Справа № 815/4653/16
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2017-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4653/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С. при секретарі Кузьменко Е.Х., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №161 від 23.08.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребую додаткового захисту ОСОБА_1, зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст..8 Закону, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребую додаткового захисту для ОСОБА_1,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернувся ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №161 від 23.08.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребую додаткового захисту ОСОБА_1, зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст..8 Закону, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребую додаткового захисту для ОСОБА_1.

В судовому засіданні 10.01.2017 року позивач підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, пославшись на те, що він у заяві повідомив необхідні данні щодо його переслідування в країні походження та не можливості повернення, а тому рішення відповідача щодо відмови у оформленні документів для отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту є незаконним.. Представник відповідача заперечив поори заявлених позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову, оскільки позивач при поданні заяві не заявив будь-яких обставин свого переслідування та він не підпадає під будь-яку з конвенційних ознак біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а є звичайним мігрантом, який бажає легалізувати свій статус в Україні.

Дослідивши наявні в справі письмові докази суд доходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з наступних підстав:

Відповідач на підставі ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є центральним органом державної виконавчої влади та згідно ст.ст.11,12 цього ж Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про надання особам статусу біженця, а тому його рішення з цього приводу на підставі ст.55 Конституції України, п.1 ч.2 ст.17, ст.104 КАС України можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Позивач є громадянином Афганістану. З Афганістану позивач виїхав 03.06.2015 року, авіарейсом Кабул (Афганістан)-Душанбе (Таджикистан), де перебував протягом 7 днів у посередника. Далі з Таджикистану позивач виїхав автомобілем в напрямку українського кордону. На територію України потрапив 20.06.2015 року, нелегально, місце перетину кордону встановити не вбачається можливим.

15.08.2016 позивач звернувся із заявою №163 (а.с.66-69) про надання йому захисту до Головного управління ДМС в Одеській області.

Наказом ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області №161 від 23.08.2016 року позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребую додаткового захисту.

Суд погоджується з підставами відмови позивачу в оформленні документів для наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, що містяться в оскаржуваному позивачем наказі від 23.08.2016 року №161 з наступних підстав:

Відповідно до ст.ст.1,25 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, ст.26 Конституції України біженцям гарантується захист державою України, забезпечення гарантування відповідних прав нарівні з громадянами України, інших держав та соціальний захист.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Під час звернення з заявою до ГУ ДМС України в Одеській області позивач в якості причини виїзду з країни громадянського походження зазначив переслідування з боку радикального угрупування «Талібан» та побоювання за власне життя через погрози від представників радикального руху «Талібан», у зв'язку зі своїм небажанням співпрацювати з ними. Позивач вважає, що саме через побоювання зазнати розправи з боку представників радикального руху «Талібан», не може добровільно повернутись на Батьківщину. Згідно з інформацією при аналізі наданих документів, строк легального перебування позивача на території України закінчився 16.04.2016 року, через що під час звернення було складено протокол про адміністративне правопорушення від 15.08.2016 року за ст.203 КУпАП. Вищезазначене позивач аргументував тим,що не володів законодавством України, хоча при першому зверненні до ДМС, він був ознайомлений з власними правами та обов'язками на території України (протокол ознайомлення з правами та обов'язками від 23.07.2015 року)

Слід також врахувати те, що особа не надала жодних додаткових пояснень стосовно вказаних фактів разом із відсутністю будь-яких особистих переслідувань на Батьківщині. Позивач не надав до Головного управління документи, які можуть бути доказом того, що йому загрожує небезпека, а також не привів жодної аргументації(факту), усного твердження власних побоювань у разі повернення до Афганістану, які б грунтувалися на реальних подіях, прикладах або інших доказах, що можуть вказувати на реальність ймовірних побоювань.

В той же час, аналізом отриманих свідчень вбачається, що позивач надав до управління інформацію, яка містить суттєві відмінності, недостовірні дані стосовно дат та причин історії виїзду з країни громадської належності:

по перше, 16.07.2015 року він вперше звернувся за захистом до територіального підрозділу ДМС (особова справа №201500217), зазначивши, що причиною виїзду з країни громадської належності були погрози через його релігійні погляди. Під час другого звернення від 15.08.2016 року позивач зазначив абсолютно іншу історію, він вказав, що в разі повернення на територію Афганістану існує загроза примусового вербування до лав терористичного у групування «Талібан» та сприяння цьому його дядька. Під час протоколу співбесіди на питання чому під час двох звернень до Головного управління було надано зовсім різні історії, позивач пояснив, що коли потрапив на територію України, то познайомився з чоловіком на ім'я ОСОБА_3, який приходив до людей, з якими позивач проживав в одному будинку, і цей чоловік порадив позивачу звернутися до ГУ ДМС в Одеській області та вказати причину виїзду - релігійні погляди, і позивач довірившись цьому чоловікові, надав неправдоподібну історію до територіального підрозділу, тому що боявся щоб його не депортували до Афганістану (протокол співбесіди від 23.08.2016 року, арк.11). Зазначені факти вказують на зловживання процедурою отримання захисту, необґрунтованість клопотання в цілому та введення в оману. В той же час, надання завідомо неправдоподібної інформації та зловживання процедурою набуття захисту надають підстави вважати, щозвернення відбулось лише з метою тимчасової легалізації в нашій країні або для пошуків кращого життя поза межами Батьківщини;

