Справа № 757/62496/16-а
Суддя: Бортницька В. В.
Дата ухвалення: 2017-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

печерський районний суд міста києва
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2017 року cуддя Печерського районного суду cуддя Печерського районного суду Бортницька В.В., розглянувши відповідно до ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України у порядку скороченого провадження без виклику осіб, які беруть участь у справі, без проведення судового засідання, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання відмови неправомірною та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

15 грудня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просить визнати неправомірними та протиправними дії відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії. Також просить зобов'язати відповідача провести перерахунок та виплату пенсії, виходячи із нових складових заробітної плати працюючого державного службовця

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 зазначив, що Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 року № 292 було підвищено посадові оклади працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери, в тому числі державним службовцям Міністерства економічного розвитку та торгівлі України, за посадою з якої позивачу призначено пенсію.

15.09.2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії та надав довідку встановленого зразка, проте відповідач листом № 24520/03 від 27.09.2016 року відмовив йому, зазначивши, що Законами України «Про державну службу» № 889-VІІІ від 10.12.2015 року та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213 від 02.03.2015 року перерахунок пенсії державним службовцям не передбачено.

Ухвалою суду від 23 грудня 2016 року відкрито скорочене провадження у вказаній справі.

До суду надійшли письмові заперечення від відповідача, відповідно до яких позов не визнає, оскільки з 01.05.2016 року набрав чинності Закон України «Про державну службу» у редакції від 10.12.2015 року № 889-VІІІ, де в Прикінцевих положеннях визнано такими, що втратили чинність Закон України «Про державну службу» (відомості Верховної Ради України 1993 р. № 52 ст. 490 із наступними змінами), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Перерахунок пенсії державному службовцю був передбачений статтею 37-1 Закону України «Про державну службу» від 1993 року, який втратив чинність у зв'язку з прийняттям нового закону, тому відсутні підстави для проведення даного перерахунку пенсії позивачу.

Враховуючи наведене та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував на державній службі та отримує через Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві пенсію згідно із Законом України «Про державну службу».

На підставі Постанови Кабінету Міністрів України 06.04.2016 року №292, з 01 травня 2016 року підвищено заробітну плату державним службовцям, в тому числі державним службовцям Міністерства економічного розвитку та торгівлі України, а тому у позивача виникло право на перерахунок призначеної йому пенсії.

15.09.2016 року позивач звернувся до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про здійснення перерахунку раніше призначеної пенсії за посадою, яку він обіймав до виходу на пенсію, відповідним рангом та стажу роботи у Міністерстві економічного розвитку та торгівлі України у розмірі 90% заробітної, у зв'язку з підвищенням розміру посадового окладу з 1 травня 2016 року.

Проте, відповідачем 27 вересня 2016 року відмовлено позивачу у проведенні перерахунку пенсії.

Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Згідно частини другої статті 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Положення Конституції України є нормами прямої дії, а звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно положень ст. 22 Конституції України зазначено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституції України і чинними законами прав і свобод.

Згідно ст. 37 Закону України «Про державну службу» до внесення в неї змін згідно Закону України № 213-VIII від 02.03.2015 року надавала право державним службовцям на призначення пенсії, в тому числі, у разі наявності у них 10 років стажу державної служби та за умови роботи на посадах державних службовців на момент призначення такої пенсії.

Відтак, обіймаючи посаду державного службовця позивач мав надію і намір досягнути визначеного Законом віку та звернутись до Пенсійного фонду для призначення йому пенсії згідно Закону України «Про державну службу», що відбулось, коли управлінням Пенсійного фонду в Печерському районі м. Києва, правонаступником якого є Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві, було призначено таку пенсію.

Застосувавши до позивача Закон України №213-VIII від 02.03.2015 року та Постанову Кабінету Міністрів України № 865 від 31.05.2000 року (скасування положень щодо призначення пенсій державним службовцям та виключення норм стосовно їх перерахунку) відповідач фактично звузив соціальні гарантії на достатній рівень матеріального забезпечення по старості (за віком), які полягають у можливості перераховувати призначену пенсію.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну службу», державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Відповідно до частини другої статті 9 зазначеного Закону регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів державної влади, прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до Розділу 11 Конституції України право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням і забезпечується ч. 2 ст. 22 Конституції України, а саме - конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням.

Аналізуючи категорію «звуження змісту прав і свобод» Конституційний Суд України в мотивувальній частині свого Рішення від 11.10.2005 року №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) констатував: «Зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики» (абзаци п'ятий, шостий пункту 4).

Крім того, Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.09.2005 року №5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками) роз'яснив своє розуміння словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». При цьому Конституційний Суд України зазначив, що «загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного прав в жодному разі не може бути порушена».

Отже, визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дій, внесення до них змін і доповнень стосовно закінчених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасування або обмеженням цих прав і свобод.

Відповідач, застосовуючи до спірних правовідносин Закон № 213 від 02.03.2015 року фактично допустив звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод шляхом скасування або обмеження наданих державою соціальних прав, гарантій, пільг, компенсацій, які були встановлені Законами України. Зазначене дає підстави вважати, що цим порушено положення частин другої та третьої статті 22 Конституції України та частини 1 статті 58 статті 21 та 24 Конституції України.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (пункт 1), Україна визнала обов'язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання, вимог, які він виводить з цього принципу.

