Справа № 813/4494/16
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2017-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2017 року справа № 813/4494/16

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Хоми О.П.,

з участю секретаря судового засідання Павлішевського М.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Цибак О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними,

в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі в/ч НОМЕР_1 , відповідач) з вимогами:

- визнати відмову відповідача у наданні відпустки протиправною;

- зобов`язати відповідача надати відпустку за 2016 рік, передбачену законодавством, у повному обсязі;

- визнати, що на момент звернення до відповідача особливий період в Україні не діяв;

- зобов`язати відповідача компенсувати моральну шкоду у розмірі 100 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на рапорт від 01.11.2016 про надання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком на 14 календарних днів, передбаченої пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», отримав відмову, оформлену листом від 08.12.2016 №Т-30/3932. Відмова обґрунтована дією особливого періоду, протягом якого така відпустка не надається. З посиланням на положення Законів України «Про військовий обов`язок та військову службу», «Про оборону України» та «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Укази Президента України «Про часткову мобілізацію» вказує на відсутність в Україні особливого періоду на момент звернення до відповідача з заявою про надання додаткової відпустки, тому вважає відмову у наданні такої відпустки протиправною.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснив, що моральна шкода йому спричинена відповідачем відмовою у наданні додаткової відпустки, що призвело до душевних хвилювань, які оцінює у 100 грн. Жодних письмових доказів на спричинення моральної шкоди у нього не має, тому надати такі суду не може. Просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача Цибак О.М. в судовому засіданні позову не визнала з підстав, викладених у письмовому запереченні, суть яких полягає у законності відмови ОСОБА_1 у наданні додаткової відпустки, що відповідає нормам пунктів 17-19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Вказала на порушення позивачем вимог статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та пункту 218 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України при зверненні з рапортом про надання додаткової відпустки. Звернула увагу на те, що ОСОБА_1 у 2016 році скористався своїм правом на додаткову відпустку, яка надавалася йому терміном на 10 календарних днів за сімейними обставинами та з інших поважних причин. З посиланням на положення Закони України «Про оборону України» та «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» обґрунтувала наявність в Україні особливого періоду. Заперечила спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди та наявності доказів такої. Просила у задоволені позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 є військовослужбовцем та проходить військову службу за контрактом, укладеним з Державною прикордонною України, строк дії якого продовжено 20.04.2015 на період до оголошення демобілізації.

На час виникнення спірних правовідносин позивач проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 .

Старший сержант ОСОБА_1 , інспектор прикордонної служби 3 категорії помічник гранатометника 2 групи інспекторів прикордонної служби 1 відділення інспекторів прикордонної служби 1 прикордонної застави прикордонної комендатури швидкого реагування з 28.11.2016 по 28.12.2016 перебував у відрядженні у військовій частині НОМЕР_2 м.Мукачево, що підтверджується витягами з наказів командира в/ч НОМЕР_1 від 28.11.2016 №232-вв та від 28.12.2016 №254-вв.

06.12.2016 за вх.№6208 до Кінологічного навчального центру Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України рекомендованим листом надійшов рапорт старшого сержанта ОСОБА_1 від 01.11.2016 про надання додаткової оплачуваної відпустки терміном 14 діб з 16.12.2016 згідно до пункту 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як учаснику бойових дій.

Рапорт адресований начальнику Кінологічного навчального центру.

Згідно з відповіддю Закарпатської дирекції УДППЗ «Укрпошта» від 12.12.2016 №07-13/0971, рекомендований лист №620 зданий до пересилання у відділення поштового зв`язку Мукачеве 02.12.2016.

Листом від 08.12.2016 №Т-30/3932 відповідач повідомив позивача про припинення надання зазначеної у рапорті від 01.11.2016 додаткової відпустки, тобто фактично відмовив у наданні такої відпустки.

Відмова обґрунтована посиланням на положення пунктів 17-19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Вказана відмова є предметом оскарження.

При вирішення даного спору суд керувався наступним.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України, закріпленим статтею 65 Конституції України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII), який також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

У відповідно до частини третьої статті 1 Закону № 2232-XII складовою військового обов`язку є проходження військової служби, а у відповідності до частини дев`ятої цієї ж статті особи, які проходять військову службу, відносяться до категорії військовослужбовці.

Частиною першою статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з частиною четвертою цієї статті порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини тринадцятої статті 2 Закону № 2232-XII виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Як визначено статтею 3 Закону № 2232-XII, правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Право військовослужбовців на відпустки та порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них врегульовано статтею 10-1 Закону № 2011-XII.

