Справа № 804/5034/16
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2016-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

копія
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 листопада 2016 р. Справа № 804/5034/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Захарчук-Борисенко Н.В. судді Турової О.М. судді - Єфанової О.В.
при секретарі Музика Я.І. за участю: позивача - ОСОБА_1 ОСОБА_2 представника відповідача ОСОБА_3 перекладача ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про скасування рішення №369-16 від 15.07.2016, зобовязання вчинити певні дії, -
08 серпня 2016 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 (далі ОСОБА_1 ОСОБА_2, позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області (далі ГУ ДМС, відповідач) про скасування рішення Державної міграційної служби України від 15 липня 2016 року № 369-16 про відмову Позивачу - ОСОБА_1 ОСОБА_2 - у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ОСОБА_2, про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків суду.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до рішення ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивач вважає висновки ГУ ДМС України в Дніпропетровській області такими, що не відповідають дійсності, а винесене на їх підставі рішення таким, що порушує норми чинного законодавства.
Ухвалою суду від 20.10.2016 допущено заміну заміну неналежного відповідача з Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області на Державну міграційну службу України.
В судовому засіданні представник позивача предявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити з викладених у ньому підстав.
Представник відповідача в судовому засідання предявлені позовні вимоги не визнав та зазначив, що твердження позивача, що його життю та здоровю загрожує небезпека, не відповідають дійсності, а отже він звертався до міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації, за таких обставин просив суд у задоволенні позову відмовити.
Отже, незалежно віл того, чи вносилися зміни до змісту договору оренди в час встановлення розміру орендної плати. Податковий кодекс України вимагає аби річний платіж був не менше трикратного розміру земельного податку, а з 01.04.2014 3 відсотки нормативної грошової оцінки.
Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, у 2009 році позивач прибув на навчання в Україну. В 2009-2010рр. навчався у медичній академії м. Дніпропетровська - підготовче відділення. У 2010 році перевівся на навчання до Дніпропетровського Національного університету (ДНУ), після закінчення якого отримав дипломи бакалавра та магістра відповідно у 2014 та 2016рр.
В 2016 році позивач звернувся до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, але 15.07.2016 року згідно рішення Державної міграційної служби України № 369-16 йому було відмовлено.
Правомірність та обґрунтованість податкового рішення 15.07.2016 року №369-16 є предметом спору, який передано на вирішення суду.
Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Статтею 7 Закону передбачено, що заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подається особисто іноземцем чи особою без громадянства. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До такої заяви додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частини 1,2, 7).
Так, судом встановлено, що дійсно, 31 березня 2016 року громадянин ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_2 звернувся до ГУДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Відповідно до п.1. п.4 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», 31.03.2016 року заяву громадянина ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_2 було прийнято до розгляду та видано Довідку про звернення за захистом в Україні № 003188.
Заявник стверджує, що він боїться повертатися до країни своєї громадянської належності, а саме в ОСОБА_5, через те, що:
-в ОСОБА_5 війна, йде протистояння декількох сторін, які постійно воюють між собою, чим створюють постійну загрозу життю населенню і провокують побоювання заявника за його життя.
-його батьки до війни в ОСОБА_5 працювали в державній організації та належали до партії президента. Але держава вирішила, що їхнє місто підтримує терористів, а терористи мешканців міста вважають зрадниками, що несе загальну загрозу життю його рідним;
-шукач захисту стверджує, що він військовозобов'язана особа і його можуть забрати до армії, а він не має бажання приймати участі у військових подіях, вбивати людей тому, що не підтримує жодної протидіючої сторони та вважає, те що відбувається це не правильно;
При розгляді заяви позивача ГУ ДМС України дійшла до висновку, що дії ОСОБА_1 ОСОБА_2 вказують на те, що отримання статусу біженця, це спроба легалізації на території України, оскільки інших підстав він не має, оскільки Україну, як країну проживання він не розглядає, оскільки планує виїхати до будь - якої третьої країни, як тільки закінчить своє навчання. Повернення до Сірії позивач не розглядає, тому що, військові події, які до сьогоднішнього дня не мають завершення та заявник, як він вважає, не матиме можливості достойно там проживати.
Відповідно до Керівних положень УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року, пункт 5 і 6: «Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов'язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов'язком доказування». У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов'язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення.
