Справа № 803/1397/16
Суддя: Кушнерик Мар’ян Петрович
Дата ухвалення: 2017-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2017 року Справа № 876/9445/16

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Кушнерика М.П.

суддів Гінди О.М., Качмара В.Я.

з участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2016р. у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Луцької об"єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби України у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій,-

в с т а н о в и л а :

16.09.2016р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення- рішення Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області від 09 вересня 2016 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 1175461,50 грн. (в тому числі за основним платежем - 783641,0 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 391820,5 грн.); № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 157476,91 грн. ( в тому числі 125981,53 грн. за основним платежем, 31495,38 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями); № про визначення суми грошового зобов'язання зі сплати військового збору в розмірі 11810,76 грн. (в тому числі 9448,61 грн. за основним платежем, 2362,15 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями); визнати протиправною та скасувати вимогу Луцької ОДПІ про сплату боргу (недоїмки) №Ф- зі сплати єдиного соціального внеску на суму 68464,02 грн. та рішення № про застосування штрафних санкцій за несвоєчасне нарахування єдиного внеску в розмірі 6846,41 грн.

Позовні вимоги мотивує тим, що норми Податкового кодексу не встановлюють жодних обмежень щодо обліку для цілей оподаткування від'ємних курсових різниць, що виникають у результаті переоцінки вираженого в іноземній валюті зобов'язання платника у рамках діяльності, спрямованої на одержання доходу. Також вважає, що висновок про заниження валового доходу під час реалізації продукції фізичним особам (не платникам податку на додану вартість) ґрунтується лише на безпідставних висновках, невірному (вибірковому) трактуванні норм законодавства та надуманому співставленні цін за абсолютно різних та неіснуючих комерційних умов.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 31.10.2016р. позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкове повідомлення-рішення Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області від 09 вересня 2016 року №. Визнано протиправною та скасовано вимогу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску від 09 вересня 2016 року №Ф- в сумі 34854,77 грн. Визнано протиправним та скасовано рішення Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області від 09 вересня 2016 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 3485,48 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Сторони оскаржили дану постанову з підстав неповного з'ясування судом обставин, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Позивач вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що роблячи висновок про скасування ст.153 ПК України, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що відповідно пп.134.1. п.134.1 ст.134 ПК України (чинної з 2015 року) визначено, що об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають.

Таким чином, чинною на даний час ст.134 ПК України, передбачено порядок визначення об'єкта оподаткування відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку, які до цього часу передбачають віднесення від'ємної курсової різниці до складу інших операційних витрат.

Так, згідно п.20 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999р. №318 до інших операційних витрат включаються втрати від операційної курсової різниці (тобто від зміни курсу валюти за операціями, активами і зобов'язаннями, що пов'язані з операційною діяльністю підприємства). Відповідно до Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», операційна діяльність - основна діяльність підприємства, а також інші види діяльності, які не є інвестиційною чи фінансовою діяльністю.

Відповідно до п.8 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 21 «Вплив змін валютних курсів» визначення курсових різниць за монетарними статтями в іноземній валюті проводиться на дату балансу, а також на дату здійснення господарської операції. Для визначення курсових різниць на дату балансу застосовується валютний курс на кінець дня дати балансу. При визначенні курсових різниць на дату здійснення господарської операції застосовується валютний курс на початок дня дати здійснення операції. Підприємство може здійснити перерахунок залишків на кінець дня за монетарними статтями в іноземній валюті, за якими протягом дня здійснювались господарські операції із застосуванням валютного курсу, встановленого на кінець цього дня. Курсові різниці від перерахунку грошових коштів в іноземній валюті та інших монетарних статей про операційну діяльність відображаються у складі інших операційних доходів (витрат).

Відповідно до ст.51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Окремих нормативних актів, які б врегульовували порядок ведення бухгалтерського обліку не існує. Отже за змістом ст.51 ЦК України при веденні бухгалтерського обліку фізичні особи - підприємці можуть керуватись нормами Положення (стандартів) бухгалтерського обліку та Податкового кодексу Україні, в тій частині, що не врегульована чинним законодавством.

