Справа № 731/552/16-а
Суддя: Моцьор О. В.
Дата ухвалення: 2017-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 731/552/16-а
Провадження № 2-а/731/8/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2017 року Варвинський районний суд Чернігівської області в складі

судді МОЦЬОРА О.В.,

з участю секретаря Трохименко Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Варвинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області про визнання дій неправомірними та зобовязання поновити виплату пенсії по інвалідності, -

В С Т А Н О В И В:

19 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Варвинського районного суду Чернігівської області з адміністративним позовом, яким просить визнати дії Варвинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області щодо припинення їй, як інваліду 3 групи, з 13 січня 2016 року виплати пенсії неправомірними та дискримінаційними, і зобовязати поновити виплату пенсії з 13 січня 2016 року в повному обсязі.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що з 13 січня 2016 року їй встановлено 3 групу інвалідності терміном до 01 лютого 2017 року, у звязку з чим вона перебуває на обліку у Варвинському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України та їй призначено щомісячну пенсію про інвалідності. Але з січня 2016 року і до цього часу пенсія по інвалідності їй не виплачується. 07 грудня 2016 року вона звернулась до Управління з заявою, якою просила розяснити причини невиплати пенсії. Управління надало лист-відповідь від 12 грудня 2016 року, в якому послалось на норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 2 березня 2015 року та Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24 грудня 2015 року, відповідно до яких визначено, що у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року визначеним категоріям осіб, до яких відноситься і позивач, пенсії, призначені відповідно до Закону України «Про державну службу» не виплачуються. На думку позивача, дії відповідача є неправомірними та такими, що порушують Конституцію України стосовно соціального захисту громадян та принцип верховенства права, вимоги ст.ст. 1, 2, 28 Конвенції ООН «Про права інвалідів». Крім того, не виконуються вимоги ст. 8 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» і Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» щодо права на отримання пенсії по інвалідності. Всі ці порушення розцінюються нею як дискримінація, а тому вона звернулась до суду за захистом своїх прав за весь період невиплати пенсії.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявилась, подала заяву про розгляд справи без її участі, згідно якої позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. 30).

Представник відповідача в судове засідання також не зявився, від в.о. начальника управління Варвинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області надійшла заява про розгляд справи без участі представника відповідача (а.с. 36). З письмових заперечень (а.с. 25-27) вбачається, що Варвинське обєднане управління Пенсійного фонду України Чернігівської області не погоджується з позовом та вважає його таким, що не підлягає задоволенню, оскільки, відмовляючи позивачу у відновленні виплати пенсії, воно діяло на підставі та в межах повноважень, що передбачені чинним законодавством, зокрема, на виконання приписів Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 2 березня 2015 року та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24 грудня 2015 року, відповідно до яких у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року відповідним категоріям осіб, до яких належить і позивач, пенсії, призначені до Закону України «Про державну службу», не виплачуються. Зокрема, при цьому було враховано, що ОСОБА_1 працює на посаді, яка дає право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу». При цьому підставою для припинення виплати пенсії є сам факт перебування особи на посаді, яка дає право на призначення пенсії відповідно до зазначених законів. Рішенням Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року №4-рп/2016 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України визнано неконституційними окремі норми Законів України №213 від 02 березня 2015 року та №911-VІІІ від 24 грудня 2015 року тільки в частині Закону України «Про судоустрій і статус суддів», тобто всі інші положення Законів України №213 від 02 березня 2015 року та №911-VІІІ від 24 грудня 2015 року вважаються такими, що відповідають чинному законодавству України. Отже, виплата пенсії позивачу припинена правомірно і для її відновлення немає законних підстав. Просять в задоволенні позовних вимог відмовити. Крім того, просять суд залишити позовні вимоги за період з 13 січня 2016 року по 18 червня 2016 року без розгляду.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути спір по суті на підставі наявних у справі доказів у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково з таких підстав.

У відповідності зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 через інвалідність з 13 січня 2016 року перебуває на обліку в Варвинському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Чернігівської області, оскільки з цієї дати їй призначено пенсію по третій групі інвалідності внаслідок загального захворювання (а.с. 11, 12, 13).

З 13 січня 2016 року позивачу встановлена третя група інвалідності внаслідок загального захворювання на строк до 01 лютого 2017 року, що підтверджується копією відповідної довідки МСЕК (а.с. 19). При цьому пенсія ОСОБА_1 призначена відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

З 13 січня 2016 року Варвинським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України Чернігівської області пенсія ОСОБА_1 по інвалідності 3 групи внаслідок загального захворювання не виплачується.

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Варвинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області з заявою про поновлення виплати пенсії по інвалідності з 13 січня 2016 року, однак отримала відмову (а.с. 9, 10).

Судом встановлено, що з 01 червня 2010 року по даний час ОСОБА_1 працює на посаді головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку та звітності Управління соціального захисту населення Варвинської районної державної адміністрації Чернігівської області (а.с. 14, 15-18), що дає їй право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу».

