015 покинув країну постійного проживання та по туристичній візі прилетів до Російської Федерації, з якої пішки 02.06.2015 перетнув Державний кордон України.

Водночас, як свідчить лист Служби безпеки України від 08.10.2015 №12009 ОСОБА_2 прибув до України 31.07.2010, а інформація щодо залишення ним території нашої держави офіційним шляхом - відсутня.

Також, з матеріалів справи видно, що 22.12.2014 Державною прикордонною службою України винесено постанову про заборону в'їзду позивачу на територію України терміном до 21.12.2017, проте інформація щодо примусового повернення чи видворення іноземця до країни походження - відсутня.

Отже, позивачем не було надано суду документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно нього, зокрема з боку політичних партій Народної Республіки Бангладеш, що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача №299-16 від 10.06.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 2-7, 69-71, 94, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні позову громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2.

Судові витрати присудженню не підлягають.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя К.М. Кобилянський

Судді А.С. Мазур

А.Б. Федорчук