В судовому засіданні було встановлено, що на підставі співбесід від 02.03.2015 р., 02.07.2015 та 09.07.2015 р., інформації по країні походження (Ірак), а також матеріалів наданих Позивачем, вбачається, що громадянин ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_2 вказує на факт погроз, які, з його слів, він може отримати, але підтвердити не може. Він не приймав участі у політичних, релігійних, військових або громадських організаціях, що підтверджується вказаними співбесідами та анкетою заявника, в яких Позивач, підтверджує, що він та його сім'я не приймали участі в жодній із партій на території ОСОБА_5.
Тобто не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Відповідно до пункту 164 глави 5 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особи, які вимушені покинути країну походження із-за внутрішніх і міжнародних конфліктів, зазвичай не кваліфікуються як біженці.
Отже, у громадянина ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_2, умови передбачені пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні.
Відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україні або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.
Відповідно до статті 15 Директиви ЄС 2011/95/EU від 13.11.2011 р., яка визначає підстави для надання додаткового захисту, як ризик отримання серйозної шкоди у формі:
в) катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження,
с) серйозна особиста загроза життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.
Так, факти дискримінації та можливого подальшого переслідування або арешту позивач не надав.
Відповідно до співбесід від 12.04.2016р та 17.05.2016р, Позивач не надав інформації щодо загрози життю його батьків на сьогоднішній день через те, що вони працювали в державній організації, зі слів заявника: «Загроза була загальна, так як почалась війна про те що їм особисто погрожували мені не відомо». (переклад українською мовою протоколу співбесіди від 12.04.2016р).
Судом встановлено, що на теперішній час батьки заявника проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, батько має роботу. Зважаючи на надану шукачем захисту інформацію, його сестри проживають в ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, їх ніхто не переслідує, не погрожує, вони працюють та навчаються, також не зазнають небезпеки через те, що входили до партії «Альбас» (БААС), проживали на підконтрольній терористичним угрупуванням території, чи через колишнє місце роботи їх батьків.
Твердження заявника щодо існування партії «Альбас» (БААС) є правдоподібними, проте участь заявника та його рідних у цій партії, як і те що його батьки працювали в державній організації документально не підтверджуються. Заявник не може назвати назву місця роботи його батьків, що ставить під сумнів його твердження.
Таким чином, побоювання ОСОБА_1 ОСОБА_2 щодо загрози його життю та його рідним, через те, що його батьки працювали в державній організації не підтверджуються належними доказами.
Судом також встановлено, що позивач на батьківщині до адміністративної або кримінальної відповідальності не притягався, державними органами не переслідувався.
Отже, загроза життю, безпеці чи свободі позивачу в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, з цих приводів відсутня.
Враховуючи вищевикладене, позивач не підпадає під перелік підстав, викладених у пункті 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для надання додаткового захисту.
Тому, виходячи зі змісту статті 10 Закону спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону.
Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте з огляду на імперативні приписи, сформульовані у статті 6 Закону, суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус не надається.
Пункт 37 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції 1951 р. та Протоколу 1967 р., які стосуються статусу біженців) визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.
Також, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що ані позивач особисто, ані члени його сім'ї за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувались, побоювання переслідування достовірними доказами не підтверджуються.
Разом із цим, надані позивачем відомості, а саме те, що його життю і здоров'ю загрожує небезпека, не відповідають дійсності, що дає можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.
Тобто згідно з п. F вищезазначеного Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.
Таким чином, рішення ГУ ДМС України від 15.07.2016 року №369-16 винесене на законних підставах, а під час розгляду адміністративної справи позивачем не надано належних доказів для повторного розгляду його заяви органом ДМС України.
В силу ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частиною 2 цієї статті визначено, що у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд вважає, адміністративний позов не підлягає задоволенню з викладених вище підстав.
Відповідно до ст.94 КАС України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої ухвалена постанова.
За таких обставин, суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 69, 71, 94, 122, 158 - 163, 167 КАС України,-

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про скасування рішення №369-16 від 15.07.2016, зобовязання вчинити певні дії відмовити.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.254 КАС України та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд в порядку та строки, передбачені ст.186 КАС України.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2016 року.

Головуючий суддя (підпис) Суддя (підпис) Суддя (підпис) Постанова не набрала законної сили станом на 18.11.2016 р. Суддя З оригіналом згідно Помічник судді ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_7 ОСОБА_10