Справа № 202/1919/16-а (2-а/202/71/2016)
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2017-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 січня 2017 рокусправа № 202/1919/16-а (2-а/202/71/2016)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Уханенка С.А.

суддів: Богданенка І.Ю. Дадим Ю.М.

за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2016 р. по справі за позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську, третя особа: Лівобережна об'єднана державна податкова інспекція м.Дніпропетровська ГУ ДФС у Дніпропетровській області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

У березні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська щодо утримання 20 відсотків призначеної їй пенсії та зобов'язати відповідача припинити ці дії і виплатити їй безпідставно утримані грошові кошти з квітня 2014 року по момент припинення відрахувань.

Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2016 р. в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду позивачка звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати оскаржувану постанову та винести нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачка перебуває на пенсійному обліку у відповідача та отримує пенсію по інвалідності як інвалід 3 групи загального захворювання з 02.04.2007 року відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Пенсія призначена позивачці, як непрацюючому пенсіонеру в розмірі пенсії за віком.

Розпорядженням відповідача без номеру від 22.03.2014 року на підставі ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» вирішено стягувати щомісячно в розмірі 20% від розміру пенсії суми пенсії, виплачені надміру внаслідок зловживання з боку пенсіонера.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, щодо правомірності утримань з пенсії позивачки, оскільки остання на час призначення пенсії була зареєстрована приватним підприємцем, а отже розмір пенсії при призначенні повинен був становити 50% пенсії за віком відповідно до положень ч. 1 ст. 33 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Суд апеляційної інстанції не погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Так, фактично предметом спору у цій справі є розпорядження управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська без номеру від 22.03.2014 року, яким визначено утримувати із ОСОБА_1 суми пенсії, виплачені їй надміру внаслідок зловживання з її боку.

Тому, дії відповідача по утриманню з її пенсії, зазначені нею у позовній заяві, пов'язані із виконанням вказаного рішення УПФУ в Індустріальному районі м. Дніпропетровська.

Правовою нормою для прийняття такого рішення відповідачем вказана ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Отже, прийняття органом пенсійного забезпечення рішення про стягнення з пенсіонера суми надмірно виплаченої пенсії можливо лише за наявності встановленого, на підставі достовірних відомостей зловживання з боку пенсіонера.

Проте, розпорядження відповідача від 22.03.2014 року не містить фактів зловживання з боку позивачки та відповідних їм доказам чи посилання на будь-який правовий акт, яким встановлені такі зловживання з боку пенсіонера, що призвели до переплати пенсії.

Посилання відповідача у запереченнях на позов щодо проведеної органом пенсійного забезпечення перевірки реєстрації ОСОБА_1І як приватного підприємця не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки останнім не надано ні розпорядження про проведення такої перевірки із зазначенням підстав, ні матеріалів та результатів перевірки.

Тому, з огляду на зазначене суд апеляційної інстанції не вдається до перевірки підстав прийнятого органом пенсійного забезпечення рішення від 22.03.2014 року.

Крім того, це рішення не містить ні часу, з якого необхідно проводити утримання ні суми надмірно виплаченої пенсії.

Надаючи оцінку, долученому відповідачем до матеріалів справи розрахунку суми надміру виплаченої пенсії, суд апеляційної інстанції вважає його необґрунтованим за таких підстав.

Так, відповідачем визначений розрахунковий період з 02.04.2007 року по 31.03.2014 року, тобто з часу призначення пенсії по час прийняття розпорядження, яке є предметом спору.

Між тим, як вже зазначалося судом, будь-який розпорядчий документ, в якому б визначався цей період, чи хоча б його початок, відповідачем не видавався.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу на суперечності, встановлені у дослідженому розрахунку.

При визначені основного розміру пенсії, який був призначений позивачці у 2007 році (1217,98 грн.) та який, за думкою відповідача, слід було призначити позивачці як працюючому інваліду (896,56грн.) в розрахунок бралися різні суми заробітної плати для обчислення пенсії. При цьому, розрахунковий період заробітку був ідентичний (а.с. 125). Будь-яких обґрунтувань такій розбіжності відповідач не надав, а матеріали пенсійної справи, дослідженої судом апеляційної інстанції свідчать про невідповідність середнього заробітку за минулий рік взятого на 02.04.2007 року при призначенні пенсії та при перерахунку з 02.03.2015 року. Така невідповідність пов'язана з розрахунком середнього заробітку за попередній рік, в першому випадку за 2006 рік, в другому - за 2007 рік.