Як видно з листа від 08.12.2016 №Т-30/3932, відповідач відмовив позивачу у наданні додаткової відпустки на підставі положень пунктів 17-19 статті 10-1 Закону № 2011-XII.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-XII в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 цієї ж статті в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

За положеннями пункту 19статті 10-1 Закону № 2011-XII надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Аналіз положень пунктів 17-19 статті 10-1 Закону № 2011-XII свідчить, що в сукупності вони регулюють питання надання військовослужбовцям відпусток в особливий період.

Позивач заперечує існування особливого періоду на момент звернення до відповідача з рапортом про надання додаткової відпустки. Стверджує, що в умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.

Суд вважає такі твердження помилковими, виходячи з наступного.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначення засад організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року № 3543-XII (далі Закон № 3543-XII).

Стаття 1 Закону № 3543-XIIмістить визначення основних термінів, відповідно до якої:

мобілізаційна підготовка - комплекс організаційних, політичних, економічних, фінансових, соціальних, правових та інших заходів, які здійснюються в мирний час з метою підготовки національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України, інші військові формування), сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій до своєчасного й організованого проведення мобілізації та задоволення потреб оборони держави і захисту її території від можливої агресії, забезпечення життєдіяльності населення в особливий період;

мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;

особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій;

демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Частиною першою статті 3 цього Закону визначено, що мобілізаційна підготовка та мобілізація є складовими частинами комплексу заходів, які здійснюються з метою забезпечення оборони держави, за винятком цільової мобілізації. А згідно із частиною четвертою цієї ж статті зміст мобілізації становить:

переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду;

переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу.

Як передбачено частиною першою статті 4 Закону № 3543-XII, організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.

Часткова мобілізація може проводитися в окремих місцевостях держави, а також стосуватися певної частини національної економіки, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій (частина третя статті 4). Вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення (частина п`ята статті 4).

Як закріплено частиною восьмою статті 4 Закону № 3543-XIIз моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

На час особливого періоду дія будь-яких прийнятих до настання цього періоду нормативно-правових актів, що передбачають скорочення чисельності, обмеження комплектування або фінансування Збройних Сил України, інших військових формувань чи правоохоронних органів спеціального призначення, зупиняється.

Визначення поняття «особливий період», окрім Закону № 3543-XII, міститься і у Законі України «Про оборону України» від 06.12.1991 року № 1932-XII (далі Закон № 1932-XII).

Так, відповідно до абзацу одинадцятого статті 1 Закону № 1932-XII, особливий період це - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014, затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII (далі Указ № 1126-VII), оголошено проведення часткової мобілізації (далі мобілізація) на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Відповідно до пункту 4 Указу №303/2014 Голові Служби безпеки України, начальнику Управління державної охорони України, Голові Служби зовнішньої розвідки України, вищому командуванню Національної гвардії України, керівникам центральних органів виконавчої влади, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту, наказано перевести підпорядковані військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту на організацію та штати воєнного часу.

Отже, з моменту прийняття Президентом України Указу №303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні з 17.03.2014 настав особливий період в розумінні абзацу п`ятого статті 1 Закону № 3543-XIIта абзацу одинадцятого статті 1 Закону № 1932-XII.

У цей особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України спрямоване на забезпечення оборони держави і захисту її території від можливої агресії. Водночас, Збройні СилиУкраїни, інші військові формування, сили цивільного захисту переводяться на організацію і штати воєнного часу.

Указами Президента України «Про часткову мобілізацію» від 6 травня 2014 року №454/2014, від 21 липня 2014 року № 607/2014, від 14 січня 2015 року № 15/2015, на які посилається позивач, встановлювалися строки проведення наступних хвиль часткової мобілізації у 2014 та 2015 роках.

Суд звертає увагу на те, що пунктом 5 Указу № 15/2015 Кабінету Міністрів України наказано перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь ПОВНА ГОТОВНІСТЬ та установити з метою мінімізації негативних наслідків для економіки держави обмеження під час виконання мобілізаційних завдань та довести їх до визначених суб`єктів національної економіки, які переводяться на функціонування в умовах особливого періоду, з введенням ступеня ПОВНА ГОТОВНІСТЬ.

Водночас, пунктом 4 цього ж Указу № 15/2015 визначено строки проведення звільнення в запас (демобілізацію) військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію».

Указом Президента України від 12 червня 2015 року № 328/2015 визначено строки звільнення з військової служби військовослужбовців, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 «Про часткову мобілізацію», крім тих, які висловили бажання продовжувати військову службу.

Указом Президента України від 25 березня 2016 року № 115/2016 визначено строки звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період:

призваних відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 «Про часткову мобілізацію» і не звільнених з військової служби згідно з Указом Президента України від 12 червня 2015 року № 328 «Про звільнення з військової служби військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 «Про часткову мобілізацію»;

призваних під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15 «Про часткову мобілізацію».

