Справа № 404/7088/16-а
Суддя: Бершадська О. В.
Дата ухвалення: 2017-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 404/7088/16-а
Номер провадження 2-а/404/97/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2017 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

в складі : головуючого судді - Бершадської О.В. за участі секретаря- Чайка О.І. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кіровоградського об"єднаного Управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, - ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом, яким просить визнати протиправним та скасувати рішення Кіровоградського об"єднаного Управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області №7417 від 26.10.2016 року про відмову у призначенні йому пенсії за вислугою 20 років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року (в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001); зобов'язати Кіровоградське об"єднане Управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області призначити йому пенсію за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 (в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001) та виплачувати її з 25 жовтня 2016 року, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми заробітної плати. На обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 25.10.2016 року звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугою років відповідно до ЗУ «Про прокуратуру» та 26.10.2016 року за №5958/04-30 отримав необгрунтовану відмову за підписом заступника начальника управління з посиланням на відсутність відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року №213 у разі не прийняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне утримання призначаються відповідно до законів України «Про прокуратуру». Вважає, що відмова відповідача при призначення пенсії є безпідставною та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, тому змушений звертатися до суду.

В судове засідання позивач, через канцелярію суду, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач- Кіровоградське об"єднане Управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, його представник в судове засідання також не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлявся, подав письмові заперечення, згідно яких вимоги не визнав, у їх задоволенні просив відмовити.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює в органах прокуратури Кіровоградської області з 29 жовтня 1998 року, стаж роботи на прокурорсько - слідчих посадах станом на день звернення до Кіровоградського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області, тобто на 25 жовтня 2016 року становить 17 років 11 місяців 28 днів. При цьому, страховий стаж складає 25 років 9 місяців 1 день, з них: з 20.09.1990 року по 23.05.1991 року (8 міс. 4 днів) слюсар автотранспорту Добровеличківського РТП; з 06.06.1991 року по 12.05.1993 року (1 рік 11 міс. 9 днів) військова служба; з 01.08.1993 року по 27.07.1997 року (3 роки 11 міс. 27 днів) навчання в Українській академії внутрішніх справ; з 28.07.1997 року по 19.10.1998 року (1 рік 2 міс. 22 дні) слідчий слідчого відділення Добровеличківського районного відділу УМВС України в Кіровоградській області; з 29.10.1998 року по 25.10.2016 року (17 років 11 міс. 26 днів) період роботи в прокуратурі Кіровоградської області.

На звернення позивача від 25.10.2016 року про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" рішенням Кіровоградського об"єднаного Управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області, викладеного в протоколі від 26.10.2016 року №7417, було відмовлено.

Суд вважає, що відповідач діяв протиправно, оскільки рішення Кіровоградського об"єднаного Управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області безпідставно обмежує право позивача на призначення пенсії, тобто відповідач діяв не на підставі, а поза межами повноважень та у спосіб, що суперечить Конституції та законам України.

Так, частиною першою статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року (№ 1789-12) в редакції Закону України №2663- III від 12.07.2001 року встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної ( чинної ) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від заробітної плати.

До 20- річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 Закону України «Про прокуратуру», в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах у інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, а також половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

У подальшому, з 01 жовтня 2011 року до ч. 1 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» було внесено зміни та прийнято новий Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 року та Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76- VIII.

Очевидним є те, що змінами у статті 86 нового Закону України «Про прокуратуру та Законом №76- VIII встановлено новий порядок призначення та визначення розміру пенсії за вислугу років прокурорам та слідчим, яким погіршено умови пенсійного забезпечення та суттєво порушено законодавчо визначені до цього гарантії пенсійного забезпечення для прокурорсько -слідчих працівників, а саме збільшено стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугою років та зменшено розмір відсотків призначеної пенсії від суми їхньої заробітної плати. Більш того, на підставі п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213- VIII з 01.06.2015 року взагалі припинено призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та інших Законів України. Вирішуючи питання про застосування Закону в часі, слід виходити з того, що згідно зі ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно зі ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Конституційний суд України у рішенні №1-рп/99 від 09.02.1999 року (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність поширюється на фізичних осіб (п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного суду).

Як зазначено в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

За статтею 17 Конституції України забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі.

Конституційний Суд України вважає, що ці положення ст. 17 Конституції України поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово - Морських Силах України, в органах Служби Безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов'язані з постійним ризиком для життя і здоров'я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно - правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Конституційний Суд України зазначає, що багато таких «пільг», встановлених Законами України «Про міліцію» ( 565-12), «Про прокуратуру» ( 1789-12) тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів ( п. 3 рішення Конституційного Суду України №5 рп/2002 від 20.03.2002).

Крім того, у цьому ж рішенні від 20.03.2002 року у абзаці 4 п.6 вказано: Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачено чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня ( стаття 48 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається. Зупинення дії цієї норми можливе лише за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України).

У частині другій статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй ( п.4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007). Водночас пункт 3.2 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України, вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії ( переглянутій ) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини.

Зокрема, згідно зі ст. 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Більш того, в п.4 рішення від 11.10.2005 року у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав наступну правову позицію : - в Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно -правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів.

Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1,3,6 ( частина 2), 8, 19 ( частина 2),22,23,24( частина 1) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дії і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

У абзаці 14 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 року у справі № 1-21/2005 також вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція ( 254к/96-ВР) та закони України відокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення до чинних законів за статтею 22 Конституції України ( 254к/96-ВР) не допускається ( рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99, від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004). Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно - правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації ( абз.5 п.6 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі №1-21/2005).

