Справа № 820/3780/16
Суддя: Єрьомін А.В.
Дата ухвалення: 2017-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

12 січня 2017 року м. Київ К/800/36654/16

Суддя Вищого адміністративного суду України Єрьомін А.В., розглянувши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2016 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, яким просить визнати неправомірною бездіяльність відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та зобов`язати відповідача видати йому посвідчення члена сім`ї військовослужбовця.

Позивач зазначав, що є батьком військовослужбовця, що загинув під час виконання службових обов`язків в зоні проведення АТО. 9 червня 2016 року він звернувся до відповідача із заявою, якою просив видати йому посвідчення «члена сім`ї військовослужбовця», надавши до заяви необхідний пакет документів. Станом на час звернення до суду відповіді на своє звернення не отримав.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 28 версеня 2016 року в задоволені адміністративного позову відмовлено апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2016 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 з прийняттям нового судового рішення про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 в цій частині.

Визнано неправомірною бездіяльність Харківського обласного військового комісаріату.

В іншій частині постанову Харківського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2016 року залишено без змін.

Не погоджуючись з вищезазначеними судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати зазначені вище судові рішення, ухвалити нове судове рішення про задоволення адміністративного позову.

Відповідно до п. 7 «Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року №302, з наступними змінами та доповненнями, 07.04.2015 року позивачем отримано посвідчення серії НОМЕР_1 з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого».

9 червня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо видачі йому посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) під час проходження військової служби.

Постановою Комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветерана військової служби та вдови ветерана військової служби особам, які не є пенсіонерами МО України та встановленням статусу члена сім`ї померлого військовослужбовця в період проходження військової служби Харківського ОВК від 6 липня 2016 року позивачу ОСОБА_1 відмовлено у встановлені статусу члена сім`ї військовослужбовця, який помер (загинув) під час проходження військової служби з підстав, встановлених п. 6 статті 18 Закону №2011-XII та рішення Конституційного суду України від 3 червня 1998 року №5-рп, оскільки заявник не надав документ, що засвідчує факт находження його на утриманні загиблого сина.

ІНФОРМАЦІЯ_3 військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_4 на адресу позивача скерований лист №1634/ВСЗ, яким позивач повідомлений про прийняте рішення та позивачу надіслана копія цього рішення .

Відповідно до п. 10.1 розділу X «Розгляд пропозицій, заяв і скарг з питань соціального забезпечення» Інструкції з організації роботи із соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей у Міністерстві оборони України, затвердженої наказом МО України від 31 грудня 2014року №937, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 січня 2015 року за №73/26518, - розгляд та облік звернень з питань соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, які надійшли, здійснюються відповідно до Закону України «Про звернення громадян» та наказу Міністра оборони України від 3 грудня 2005 року N№22 «Про затвердження Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16 грудня 2005 року за №1512/11792 (зі змінами).

Для вирішення пропозицій, заяв і скарг громадян Законом України «Про звернення громадян» встановлені, зокрема, такі терміни: - не більше одного місяця такі, що потребують додаткового вивчення і перевірок; - у випадках, коли для вирішення заяви або скарги необхідно провести спеціальну перевірку, витребувати додаткові матеріали або вжити інших заходів, терміни вирішення заяви або скарги можуть бути в порядку винятку продовжені керівником або заступником керівника відповідного органу, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні не може перевищувати 45 днів.

Пунктом 3.5 Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої наказом МО України від 3 грудня 2015 року №722, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16 грудня 2005 року за №1512/11792З, з наступними змінами та доповненнями, - звернення розглядаються і вирішуються в термін не більше одного місяця від дня їх надходження, ураховуючи вихідні, святкові та неробочі дні, а ті, які не потребують додаткового вивчення та проведення перевірки за ними, - невідкладно, але не пізніше 15 днів від дня їх отримання.

Як убачається з листа-відповіді від 21 липня 2016 року №1634/ВСЗ ІНФОРМАЦІЯ_2 порушені строки надання відповіді на звернення позивача.