Комплексний аналіз положень вищенаведених Указів Президента України дає підстави стверджувати, що особливий період, який настав в Україні з 17.03.2014, продовжував діяти впродовж 2014-2016 років.

Суд зазначає, що протягом 2014-2016 років Президентом України не приймалося рішень про проведення демобілізації в розумінні абзацу шостого статті 1 Закону № 3543-XII, тобто як комплексу заходів, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

У вказаний період відбувалася лише демобілізація військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період, тобто звільнення військовослужбовців з військової служби в запас.

Демобілізація військовослужбовців не тотожна демобілізації в розумінні абзацу шостого статті 1 Закону № 3543-XII.

Викладене в сукупності спростовує твердження позивача про те, що на момент його звернення з рапортом про надання додаткової відпустки особливий період в Україні не діяв.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням (серія НОМЕР_3 ), виданим Західним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України.

Як учасник бойових дій позивач має право на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, передбаченої пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі поданого ним рапорту від 27.10.2016 № 4769 вибував у відпустку за сімейними обставинами та з інших поважних причин для здачі залікової сесії у Львівському державному університеті внутрішніх справ МВС України терміном на 10 календарних днів з 07.11.2016 відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 07.11.2016 № 217-вв «По особовому складу».

Це підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами та постановою Львівського окружного адміністративного суду від 01.12.2016 №813/3770/16 у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії, текст якого доступний до перегляду за посиланням:http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/63224058.

У відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до частини тринадцятої статті 2 Закону № 2232-XII виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Особливість надання відпусток військовослужбовцям в особливий період визначена пунктами 17-19 статті 10-1 Закону № 2011-XII і полягає у тому, що військовослужбовцям-чоловікам, які не є хворими або тяжко пораненими, може бути надано лише одну додаткову відпустку із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Позивач у 2016 році таку додаткову відпустку використав, подавши рапорт про надання відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин для здачі залікової сесії.

Встановлені фактичні обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 у листопаді 2016 року скористався правом на додаткову оплачувану відпустку, надання якої в особливий період тривалістю 10 календарних днів передбачено пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-XII.

У відповідності до положень пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011-XII використання позивачем однієї додаткової оплачуваної відпустки унеможливлює надання йому додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до вимог частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що в/ч НОМЕР_1 вказані вимоги щодо обов`язку довести правомірність відмови у наданні ОСОБА_1 додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виконала.

Суд зазначає, що позивачем при зверненні з рапортом від 01.11.2016 про надання додаткової відпустки до прямого начальника було порушено вимоги статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, відповідно до якої із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Однак вказана обставина не вплинула на результати розгляду рапорту.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Даючи оцінку відмови в/ч НОМЕР_1 у наданні ОСОБА_1 додаткової відпустки, оформленої листом від 08.12.2016 №Т-30/3932, суд дійшов переконання, що вона відповідає критеріям, встановленим частиною третьою статті 2 КАС України та вимогам чинного законодавства, при його прийнятті відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовна вимога про визнання протиправною такої відмови є безпідставною, тому в її задоволенні слід відмовити.

Оскільки позовна вимога про зобов`язання відповідача надати відпустку за 2016 рік, передбачену законодавством, у повному обсязі є похідною від першої, то, ураховуючи висновок суду про правомірність відмови в/ч НОМЕР_1 у наданні ОСОБА_1 додаткової відпустки, оформленої листом від 08.12.2016 №Т-30/3932, така не підлягає до задоволення.

Щодо позовної вимоги визнати, що на момент звернення ОСОБА_1 до відповідача особливий період в Україні не діяв, то така є необґрунтованою, оскільки суперечить чинному законодавству України та Указам Президента України, комплексний аналіз яких проведено судом і наведеного у тексті постанови вище, тому у її задоволенні слід відмовити.

Стосовно позовної вимоги зобов`язати відповідача компенсувати моральну шкоду у розмірі 100 грн, то жодних доказів спричинення такої позивачем не надано, а судом не здобуто.

Ураховуючи висновок суду про безпідставність двох перших позовних вимог, від яких є похідною позовна вимога про компенсацію моральної шкоди, відсутні підстави для задоволення такої.

Відповідно до положень пункту 13 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору за звернення до суду, такий фактично ним не сплачувався, доказів на підтвердження інших судових витрат не надано, тому немає підстав для вирішення питання про судові витрати відповідно до положень статті 94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 7-14, 69-71, 86, 87, 94, 159, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови відповідно до частини другої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Хома О.П.