Виходячи з викладеного у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 року №4-рп/2016 визнано неконституційними положення Закону в частині зменшення розміру довічного грошового утримання судді та пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213 - VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону «Про судоустрій і статус суддів». Цим же розділом вказаного Закону скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії ( щомісячне довічне грошове утримання) призначаються відповідно до Закону «Про прокуратуру», що також не відповідає Конституції України.

Пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист ( абзац 1 пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005).

Виходячи з викладеного, у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

На теперішній час діє Закон № 1697-VII, частиною першою статті 86 якого встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

- по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

- з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

- з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

- з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

- з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

- з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Статтею 86 Закону № 1697-VII збільшено стаж роботи позивача, що дає йому право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.

Частинами першою - третьою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполученого Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися на нормах статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), і які були звужені статтею 86 Закону № 1697-VII.

Разом з тим, відповідно до ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» документом, що посвідчує стаж роботи є трудова книжка.

Згідно із статтею 46 Закону України «Про прокуратуру», прокурорами і слідчими можуть призначатися громадяни України, які мають вищу юридичну освіту, необхідні ділові та моральні якості.

Так, відповідно до ч.б ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», до вислуги років, що дає право на пенсію за вислугу років, зараховується: строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах,а також час роботи на посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою.

Як вбачається із копії військового квитка УН №0480259, диплому ВЕ №006226 від 20.06.1998 року та трудової книжки БТ-ІІ №6222150 від 20.09.1990 року позивач: з 20.09.1990 року по 23.05.1991 року (8 міс. 4 днів) слюсар автотранспорту Добровеличківського РТП; з 06.06.1991 року по 12.05.1993 року (1 рік 11 міс. 9 днів) військова служба; з 01.08.1993 року по 27.07.1997 року (3 роки 11 міс. 27 днів) навчання в Українській академії внутрішніх справ; з 28.07.1997 року по 19.10.1998 року (1 рік 2 міс. 22 дні) слідчий слідчого відділення Добровеличківського районного відділу УМВС України в Кіровоградській області; з 29.10.1998 року по 25.10.2016 року (17 років 11 міс. 26 днів) період роботи в прокуратурі Кіровоградської області.

Таким чином, з 29.10.1998 року по теперішній час позивач безперервно працює в органах прокуратури України.

Відповідно до п.3.2 Рекомендації президії Вищого адміністративного суду України від 23.08.2007 №07.2-10/1 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з перерахунком пенсій деяким категоріям осіб публічної служби та науковим (науково-педагогічним) працівникам» до стажу роботи, що надає право на пенсію за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру», підлягає зарахуванню половина строку навчання у вищому навчальному закладі (стаціонарна форма), після навчання в якому особа отримала вищу юридичну освіту за спеціальністю «правознавство», що дає право на пенсію за вислугу років відповідно вимог ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Згідно ч. 1 ст.43 Закону України «Про освіту» від 23.05.1991 року, вищими навчальними закладами є: університет, академія, інститут, коледж. Зазначені навчальні заклади визначені вищими навчальними закладами також відповідно до вимог ст.28 Закону України «Про вищу освіту» за №1556 від 01.07.2014 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.28 Закону України «Про вищу освіту» - університет багатогалузевий (класичний, технічний) або галузевий (профільний, технологічний, педагогічний, фізичного виховання і спорту, гуманітарний, богословський/теологічний, медичний, економічний, юридичний, фармацевтичний, аграрний, мистецький, культурологічний тощо) вищий навчальний заклад, що провадить інноваційну освітню діяльність за різними ступенями вищої освіти (у тому числі доктора філософії), проводить фундаментальні та/або прикладні наукові дослідження, є провідним науковим і методичним центром, має розвинуту інфраструктуру навчальних, наукових і науково-виробничих підрозділів, сприяє поширенню наукових знань та провадить культурно-просвітницьку діяльність.

Факультет - це структурний підрозділ вищого навчального закладу,' що об'єднує не менш як три кафедри та/або лабораторії, які в державних і комунальних вищих навчальних закладах у сукупності забезпечують підготовку не менше 200 здобувачів вищої освіти денної форми навчання, відповідно до норм ч.4 ст.33 Закону України «Про вищу освіту».

Таким чином, половина строку навчання позивача в Національній академії внутрішніх справ України (стаціонарна форма) складає 2 роки 5 місяців 13 днів, військова служба (1 рік 11 місяців 9 днів), стаж роботи в органах прокуратури, починаючи з 29.10.1998 року становить 17 років 11 місяців 26 днів. Отже, загальний стаж роботи в органах прокуратури, що дає право на призначення пенсії ОСОБА_1 за вислугу 20 років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» становить 22 роки 6 місяців 25 днів.

З огляду на викладене, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши наявні докази, надавши їм належну оцінку приходжу до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, на користь позивача суд присуджує з Державного бюджету України витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 грн., понесених при подачі позову.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 11, 17, 18, 94, 160-163 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Кіровоградського об"єднаного Управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області №7417 від 26.10.2016 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугою 20 років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року (в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001).

Зобов'язати Кіровоградське об"єднане Управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 (в редакції Закону України №2663-111 від 12.07.2001) та виплачувати її з 25 жовтня 2016 року, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми заробітної плати.

Присудити із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі - 551,20 грн.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі, протягом десяти днів з дня її проголошення, апеляційної скарги через Кіровський районний суд м. Кіровограда, з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Суддя Кіровського районного суду м.Кіровограда О. В. Бершадська