Від'ємна курсова різниця, одержана платником в результаті придбання іноземної валюти для погашення зобов'язань перед іноземними постачальниками товару, виникає об'єктивно, незалежно від волевиявлення платника, внаслідок економічних процесів, що перебувають поза сферою його контролю і впливу. Коливання валютних курсів призводять до майнових втрат платника в результаті фактичного збільшення його зобов'язань у гривневому еквіваленті, а норми ПК не встановлюють жодних обмежень щодо обліку для цілей оподаткування від'ємних курсових різниць, що виникають в результаті переоцінки вираженого в іноземній валюті зобов'язання платника у рамках діяльності, спрямованої на одержання доходу.

За змістом пп.134.1 п. 134.1 ст.134, 177 ПК України та Положення (стандартів) бухгалтерського обліку від'ємна курсова різниця при веденні бухгалтерського та податкового обліку відноситься до складу інших витрат, пов'язаних отриманням доходу, зокрема витрат на придбання товару за зовнішньоекономічним договором для його подальшої реалізації на території України за цінами, визначеними СПД.

Саме тому віднесення позивачем до інших операційних витрат від'ємного значення курсових різниць є правомірним і ним правильно було розраховано чистий прибуток та податкові зобов'язання.

Оскільки заниження чистого доходу за рахунок від'ємного значення курсових різниць (в розумінні Положення (стандартів) бухгалтерського обліку) не відбулось, то такі рішення та вимога теж є протиправними та підлягають скасуванню.

Вважає, що висновки суду першої інстанції про заниження позивачем чистого доходу не відповідають Положенню (стандартам) бухгалтерського обліку, то нарахування ЄСВ за 2015 рік було здійснено позивачем вірно. Так, за 8 місяців 2015 року позивачем було розраховано ЄСВ виходячи з максимальної величини бази нарахування єдиного внеску. А за 4 місяці (лютий, квітень-серпень) 2015 року СЄВ було розраховано на рівні мінімального страхового внеску, оскільки чистий дохід в цих місяцях був на рівні мінімальної заробітної плати.

Просить скасувати постанову та прийняти нову, якою позов задоволити в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги податкового органу обґрунтовані тим, що враховуючи встановлені в ході проведення перевірки розрахункові ринкові ціни, що діяли в перевіряємому періоді на фактично реалізовану СПД ОСОБА_1 продукцію, під час перевірки було здійснено розрахунок суми заниження податкових зобов'язань в результаті здійснення операцій з реалізації товарів фізичним особам -громадянам.

Сума чистого доходу під час перевірки була розрахована за даними книги обліку доходів та витрат, (де помісячно було відображено суму отриманого доходу та суму понесених витрат) та наданими підприємцем банківськими виписками.

За результатами перевірки було встановлено, що чистий оподатковуваний дохід СПД ОСОБА_1 за 2014 рік становив 2547418,03 грн., що і відображено самим підприємцем у декларації про майновий стан і доходи за 2014 рік.

Однак, судом не було взято до уваги твердження представника відповідача про те, що при розрахунку сум єдиного внеску, позивачем не вірно визначено базу нарахування єдиного внеску та звітний період за який розраховується єдиний внесок.

Контролюючий орган прийшов до висновку, що платником не вірно застосовані норми Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов 'язкове державне страхування" від 08.07.2010 року №2464-VI, що призвело до неправильного визначення бази нарахування єдиного внеску.

Крім того, судом не було взято до уваги, що первинні документи, які були надані платником під час проведення перевірки були оформлені з порушенням вимог чинного законодавства, не було взято до уваги ряд обставин, що в свою чергу призвели до виявлених порушень, які були встановлені під час проведенні перевірки.

Також, судом не було враховано той факт, що розрахунок нарахування єдиного внеску повинен здійснюватися лише на підставі первинних бухгалтерських документів (в даному випадку книги обліку доходів та витрат, що ведуть фізичні особи - підприємці, які знаходяться на загальній системі оподаткування та банківських, платіжних виписок та ін..), а не даними, які не підкріпленні жодними документами.

