Справа № 825/891/16
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2017-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2017 року м. Чернігів Справа № 825/891/16

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Падій В.В.,

за участю секретаря Кондратенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області, Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області про зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1.) звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області про зобов'язання Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну доплату до посадового окладу за вислугу років у розмірі 15 відсотків від посадового окладу, з урахуванням індексу інфляції, за період з 01.04.2015 по 30.04.2016.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що на момент призначення його на посаду судді діяли положення частини п'ятої статті 129 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній на час призначення позивача на посаду), які передбачали, що суддям за наявності стажу роботи до 5 років у складі суддівської винагороди виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу. Таким чином, вважає, що відповідачем протиправно з 01.04.2015, у зв'язку зі змінами до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», внесеними Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015, припинено йому нарахування та виплату щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу.

У судовому засіданні 23.05.2016 ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати, занесеною секретарем судового засідання до журналу судового засідання, залучено до участі у справі в якості відповідача - Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області та замінено процесуальний статус Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області зі статусу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача на статус відповідача.

Позивач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі та письмові заперечення, в яких просив суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, оскільки Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 12.02.2015 № 192-VІІІ «Про забезпечення права на справедливий суд» не містять положення стосовно збереження за суддями, які були призначені чи обрані на посаду судді до набрання чинності цим Законом, права на отримання щомісячної доплати за вислугу років відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності Законом № 192-VIII. Отже, з набранням чинності Закону України від 12.02.2015 № 192-VІІІ «Про забезпечення права на справедливий суд», суддям, які мають стаж роботи до трьох років, не передбачена щомісячна доплата за вислугу років.

Представник Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Представник Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Судове засідання здійснювалось в порядку, передбаченому статтею 41 КАС України.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню повністю з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що Указом Президента України від 23.05.2013 № 302/2013 «Про призначення суддів» ОСОБА_1 призначено на посаду судді Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області строком на п'ять років (а.с.9-12).

Наказом голови Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 30.05.2013 № 29-ос позивача прийнято до штату вказаного суду на посаду судді та встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу судді Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області (а.с.62).

Разом з тим, у відповідності до розрахункових відомостей про розмір суддівської винагороди позивача та листа Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області від 23.05.2016 (а.с.64-68) відповідачами не нараховувалась та не виплачувалась ОСОБА_1 щомісячна доплату за вислугу років за період з 01.04.2015 по 30.04.2016.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного.

Так, за правилами частини п'ятої статті 129 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VІ) (чинної на час призначення позивача на посаду судді) суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи до 5 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

29 березня 2015 року набрав чинності Закон України від 12.02.2015 № 192-VІІІ «Про забезпечення права на справедливий суд», яким Закон № 2453-VІ викладено у новій редакції.

Згідно з абзацом першим частини п'ятої статті 133 Закону № 2453-VІ в редакції Закону № 192-VІІІ суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

При цьому, Прикінцеві та перехідні положення Закону 192-VIII не містять положення стосовно збереження за суддями, які були призначені чи обрані на посаду судді до набрання чинності цим Законом, права на отримання щомісячної доплати за вислугу років відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності Законом № 192-VIII.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 №2456-VI (далі - БК) будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 51 БК керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Згідно зі статтею 147 Конституції України єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні є Конституційний Суд України, який вирішує питання про відповідність законів та інших правових актів Конституції України і дає офіційне тлумачення Конституції та законів України.

На момент розгляду даної справи у суді положення Закону № 2453-VІ в редакції Закону № 192-VІІІ щодо визначення суддівської винагороди не визнані неконституційними, також відносно них відсутнє офіційне тлумачення Конституційного Суду України.

Питання гарантій незалежності суддів, їх правового захисту, матеріального та соціального забезпечення неодноразово були предметом розгляду Конституційного Суду України.

Так, у пункті 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14.12.2011 № 18-рп/2011 щодо офіційного тлумачення поняття «щомісячне довічне грошове утримання», що міститься у підпункті «е» підпункту 165.1.1 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України, Конституційний Суд України вказав, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді (частини п'ята, шоста статті 47 Закону № 2453-VІ).

При цьому, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави (пункт 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011).

У свою чергу, зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012).

Разом з тим, як встановлено судом у судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, позивача призначено на посаду судді Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області 23.05.2013, а до штату вказаного суду на посаду судді його зараховано 30.05.2013, тобто стаж роботи позивача, на час звернення останнього до суду з позовом, (11.05.2016) складав 2 роки 11 місяців 12 днів.

Таким чином, оскільки стаж роботи позивача на посаді судді є меншим ніж 3 роки, то у відповідачів були відсутні підстави для нарахування та виплати ОСОБА_1 щомісячної доплати за вислугу років, за період з 01.04.2015 по 30.04.2016, у відповідності до частини п'ятої статті 133 Закону № 2453-VІ в редакції Закону № 192-VІІІ.

Аналогічна правова позиція була висловлена і Верховним Судом України у постанові від 01.11.2016 (справа №812/627/15).

У відповідності до частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У свою чергу, як передбачено частиною 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) «Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...».

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бендерський проти України» (Заява № 22750/02§42) суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За змістом частин 4, 5 статті 11 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень, з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів.

Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

За таких обставин та з урахуванням досліджених доказів, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Керуючись статтями 122, 158 - 163, 167, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя В.В. Падій