Європейський суд з прав людини ще в 1974 році у справі «Міллер проти Австрії» (ухвала щодо прийняття заяви №6849/72 від 16.12.1974) сформулював позицію щодо права власності громадянина на пенсію. Зокрема, у рішенні суду було зазначено, що у зв'язку із сплатою обов'язкових внесків до пенсійного фонду виникає право власності на пенсію щодо внесеної частини до цього фонду.

Згідно зі змісту ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Аналіз прецедентної практики Європейський суд з прав людини дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу.

Зокрема, у справах «Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» та «Федоренко проти України» Європейський суд з прав людини констатував, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S.A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, N 332, с. 21, п. 31; пункт 21 рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України»).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, це поняття охоплює як «існуюче майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення від 2 березня 2005 року ЄСПЛ від MALTZAN and Others v. Germany). Європейський суд з прав людини робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формується позиція для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом», вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону.

Враховуючи наведений аналіз висновків Європейського суду з прав людини, сплата внесків із заробітної плати державного службовця надає право в майбутньому на використання позитивного права щодо призначення та перерахунку спеціального виду пенсії згідно Закону України «Про державну службу».

Окрім того, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Будченко проти України» (заява №38677/06) зазначив (п.п.38-40) про те, що відсутність механізму реалізації відповідного законодавчого положення становить втручання у право особи за ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, відсутність механізму реалізації права на перерахунок пенсії є втручанням у визначений майновий інтерес цього державного службовця за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine) від 26.09.2014 року, за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних Судів, якою підтверджується його існування.

Тобто, бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу.

Відповідно до пункту 1 Постанови Верховної Ради України від 21 травня 2015 року № 462-VIII «Про Заяву Верховної Ради України Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» (Постанова № 462-VIII) схвалено заяву Верховної Ради України про відступ від окремих зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Водночас Україна не зробила відступу від Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі щодо законних очікувань стосовно ефективного здійснення свого «права власності», а саме розміру щомісячної пенсії, повинна застосовуватися в Україні.

Отже, статтю 1 зазначеного Першого протоколу слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей.

Тобто, в зазначених рішеннях Європейський суд з прав людини встановив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права.

Оскільки із заробітної плати позивача роботодавцями постійно утримувалися та сплачувалися до Пенсійного фонду України страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, тому, дії відповідача (відмова у перерахунку пенсії) є прямим втручанням у право позивача на мирне володіння особистим майном (пенсією, у обґрунтованому розмірі).

Із системного аналізу ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-ІV вбачається рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Конституційний суд України у своєму рішенні від 09.07.2007 року №6-рп/2007 зазначив, що «невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної, правової держави». А встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права».

Також, Конституційний суд України у рішенні від 11.10.2005 року №8-рп/2005 чітко визначив критерії, заявами можливо встановити, чи відбулося таке звуження: «звуження обсягу прав та свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики».

Частина 2 ст. 11 КАС України передбачає, що суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Пункт 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2000 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» (в редакції до 09.12.2015) передбачав, що перерахунок пенсій провадиться з місяця підвищення розміру заробітної плати працюючого державного службовця.

Відповідно до вимог пенсійного законодавства, зокрема, частини четвертої статті 45 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у заявника виникає право на перерахунок пенсії з моменту звернення пенсіонера за таким перерахунком - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа.

Враховуючи підвищення заробітної плати державним службовцям із 01.05.2016 року на підставі Постанови КМУ від 06.04.2016 року № 292, для повного і всебічного захисту прав позивача, його свобод та інтересів, слід відновити його порушене право з моменту звернення позивача до відповідача, а саме з 01.09.2016 року.

Таким чином, порушене позивача право підлягає захисту шляхом визнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень, які полягають у відмові перерахунку пенсії позивача з одночасним відновленням права, шляхом зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії державного службовця позивача з 15.09.2016 року, виходячи із нових складових заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади, рангу та стажу роботи на державній службі згідно Закону України «Про державну службу» №889-VІІ та постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 року №292 «Деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році» на підставі довідки Міністерства економічного розвитку та торгівлі України № 13/31554-09 від 30 вересня 2016 року з урахуванням розміру пенсії у відсотках, який було встановлено на момент призначення пенсії (90%) та здійснити її виплату.

Відповідно до частини 1, 2 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності своєї бездіяльності.

Судові витрати в розмірі 551 грн. 20 коп. відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України підлягають стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь держави.

Керуючись статтями 19, 22, 58 Конституції України, Законом України «Про державну службу», постановою КМУ № 292 від 06.04.2016 «Деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році», Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 за №13статтями 2, 94, 99, 104-106, 158-163, 183-2, 244-2, 244-4, 254 КАС, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання відмови неправомірною та зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні перерахунку пенсії державного службовця відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році» № 292 від 06.04.2016.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії державного службовця з 01.09.2016, виходячи із нових складових заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади, рангу та стажу роботи на державній службі, згідно з Законом «Про державну службу» № 889-VIII та постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році» № 292 від 06.04.2016.

Стягнути з Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Бортницька