Просить скасувати постанову в частині задоволення позову та прийняти нову, якою відмовити в позові.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представників позивача, які підтримала апеляційну скаргу та просять її задоволити і залишити без розгляду апеляційну скаргу податкового органу, представника податкового органу, яка просить задоволити їх апеляційну скаргу і залишити без розгляду скаргу позивача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, колегія суддів, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 04.12.2003 року, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Основним видом діяльності якого є оптова торгівля іншими продуктами харчування, у тому числі рибою, ракоподібними та молюсками.

Луцькою ОДПІ проведена документальна планова виїзна перевірка фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2014 року по 31.12.2015 року, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 року по 31.12.2015 року, про що складено акт №3770/13-04/НОМЕР_2 від 19.08.2016 року, якою встановлено порушення: пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 190.1 статті 190 Податкового кодексу України, в результаті чого підлягає донарахуванню податок на додану вартість у розмірі 783641 грн., в тому числі за грудень 2014 року на суму 289205,00 грн., за грудень 2015 року на суму 494436 грн.; ст.7, п. 2, 3, 9, ст. 9 розділу 3 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне страхування», внаслідок чого занижено єдиний соціальний внесок на загальну суму 68464,02 грн., в тому числі: за 2014 рік на 34854,77 грн. та за 2015 рік на 33609,25 грн.; пункти 177.2, 177.4 ст.177, п. 178.5 ст.178 Податкового кодексу України внаслідок чого занижено податок з доходів фізичних осіб на загальну суму 125981,53 грн.; пп. 162.1.1 п 162.1 ст.162, пп. 163.1.1 п. 163.1 ст.163, пп. 164.1.3. п. 164.1 ст. 164 , підпункт 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено суму військового збору за 2015 рік на суму 9448,61 грн.

На підставі акта перевірки Луцькою ОДПІ 09 вересня 2016 року винесені: податкове повідомлення-рішення №, податкове повідомлення-рішення №, податкове повідомлення-рішення № , вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-, рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Як вбачається з акту перевірки підставою для прийняття контролюючим органом оскаржуваного податкового повідомлення-рішення № від 09.09.2016 року стали висновки перевірки про заниження СПД ОСОБА_1 податкових зобов'язань з податку на додану вартість за грудень 2014 року на суму 289204, 83 грн. та за грудень 2015 року на 494435, 76 грн.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не довів правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення № від 09.09.2016 року, вимоги Луцької ОДПІ про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску від 09 вересня 2016 року №Ф-, рішення Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області від 09 вересня 2016 року № .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного:

Позивач в період з 01.01.2014 року по 31.12.2015 року здійснював посередницьку діяльність з торгівлі продуктами харчування, в тому числі рибою, ракоподібними і молюсками. У податковій звітності та бухгалтерських документах, наданих для проведення перевірки, відображено реалізацію даного товару в тому числі фізичним особам - громадянам (не платникам ПДВ). Оплата за продукцію, реалізовану громадянам - покупцям, здійснювалась у готівковій формі із застосуванням реєстратора розрахункових операцій.

Судом першої та апеляційної інстанції досліджувались податкові накладні, виписані позивачем в період, охоплений перевіркою (т.3 - т.7, а.с.1-34), з яких вбачається, що СПД ОСОБА_1 щоденно за наслідками роздрукованих Z-звітів виписував загальні податкові накладні на "кінцевого споживача", які містили в собі передбачені Порядком заповнення податкової накладної обов'язкові реквізити, а саме: відмітку про те, що накладна залишається у продавця, тип причини - 11 (Виписана за щоденними підсумками операцій), у рядках "Індивідуальний податковий номер покупця" та "Номер свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість (покупця)" проставлено - 0. Дані накладні обліковані позивачем у розділі ІІ Реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, зведені результати яких відображені у податкових деклараціях з ПДВ відповідних звітних періодів (т.1, а.с.169-175, 215-244).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність порушень позивачем вимог п.201.1 ст.201 ПК України, оскільки податкові накладні, складені останнім за щоденними підсумками розрахункових операцій за готівку із не платниками ПДВ, відповідають п.8.1, 8.4 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 01.11.2011 року №1379.

