Справа № 744/918/16-а
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 744/918/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Гнип О.І.
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Новгород-Сіверського об'єднаного управління Пенсійного фонду України на постанову Семенівського районного суду Чернігівської області від 16 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Новгород-Сіверського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2.) звернулася до Семенівського районного суду Чернігівської області з позовом до Новгород-Сіверського об'єднаного управління Пенсійного фонду України (далі - Відповідач, Управління) про:

- визнання протиправним рішення Відповідача від 15.08.2016 року №3 щодо відмови у призначенні пенсії за віком;

- зобов'язання Управління продовжувати здійснювати з 01.08.2016 року нарахування та виплату пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка була призначена з 18.07.2016 року.

Постановою Семенівського районного суду Чернігівської області від 16.11.2016 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Позивач має право на зменшення пенсійного віку на 6 років у зв'язку з проживанням у зоні гарантованого добровільного відселення та у зоні посиленого радіоекологічного контролю, оскільки чинним законодавством не заборонено додавання часу проживання особи в різних зонах. Крім того, суд зазначив, що чинним законодавством передбачено вичерпний перелік підстав для припинення нарахування та виплати раніше призначеної пенсії.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Наголошує на неврахуванні судом положень ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якими передбачено можливість зниження пенсійного віку тільки за однією підставою.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи в судове засідання не з'явились, а тому справа розглядалась за наявними у ній матеріалами у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а постанову суду першої інстанції - скасувати, виходячи з такого.

Як було встановлено судом першої інстанції, Позивачу 18.07.2016 року було призначено пенсію за віком на підставі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Водночас, рішенням Семенівського відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій Новгород-Сіверського об'єднаного управління Пенсійного фонду України №3 від 15.08.2016 року (а.с. 6-7) відмовлено Позивачу у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки ОСОБА_2 не може бути зменшено пенсійний вік на 6 років за наслідками додавання періодів проживання і різних зонах радіоактивного забруднення.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 10, 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи», ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність припинення виплати пенсії Позивачу, оскільки оскаржуване рішення не ґрунтується на положеннях чинного законодавства, а право на зменшення пенсійного віку підтверджується наявними у матеріалах справи документами.

З таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Положеннями ст. 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон) закріплено, що підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Статтею 11 вказаного Закону передбачено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать: 1) евакуйовані із зони відчуження (в тому числі особи, які на момент евакуації перебували у стані внутріутробного розвитку, після досягнення ними повноліття), а також відселені із зон безумовного (обов'язкового) і гарантованого добровільного відселення; 2) особи, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов'язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони безумовного (обов'язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій; 3) особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов'язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов'язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років; 4) особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років; 5) особи, які працювали з моменту аварії до 1 липня 1986 року не менше 14 календарних днів або не менше трьох місяців протягом 1986-1987 років за межами зони відчуження на роботах з особливо шкідливими умовами праці (за радіаційним фактором), пов'язаними з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, що виконувалися за урядовими завданнями. Перелік видів робіт і місць, де виконувалися зазначені роботи, встановлюється Кабінетом Міністрів України; 6) особи, які досягли повноліття, з числа зазначених у статті 27 цього Закону, та яким у дитячому віці встановлено причинний зв'язок інвалідності з наслідками Чорнобильської катастрофи, за умови проходження переогляду у спеціалізованій медико-соціальній експертній комісії відповідно до частини п'ятої статті 17 цього Закону.

Згідно абз. 5 ч. 2 ст. 55 Закону особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років - 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Крім того, в силу абз. 6 п. 2 ч 1 ст. 55 Закону особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років - 2 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Відповідно до абз. 7 пп. 5 п. 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління ПФ України від 25.11.2005 року № 22-1 (далі - Порядок), до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, такі документи: посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Як вбачається з матеріалів справи, Позивачем для призначення пенсії із зниженням пенсійного віку було подано до Управління, зокрема, такі документи: посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 3 серії НОМЕР_1 від 31.05.2005 року, довідку Семенівської міської ради від 21.06.2016 року №3027 про період роботи в зоні гарантованого добровільного відселення з 03.07.1989 року по 07.04.1993 року; довідку Жовтневої сільської ради від 23.05.2016 року №170 та від 21.06.2016 року №182 про проживання з 26.04.1986 року по 02.07.1989 року, з 23.07.1993 року по 31.12.2014 року в зоні посиленого радіоекологічного контролю.

Отже, як було встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, ОСОБА_2 загалом працювала або проживала: у зоні гарантованого добровільного відселення 03 роки 09 місяців 04 дні, у тому числі станом на 01.01.1993 року - 03 роки 05 місяців 04 дні; у зоні посиленого радіоекологічного контролю - 24 роки 07 місяців 14 днів, у тому числі станом на 01.01.1993 року - 03 роки 02 місяці 06 днів.

Разом з тим, судом першої інстанції не було враховано, що відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року.

З урахуванням наведеного посилання суду першої інстанції на те, що чинним законодавством не заборонено додавання часу проживання у різних зонах при призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є помилковим та не узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 55 Закону, яким передбачено можливість зниження пенсійного віку тільки за однією підставою, на чому обґрунтовано наполягає Апелянт.

Крім того, Семенівським районним судом Чернігівської області не було взято до уваги таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші.

На дату звернення до Управління із відповідною заявою ОСОБА_2, 1965 року народження виповнився 51 рік 6 днів.

Як було зазначено раніше, абз. 5 п. 2 ч. 1 ст. 55 Закону встановлює максимальне зменшення пенсійного віку не більше 6 років.

Отже, згідно вимог ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсійний вік Позивача становить 60 років, а з урахуванням максимально можливого зменшення пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» - 54 роки.

Водночас, оскільки станом на дату звернення до Управління права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах Позивач не мав, то, відмовляючи у задоволенні заяви про призначення пенсії, Управління діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналогічна позиція підтримується Вищим адміністративним судом України у постанові від 17.02.2016 року у справі №565/1515/14-а, ухвалі від 10.04.2014 року у справі №0670/8872/12.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку, що, задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував приписи ст. 55 Закону в частині неможливості сумування періодів проживання у різних зонах радіоактивного забруднення, а також ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» при визначенні загального пенсійного віку Позивача, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно приписів ст. 198 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а постанову суду - скасувати, ухваливши нову.

Крім іншого, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2016 року задоволено клопотання Управління та відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на постанову Семенівського районного суду Чернігівської області від 16.11.2016 року у розмірі 606,32 грн. до ухвалення судом апеляційної інстанції рішення у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КАС України що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Приписи ч. 2 ст. 88 КАС України визначають, що витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо оплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з Відповідача суми відстроченого до ухвалення рішення судового збору у розмірі 606,32 грн.

Керуючись ст.ст. 88, 160, 167, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Новгород-Сіверського об'єднаного управління Пенсійного фонду України - задовольнити повністю.

Постанову Семенівського районного суду Чернігівської області від 16 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Новгород-Сіверського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Стягнути з Новгород-Сіверського об'єднаного управління Пенсійного фонду України (16000, Чернігівська обл., м. Новгород-Сіверський, вул. Соборна, 3, ) суму відстроченого до ухвалення рішення у справі судового збору у розмірі 606 (шістсот шість) гривень 32 копійки на рахунок Київського апеляційного адміністративного суду (Отримувач коштів: УДКСУ у Печерському р-ні; Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 38004897; Банк отримувача: ГУДКCУ у м. Києві; Код банку отримувача (МФО): 820019; Рахунок отримувача: 1007; Код класифікації доходів бюджету: 22030101).

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.