Справа № 686/8191/16-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2017-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

10 січня 2017 року м. Київ К/800/31559/16

Суддя Вищого адміністративного суду України Мойсюк М.І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 8 вересня 2016 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 3 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії. Просила суд зобов`язати відповідачів здійснити нарахування та виплатити їй одноразову грошову допомогу передбачену статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що вона є дружиною ОСОБА_2 , смерть якого пов`язана з виконанням військового обов`язку, а тому має право на отримання одноразової грошової компенсації у зв`язку зі смертю чоловіка, у зв`язку з чим просила позов задовольнити.

Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 8 вересня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 3 листопада 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалені ними судові рішення скасувати та задовольнити позов.

Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 22 листопада 2016 року зазначену касаційну скаргу залишено без руху у зв`язку невідповідністю вимогам статті 213 Кодексу адміністративного судочинства України.

Скаржникові у строк до 8 грудня 2016 року запропоновано усунути зазначені недоліки скарги та роз`яснено, що у випадку їх невиконання касаційну скаргу буде повернуто.

На виконання вимог вищезазначеної ухвали до Вищого адміністративного суду України надійшла заява скаржника, зареєстрована в канцелярії суду 8 грудня 2016 року, якою недоліки касаційної скарги усунуто.

Разом з тим, у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити враховуючи наступне.

За правилами частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому, згідно з положеннями частини 3 статті 211 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, на підставі наявних у справі даних встановив і правильно виходив з того, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Як встановлено судами, позивач 16 серпня 1980 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ) було зареєстровано шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 видане 10 серпня 2015 року відділом РАЦС по місту Хмельницькому реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області.

Згідно експертного висновку №18053 від 9 жовтня 2015 року встановлено, що захворювання, що призвело до смерті ОСОБА_2 , пов`язане з виконанням обов`язку військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Позивач звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_4 з заявою про виплату їй одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю чоловіка відповідно до положень статті 16 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Листом №7/770 від 25 березня 2016 року ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомив позивача про відмову у виплаті вказаної допомоги, пославшись на те, що згідно повідомлення Департаменту фінансів МОУ встановлено, що ОСОБА_2 був звільнений з військової служби 25 травня 1971 року, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а згідно діючого законодавства виплата грошової допомоги можлива лише членам загиблого (померлого) військовослужбовця, а не особи, звільненої з військової служби.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 з 18 травня 1969 року був призваний та проходив військову службу та був звільнений у запас 25 травня 1971 року, що підтверджується військовим квитком НОМЕР_2 .

Відповідно довідки військової частини НОМЕР_3 № 0386/25 від 14 вересня 1988 року, ОСОБА_2 був призваний на збори Хмельницьким МВК та виконував службові обов`язки у військовій частині НОМЕР_3 в період з 6 травня 1988 року по 14 вересня 1988 рік.

Згідно до довідки МСЕК від 12 лютого 1998 року ОСОБА_2 була встановлена ІІІ група інвалідності. Захворювання пов`язане з виконанням військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Згідно посвідчення серія НОМЕР_4 ОСОБА_2 був інвалідом 3 групи та мав право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни.

20 грудня 1991 року за № 2011-XII прийнято Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі (далі - Закон № 2011-XII).

За змістом статті 1 Закону № 2011-XII, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно статті 3 Закону № 2011-XII, дія цього Закону поширюється зокрема на:

- військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти;

- військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Статтею 16 Закону № 2011-XII передбачена виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

Одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: 1) загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби; 2) смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби; 3) загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві.

Відповідно статті 16-1 Закону № 2011-XII, у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.

Отже, відповідно до зазначеного підставою для отримання одноразової грошової допомоги є загибель військовослужбовця безпосередньо під час виконання ним обов`язків військової служби та внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.

Тобто, виплата грошової допомоги у випадку смерті військовослужбовця внаслідок захворювання, виплачується тільки у тому разі коли таке захворювання було спричинене безпосереднім несенням (виконанням) військового обов`язку військовослужбовцем .

При цьому пункт 3 частини 2 статті 16 не передбачає підстав для виплати одноразової грошової допомоги особам (військовозобов`язаним ), які померли внаслідок захворювання, яке є наслідком проходження (які були призвані) ними навчальних зборів. Така допомога виплачується лише у випадку загибелі військовозобов`язаних або резервістів безпосередньо під час перебування на таких навчальних чи спеціальних зборах.

Отже, оскільки ОСОБА_2 у 1988 році був призваний як військовозобов`язаний саме на проходження навчальних зборів, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , то підстави для виплати позивачу одноразової грошової допомоги згідно зі статтею 16 Закон Закону № 2011-XII відсутні.

Такі висновки судів узгоджуються з вимогами законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до положень пункту 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на неправильне застосування судами норм матеріального права при вирішенні справи або порушення норм процесуального права.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального або порушили норми процесуального права.

Керуючись пунктом 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 8 вересня 2016 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 3 листопада 2016 року, відмовити.

Матеріали касаційної скарги повернути скаржнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя М.І. Мойсюк