Відповідно до підпункту "а" пункту 187.1 статті 187 ПК України в разі постачання товарів/послуг за готівку датою виникнення податкових зобов'язань вважається дата оприбуткування коштів у касі платника податку.

Таким чином, при здійсненні поставки товарів (послуг) кінцевому споживачеві (який не є платником податку на додану вартість) із застосуванням при проведенні розрахунків РРО за щоденними підсумками операцій позивачем правомірно виписувалась податкова накладна, в якій відображався щоденний підсумок обсягів проданих товарів на підставі показників РРО (Z-звітів), що повністю відповідає правилам ведення бухгалтерського обліку та спростовує твердження податкового органу про порушення позивачем вимог п.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" під час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції.

Щодо твердження апелянта про заниження СПД ОСОБА_1 роздрібних цін по реалізації товарів із застосуванням РРО на кінцевого споживача, у зв'язку з їх невідповідністю реальним цінам на аналогічні товари, що склалися на ринку Волинської області у 2014, 2015 році, то колегія суддів, виходить з наступного:

База оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів), а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на вартість послуг стільникового рухомого зв'язку) - п.188.1 ст.188 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв'язку з компенсацією вартості товарів/послуг.

Відповідно до підпункту 14.1.71 пункту 14.1 статті 14 ПК України звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Пунктом 39.1 статті 39 ПК України, звичайна ціна на товари (роботи, послуги) збігається з договірною ціною, якщо інше не встановлено цим Кодексом і не доведено зворотне, в тому числі в результаті неможливості визначення звичайної ціни із застосуванням положень пунктів 39.3-39.4 цієї статті.

Відповідно до пункту 39.2 статті 39 ПК України визначення звичайної ціни у випадках, встановлених цим Кодексом, здійснюється за одним з методів, вказаних в цьому пункті. Встановлюються такі методи визначення звичайної ціни: а) порівняльної неконтрольованої ціни (аналогів продажу); б) ціни перепродажу; в) "витрати плюс"; г) розподілення прибутку; ґ) чистого прибутку. При визначенні звичайної ціни згідно з методами, встановленими цим пунктом, використовується інформація про ціни в операціях між непов'язаними особами у співставних умовах на відповідному ринку товарів (робіт, послуг).

Згідно з пункту 39.11 статті 39 ПК України для визначення звичайних цін на товари (роботи, послуги) використовуються офіційні джерела інформації, у тому числі: статистичні дані державних органів і установ; ціни спеціалізованих аукціонів з торгівлі окремими видами продукції, біржові котирування; довідкові ціни спеціалізованих комерційних видань та публікацій, у тому числі електронних та інших банків даних; звіти та довідки відділів з економічних питань у складі дипломатичних представництв України за кордоном; інші інформаційні джерела, що визнаються офіційними в установленому порядку.

Пунктом 39.14 статті 39 ПК України обов'язок доведення того, що ціна договору (правочину) не відповідає рівню звичайної ціни, покладається на орган державної податкової служби у порядку, встановленому законом.

Під час проведення перевірки платника податку орган державної податкової служби має право надати запит, а платник податку зобов'язаний обґрунтувати рівень договірних цін або послатися на норми абзацу першого цього пункту.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що при перевірці СПД ОСОБА_1 ГУ статистики у Волинській області надано відповідь про те, що інформація щодо роздрібних та оптових цін в період з 01.01.2014 року по 31.12.2015 року на зазначену в запитах продукцію відсутня.

Під час здійснення перевірки було здійснено розрахунок суми заниження податкових зобов'язань в результаті здійснення операцій з реалізації товарів фізичним особам-громадянам, про що зазначено в зведених додатках 5 та 6 до акту перевірки в розрізі видів продукції ( т. 1 а.с. 41, 41).

Таким чином, роздрібна ціна по реалізації товару за готівку із застосуванням реєстратора розрахункових операцій для кінцевого споживача, відображена в обліку СПД ОСОБА_1, значно нижча від роздрібної ціни реалізації аналогічних товарів для юридичних осіб (в середньому на 8 %), податковий орган дійшов висновку про заниження позивачем податкових зобов'язань з податку на додану вартість за грудень 2014 року на суму 289204, 83 грн. та за грудень 2015 року на 494435, 76 грн.