З огляду, що розрахунковий період складає 7 років, судом апеляційної інстанції встановлено невідповідність кількісного, на протязі семи років, підвищення розміру пенсії, яка фактично виплачувалася позивачці та розміру пенсії, яка повинна була виплачуватися за розрахунком відповідача.

Такі невідповідності безперечно впливають на розмір надміру виплаченої пенсії, визначеної відповідачем у розрахунку та відповідно на утримання, здійснені із пенсії позивачки.

Також, з огляду на застосування принципу верховенства права, закріпленого у ст. 8 КАС України, який суди зобов'язані застосовувати з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) під час вирішення справ, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати висновки ЄСПЛ, зроблені у справі «Рисовський проти України» в частині застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Застосовуючи висновки ЄСПЛ у вказаній справі, суд апеляційної інстанції виходить з того, що предметом спору є розпорядження органу пенсійного забезпечення про стягнення з позивачки певної суми коштів, шляхом утримання з її пенсії, а отже розглядуване питання стосується «майна», яке підпадає під захист статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як вже зазначалося судом апеляційної інстанції оскаржуване розпорядження впливає на майновий стан позивачки, а отже з боку органу пенсійного забезпечення було втручання у майнові права ОСОБА_1

Враховуючи наявність суспільного інтересу та правової норми для прийняття оскаржуваного рішення, суд ще раз підкреслює відсутність належних та допустимих доказів зловживань з боку позивачки, які є підставою для стягнення надміру виплаченої пенсії відповідно до ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

У справі «Рисовський проти України», заява № 29979/04 § 70, 71, рішення від 20.10.2011 року ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Як було встановлено у цій справі пенсія позивачці була призначена у квітні 2007 року.

При призначенні пенсії позивачка заповнила бланк заяви, в якій вказала, що на час призначення пенсії не працює, що відповідало фактичним обставинам. Графи щодо реєстрації її приватним підприємцем чи проведення підприємницької діяльності бланк заяви не містив. А тотожність понять праці та зайняття підприємницькою діяльністю (реєстрації приватним підприємцем) для вирішення питання призначення пенсії органом пенсійного забезпечення позивачці не роз'яснювалося.

Одночасно, суд акцентує увагу на довідці податкового органу від 13.07.2006 року, про зняття ОСОБА_1 з обліку платників податку з підстав ліквідації за рішенням власника, що свідчить про закриття ОСОБА_1 своєї підприємницької діяльності.

Крім того, на час призначення позивачці пенсії органи пенсійного забезпечення на місцях здійснювали облік страхових внесків, а відповідно ОСОБА_1, як приватний підприємець, перебувала на обліку в органі пенсійного забезпечення, як платник страхових внесків і зняття її з обліку здійснювалося лише з часу припинення підприємницької діяльності.

Підтвердженням цієї обставини є роздруківка відомостей з реєстру страхувальників, додана відповідачем до справи, відповідно до якої позивачка була внесена до реєстру страхувальників.

Тому, з огляду на те, що один і той самий орган пенсійного забезпечення здійснював облік і контроль за платниками страхових внесків і призначав пенсію, розмір якої залежав від працевлаштування особи, що подала заяву на призначення пенсії, то не проведення перевірки таких відомостей під час призначення пенсії відповідачем самостійно не може бути визнано судом як належне виконання покладених на нього державних функцій.

Здійснення такої перевірки через сім років після призначення пенсії позивачці із покладанням на неї обов'язку сплати різниці виплаченої пенсії та пенсії, що повинна була бути виплачена є порушенням зазначеного ЄСПЛ принципу належного урядування, а покладання відшкодування надміру виплаченої пенсії на позивачку є для неї надмірним тягарем з огляду на розмір виплачуваної їй пенсії.

Вимоги щодо припинення дій по утриманню 20% виплачуваної пенсії задоволенню не підлягають, оскільки скасування розпорядження є достатньою підставою для припинення такого утримання з пенсії позивачки.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 198, 202, 205, 207 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу - задовольнити частково.

Постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2016 року - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Скасувати розпорядження управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська без номеру від 22.03.2014 року щодо стягнення ОСОБА_1 20% отримуваної пенсії.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з моменту її виготовлення в повному обсязі.

В повному обсязі постанова виготовлена 11.01.2017 року.

Головуючий: С.А. Уханенко

Суддя: І.Ю. Богданенко

Суддя: Ю.М. Дадим