по-друге, в протоколі співбесіди позивач вказав, що звернувся до Головного управління через відсутність документів і йому потрібна лише тимчасова реєстрація на території України, тобто звернення відбулося для легалізації його перебування в Україні. Він не бажає залишитися на території України, позивач просить співробітників Головного управління допомогти йому з документами для подальшого потрапляння до Канади, де проживає його батько. Позивач також надав до Головного управління лист, який його брат написав до УВКБ ООН, в якому він просить дозволу, щоб позивачу надали тимчасові документи, щоб він зміг до нього приїхати (протокол співбесіди від 23.08.2016 року, арк.. 11). З огляду на вищезазначене можна зробити висновок, що головною метою звернення до територіального підрозділу ДМС була необхідність легалізації на території України, а не потреба в міжнародному захисті;

по-трєте, побоювання зазнати примусового вербування до терористичного угрупування «Талібан», з боку дядька позивача необгрунтованими та неправдивими. Звернення до управління було здійснено з метою введення в оману державні органи, використовуючи загальновідому інформацію стосовно протиправної діяльності талібів на території Афганістану;

по-четверте, позивач зазначає, що в 1998 році виїхав з Афганістану в Пакистан, по рішенню його дядька. Проживав там до 2010 року в м. Пешавар, на підставі яких документів проживали позивач не знає. В 1997 році позивач залишив навчання, у зв'язку з тим що йому не дозволяв навчатись дядько, а змушував на нього працювати. Головного управління ДМС в Одеській області приходить до висновку, що виглядає надуманим і неправдоподібним той факт, що позивач проживав на території Пакистану х десяти років нелегально. Адже під час анкетування позивач вказав, що навчався в школі в м. Пешавар 1995- 1997 роки (протокол співбесіди від 23.08.2016 р.);

по-п'яте, позивач зазначив, що 03.06.2015 виїхав до Таджикистану з оформленими документами та візою, які свідчать про те, що метою виїзду було не переслідування, а покращення свого життя. Крім того, його виїзд відбувся без перешкод. В той же час не вбачається, що особа мала або має на даний час будь-які проблеми з державними чи іншими органами;

по-шосте, - під час інтерв'ю позивач повідомив, що в країні громадського походження (Афганістан) залишилися проживати: дядько, тітка та двоюрідні брати. Позивач зазначив, що його родичі переслідувань або побоювань в Афганістані ніколи не зазнавали.

До того ж, позивач вже звертався за отриманням статусу біженця в Україні або особи, яка потребує додаткового захисту.

16.07.2015 року позивач вперше звернувся за захистом до управління, зазначивши, що не може добровільно повернутись до Афганістану через загрозу свободі його перебування в країні вірогідність свого переслідування через релігійні погляди.

За результатами розгляду матеріалів особової справи Головне управління ДМС 12.08.2015 року видало наказ №149 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Зазначене рішення було оскаржено до суду, але постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10.11.2015 року, ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.12.2015 року по справі №815/5092/15 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04.04.2016 року по судовій справі К/800/9183/16 у задоволенні позовних вимог позивачу було повністю відмовлено.

Відповідно до положень ст.254 КАС України вказане рішення набрало законної сили та відповідно до положень ч.1 ст.72 КАС України, встановлені цим судовим рішенням обставини не підлягають доведенню під час нового розгляду справи.

Під час першого подання заяви 16.07.2015 року позивач не зазначав нічого щодо свого побоювання повернутись на Батьківщину через загрозу з боку Руху «Талібан», а тому суд сумнівно ставиться до цієї обставини, яка зазначена позивачем у повторній заяві від 15.08.2016 року.

До того ж позивач в судовому засіданні 10.01.2017 року особисто підтвердив, що основною метою його звернення до ГУ ДМС України в Одеській області не є отримання міжнародного захисту від переслідування, а є бажання отримання будь-якого документу, якій би надав можливість позивачу легалізувати своє прибування на території України.

За вказаних обставин, суд вважає, що позивач не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового міжнародного захисту від переслідування, а є звичайним економічним мігрантом.

Таким чином, під час розгляду заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачами інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині їх особисто або членів їхньої сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками та визнала заяви позивачів такими, що не є ґрунтовними, тобто в іноземця відсутні умови зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Суд встановивши під час офіційного з`ясування обставин справи відповідність оскаржуваного акту закону, на підставі положень ч.1 ст.162 КАС України, зобов`язаний винести постанову про відмову у задоволенні позовних вимог про його скасування та зобов'язання відповідача прийняти рішення про зобов'язання оформлення документів для надання позивачу статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судові витрати розподілити у відповідності до ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 94,158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №161 від 23.08.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребую додаткового захисту ОСОБА_1, зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст..8 Закону, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребую додаткового захисту для ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня виготовлення та підписання повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний суддею 16.01.2017 року.

Суддя Єфіменко К.С.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №161 від 23.08.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребую додаткового захисту ОСОБА_1, зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст..8 Закону, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребую додаткового захисту для ОСОБА_1 - відмовити повністю.

16 січня 2017 року.