Відповідно до п.39.14 ПК України обов'язок доведення того, що ціна договору (правочину) не відповідає рівню звичайної ціни, покладається на орган державної податкової служби у порядку, встановленому законом.

Згідно з п.39.15 ст.39 ПК України у разі відхилення договірних цін у податковому обліку платника податків у бік збільшення або зменшення від звичайних цін менше ніж на 20 відсотків, таке відхилення не може бути підставою для визначення (нарахування) податкового зобов'язання, коригування від'ємного значення об'єкта оподаткування або інших показників податкової звітності.

Визначені із застосуванням звичайних цін база, об'єкт оподаткування та інші показники податкового обліку використовуються органами державної податкової служби для проведення розрахунку податкових зобов'язань, коригування від'ємного значення об'єкта оподаткування або інших показників податкової звітності за результатами проведення перевірки.

Згідно поданих СПД ОСОБА_1 до податкового органу податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2014-2015 роки (т.1, а.с.100-111) розрахована сума чистого оподатковуваного доходу становить відповідно 2547418,02 грн. та 1517313,97 грн.

ч.1 ст.42, ч.1 ст.43 Господарського кодексу України передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Отже, визначальною ознакою господарської діяльності суб'єкта господарювання є досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. При цьому підприємець є вільний у виборі ціни, за якою бажає реалізовувати продукцію.

Позивач реалізовуючи продукцію юридичним особам та громадянам за цінами, вищими за її собівартість, від чого отримував прибуток.

Факт реалізації придбаної продукції з націнкою підтверджується також порівняльним аналізом між видатковими накладними на придбання товару та видатковими накладними на його реалізацію, які досліджувались судом першої та апеляційної інстанції (т. 2 а.с.82-228, т.3 - 7 а.с.1-34).

Таким чином, при проведенні аналізу співставлення роздрібних цін для юридичних та фізичних осіб Луцькою ОДПІ не враховувались відповідні фактори, зокрема, кількість (обсяг) товарів (обсяг товарної партії), характеристика ринку товарів, на якому здійснено господарську операцію, звичайні надбавки чи знижки до ціни під час укладення договорів між непов'язаними особами, інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну тощо.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що контролюючим органом не доведено здійснення позивачем реалізації продукції в охоплений перевіркою період за заниженими цінами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність винесеного Луцькою ОДПІ податкового повідомлення-рішення № від 09.09.2016 року, виходячи з наступного:

З п.2.1.1 акта перевірки від 19.08.2016 року перевіркою правильності визначення вартості документально підтверджених витрат, пов'язаних з господарською діяльністю встановлено їх завищення за 2015 рік на загальну суму 629907, 67 грн. у зв'язку із включенням до складу валових витрат втрат від курсової різниці при імпорті товарів, що не включені до переліку витрат безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів в редакції Податкового кодексу України (чинної у 2015 році), чим порушено п. 177.2, п.177.4, п. 177.10 ст.177 ПК України.

Відповідно до п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України (у редакції від 01.01.2015 року) об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

З 01.01.2015 року до складу витрат безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів не включаються втрати від курсової різниці при імпорті товарів

До 01.01.2015 року в Податковому кодексі України була стаття 153, згідно пп.153.1.3 п.153.1 якої визначення курсових різниць від перерахунку операцій, виражених в іноземній валюті, заборгованості та іноземної валюти здійснювалося відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку.

При цьому прибуток (позитивне значення курсових різниць) ураховувалося у складі доходів платника податку, а збиток (від'ємне значення курсових різниць) ураховувалося у складі витрат платника податку.