Таким чином висновок суду першої інстанції про необґрунтованість позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльності відповідача, що виразилася у несвоєчасному наданні відповіді на його заяву від 9 липня 2016 року, не ґрунтується на правильному застосуванню норм матеріального права, що згідно п. 4 частини першої статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування постанови суду першої інстанції в цій частині та ухвалення нового рішення.

Стосовно вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача видати йому посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, суд апеляційної інстанції зазначив наступне, з чим погоджується Вищий адміністративний суд України.

Відповідно до статті 10 чинність Закону №3551-XII поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також унаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

До членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать: - утриманці загиблого або того, хто пропав безвісти, яким у зв`язку з цим виплачується пенсія; - батьки; - один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні; - діти, які не мають (і не мали) своїх сімей; - діти, які мають свої сім`ї, але стали інвалідами до досягнення повноліття; - діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти.

Згідно роз`яснень Міністерства соціальної політики України від 16 вересня 2014 року №10518/0/14-14/06 та Міністерства оборони України від 26 серпня 2014 року №287/6/1956 для встановлення статусу «Член сім`ї загиблого» членам сімей загиблих учасників антитерористичної операції необхідно надати до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення райдержадміністрації, виконавчого комітету ради міста обласного значення серед інших документів свідоцтво про народження колишнього військовослужбовця (особи рядового і начальницького складу) - для встановлення статусу батькам загиблого (померлого).

Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивачем 7 квітня 2015 року отримано посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого». Підставою для отримання цього посвідчення послугували положення Закону №3551-XII та постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 1993 року №302 з наступними змінами та доповненнями.

Соціальні гарантії прав членів сімей військовослужбовців визначені положеннями статті 18 Закону №2011-XII, пунктом 6 якої встановлено, що вдова (вдівець) загиблого або померлого військовослужбовця, а також дружина (чоловік) військовослужбовця, який пропав безвісти під час проходження військової служби, у разі якщо вона (він) не взяла (не взяв) інший шлюб, та її (його) неповнолітні діти або повнолітні діти - інваліди з дитинства, батьки військовослужбовця, які перебували на його утриманні, мають право на пільги, передбачені цим Законом.

Отже, законодавець визначився, що соціальні гарантії прав, що встановлені Законом №2011-XII членам сім`ї військовослужбовців, гарантовані батькам загиблого (померлого) військовослужбовця, у випадку якщо останні перебували на утриманні загиблого (померлого військовослужбовця.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем для розгляду та вирішення заяви від 9 червня 2016 року відповідачу не надані документальні дані, які б посвідчували юридичний факт його перебування на утриманні сина.

Таким чином, оскільки Закони №3551-XII та 2011-XII визначають різні підстави набуття статусу «члена сім`ї загиблого» та «члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) під час проходження військової служби», колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення позовної вимоги позивача ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача видати йому посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) під час проходження військової служби.

Висновок суду про відсутність підстав для задоволення цієї позовної вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права.

У відкритті касаційного провадження у справі належить відмовити.

Відповідно до частини першої статті 32 Закону України Про судоустрій та статус суддів від 7 липня 2010 року №2453-VI та частини третьої статті 20 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) від 6 липня 2005 року №2747-IV Вищий адміністративний суд України переглядає судові рішення місцевих та апеляційних адміністративних судів у касаційному порядку як суд касаційної інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 211 КАС України підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

За змістом пункту 4 частини другої статті 213 КАС України касаційна скарга повинна бути обґрунтованою, тобто містити посилання на помилкове застосування судами норм матеріального права, які не підлягають застосуванню до спірних відносин; та/або неправильне застосування норм матеріального права, які хоч і підлягають застосуванню, проте неправильно витлумачені судами; та/або порушення судами норм процесуального права (та пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи, у випадку, якщо оскаржується судове рішення по суті).

Виходячи з викладеного, зазначена касаційна скарга не є обґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки були належним чином досліджені й оцінені судами, а заявник не наводить підстав вважати, що суди при цьому неправильно застосували норми матеріального або процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини п`ятої статті 214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Виходячи з викладеного, та керуючись статтями 211, 213, 214 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2016 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвала оскарженню не підлягає, може бути переглянути Верховним Судом України у порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України.

Суддя А.В. Єрьомін