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у звязку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року №213-VIII, який набрав чинності з 01 квітня 2015 року, внесено зміни до статті 47 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" та установлено, що тимчасово, у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, у період роботи особи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. Виключення із зазначеного правила становлять лише інваліди I та II груп, інваліди війни III групи та учасники бойових дій, особи, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить, що у разі, якщо особа, якій призначено пенсію відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (незалежно від часу призначення), працює на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених вказаними спеціальними законами, станом на 01 квітня 2015 року, то виплата їй пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з цієї дати до кінця 2015 року не проводиться.

Пунктом 5 Прикінцевих положень вищевказаного Закону передбачено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування»,«Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Оскільки до 01 червня 2015 року закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах не прийнято, то з цієї дати норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії /щомісячне довічне грошове утримання/ призначаються відповідно до спеціальних Законів, слід вважати скасованими. Тобто, правові норми, які надавали право особі, яка працює в органі місцевого самоврядування, на призначення їй пенсії за Законом України «Про державну службу», припинили дію, починаючи з 01 червня 2015 року.

Отже, з цієї дати на позивача не поширюються встановлені ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (в редакції Закону від 02.03.2015 №213-VIII) обмеження щодо виплати пенсії, адже з 01 червня 2015 року робота на займаній позивачем посаді не дає права на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених спеціальними Законами. На даний час особам, які працюють на посадах, визначених згаданими спеціальними Законами, пенсія призначається відповідно до Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Тому, з 01 червня 2015 року відсутні правові підстави для невиплати позивачу пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

За таких обставин, при вирішенні спору встановлено, що відповідачем, як органом, на який законом покладено обовязок з виплати пенсій, внаслідок порушення норм чинного законодавства, допущено по відношенню до позивача протиправну бездіяльність, що виявилась у нездійсненні останнім відповідних виплат.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 64 Основного Закону України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Більше того, Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблеми, повязані з реалізацією права на соціальний захист та неприпустимість обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень і сформулював правову позицію, згідно якої Конституція України та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначена за спеціальними законами, в тому числі і Законом України «Про державну службу», Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування». Тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається. Водночас і відповідно до ст. ст. 22, 64 Конституції України, право на пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян, встановлене законами України є таким, що не підлягає звуженню та обмеженню.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» принципами загальнообовязкового державного пенсійного страхування, поряд з іншими, є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат; державна гарантія реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом, відповідальність субєктів системи загальнообовязкового державного пенсійного страхування порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обовязків.

Стаття 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим. 4.Х1.1950 (Європейська конвенція про захист прав і основних свобод людини) передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності до національних меншин майнового стану, народження або інших обставин.

Стаття 1 Першого протоколу (Париж, 20.III.1952) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 18 Конвенції обмеження, які дозволяються нею щодо згаданих прав та свобод, можуть застосовуватися тільки з тією метою, з якою вони передбачені.

Враховуючи викладене, суд вважає, що діями відповідача безпосередньо порушено право позивача на соціальний захист, гарантоване ст. ст. 22, 46, 64 Конституції України, обмеження якого неможливе, враховуючи положення норм проаналізованого вище чинного законодавства.

Таким чином, суд вважає, що наявні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Разом з тим, ч. 2 ст. 99 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав чи інтересів.

Посилання позивача ОСОБА_1 на те, що вона дізналась про причини припинення виплати пенсії лише після отримання листа-відповіді від 12 грудня 2016 року не можуть бути визнані судом поважною причиною пропуску встановленого законом строку звернення до адміністративного суду, оскільки ця обставина не є визначальною для можливості звернення до суду за захистом своїх прав, тому за клопотанням відповідача суд вважає за необхідне залишити позовні вимоги за період з 13 січня 2016 року по 18 червня 2016 року без розгляду.

З огляду на вищезазначене, суд вважає, що з 19 червня 2016 року виплата пенсії, призначеної позивачу відповідно до Закону №1058, підлягає відновленню у звязку з відсутністю підстав для її невиплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Тому судові витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Варвинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 41, 94, 161-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Варвинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області про визнання дій неправомірними та зобовязання поновити виплату пенсії по інвалідності задовольнити частково.

Визнати дії Варвинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 з 19 червня 2016 року неправомірними.

Зобовязати Варвинське обєднане управління Пенсійного фонду України Чернігівської області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» як інваліду 3 групи з 19 червня 2016 року.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Варвинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області про визнання дій неправомірними та зобовязання поновити виплату пенсії по інвалідності за період з 13 січня 2016 року по 18 червня 2016 року залишити без розгляду.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати у розмірі 551 гривня 20 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Варвинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Чернігівської області.

Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Варвинський районний суд Чернігівської області.

Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя МОЦЬОР О.В.