П.31 Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» № 71-VІІІ від 28.12.2014 року розділ III "Податок на прибуток підприємств" викладено у новій редакції, яка не містить статті 153 ПК України, що дозволяла враховувати від'ємне значення курсових різниць у складі витрат платника податку.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність податкового повідомлення-рішення від 09.09.2016 року №, оскільки встановлено заниження позивачем чистого доходу у 2015 році у зв'язку із включенням до складу валових витрат втрат від курсової різниці при імпорті товарів у розмірі 629907, 64 грн., то й відповідно визначення суми грошового зобов'язання зі сплати військового збору в розмірі 11 810, 76 грн. (в тому числі 9448, 61 грн. за основним платежем, 2362, 15 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) є правильним.

Щодо вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 09.09.2016 року № Ф- та рішення про застосування штрафних санкцій, то правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI (далі Закон України №2464-VI).

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Позивач, як платник єдиного внеску, відповідно до статті 6 Закону № 2464 зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464 єдиний внесок нараховується для платників, зазначених, зокрема, у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Частиною третьою статті 7 Закону № 2464 визначено, що нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" максимальна величина бази нарахування єдиного внеску визначена як максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, на яку нараховується єдиний внесок.

Згідно з частиною одинадцятою статті 8 Закону № 2464 єдиний внесок для платників, зазначених у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з підпунктами 178.4, 178.6 статті 178 ПК України фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, подають податкову декларацію за результатами звітного року відповідно до цього розділу у строки, передбачені для платників податку на доходи фізичних осіб.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до декларації про майновий стан і доходи за 2014 рік, звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2014 рік сума чистого оподатковуваного доходу позивача за 2014 рік становить - 2 547 418,02 грн., яка була базою нарахування єдиного внеску в розмірі 15 440,10 грн. за ставкою 34,7% (т.1, а.с.100-105, а.с.112-114), який подавався позивачем до Луцької ОДПІ у 2014 році, сума чистого оподаткованого доходу, зазначена у декларації про майновий стан і доходи, була перенесена позивачем до звіту про суми нарахованого єдиного внеску за 2014 рік.

Пунктом 3 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" визначено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Колегія суддів не приймає до уваги твердження податкового орагну про заниження позивачем суми єдиного внеску із суми доходу у 2014 році, оскільки, позивачем обчислено базу нарахування єдиного внеску у 2014 році з дотриманням вимог Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування і Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", а саме, виходячи із суми чистого доходу, що визначена у податковій декларації про майновий стан і доходи за 2014 рік.

Разом з тим, у 2015 році позивач занизив чистий дохід на суму 629907,64 грн. Відповідно до п.3 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне страхування» нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини нарахування єдиного внеску, встановленої цим законом (17 розмірів прожиткового мінімуму на 2015 рік становить 259352, 00 грн.). Так, позивач мав би сплатити єдиний внесок у 2015 році у розмірі 89995, 14 грн. ( 259352 : 100 % х 34, 7 % =89995, 14 грн.), а позивачем у 2015 році сплачено 56 385, 89 грн., а тому за 2015 рік позивачу Луцькою ОДПІ правомірно визначено суму недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов»язкове державне соціальне страхування у розмірі 33609,25 грн.

Згідно ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на викладені обставини справи колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обгрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Разом з тим, позивачем при подачі апеляційної скарги сплаено судовий збір в сумі - 2268,85 грн., відповідно до платіжного доручення №282 від 15.11.2016р.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду, ставка судового збору становить 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Таким чином, з ФОП ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в сумі 5310,15 грн. (7579,0 грн. - 2268,85грн.)

Керуючись ст.94, 160 ч.3, 195, 196, п.1 ч.1 ст.198, ст.200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області - залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2016р. у справі №803/1397/16 - без змін.

Достягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рахунок отримувача №1004 УДКСУ у Галицькому районі м.Львова код отримувача (код за ЄДРПОУ) 38007573 Банк отримувача ГУДКСУ у Львівській області Код банку отримувача (МФО 825014 Код класифікації доходів бюджету 22030001, "Призначення платежу" - судовий збір, код 34668371 - 5310 (п'ять тисяч триста десять) грн. 15 коп. судового збору.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя: М.П.Кушнерик

Судді: О.М.Гінда

В.Я.Качмар

Повний текст виготовлено 13.01.17р.