Справа № 813/1688/16
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2017-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 січня 2017 року № 876/9507/16
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Гінди О.М.
суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.
розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України полковника ОСОБА_2 про визнання неправомірною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

23.05.2016 ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України полковника ОСОБА_2 у якому просить визнати неправомірною бездіяльність відповідача щодо відмови у видачі йому копії наказу на звільнення, заповненого військового квитка, трудової книжки, письмового повідомлення про нараховані суми належні працівнику при звільненні та зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України полковника ОСОБА_2 вчинити ці дії.
В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 26.04.2013 між ОСОБА_1 та Міністерством внутрішніх справ України в особі командира військової частини НОМЕР_1 ВВ МВС України було укладено контракт про проходження військової служби строком на три роки. Відповідно до п. 4 контракту сторони зобов`язуються не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами. 03.02.2016 позивач подав рапорт на ім`я командира роти, у якому вказав, що не має наміру продовжувати контракт. Жодного повідомлення про наміри продовжити контракт від Міністерства внутрішніх справ України не отримав. Зазначає, що 26.04.2016 сплив трьохрічний термін контракту. З цього часу позивач неодноразово звертався до командира частини полковника ОСОБА_2 і просив видати копію наказу про звільнення, заповнений військовий квиток, трудову книжку, просив розрахуватися по заробітній платі та письмово повідомити про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, проте відповіді на свої заяви не отримав. Вважає таку бездіяльність неправомірною та просить зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України полковника ОСОБА_2 видати ОСОБА_1 копії наказу на звільнення, заповнений військовий квиток, трудову книжку, письмове повідомлення про нараховані суми належні працівнику при звільненні.
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24.10.2016 у задоволенні позову відмовлено.
Із цією постановою не погодився позивач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така є незаконною, необґрунтованою та підлягає скасуванню, у зв`язку з невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, при її винесенні судом неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, висновки, викладені в постанові, не відповідають останнім.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки факту відсутності дії особливого періоду станом на день припинення контракту ОСОБА_1 , а також невизначений строк дії обмежень прав при продовженні цього контракту є неконституційним обмеженням прав, оскільки таке легально могло бути б обґрунтоване лише дією особливого періоду з відповідних підстав суспільної необхідності, а не його виникненням протягом строку дії військової служби. Враховуючи закінчення строку дії контракту та небажання позивача продовжувати військову службу, відмова у звільненні зі служби є необґрунтованою.
За таких обставин просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову якою позов задовольнити.
Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, у зв`язку з чим апеляційний розгляд справи проведено у порядку письмового провадження згідно п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України.
Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи, обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 26.04.2013 між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 ВВ МВС України Смолова В.Ф. укладено контракт про проходження військової служби строком на 3 роки.
З пунктів 1, 3 вказаного контракту вбачається, що військовослужбовець ознайомився із законами та іншими нормативно-правовими актами України, які регулюють порядок проходження військової служби, і добровільно бере на себе зобов`язання, зокрема, проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку контракту відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби, та цим контрактом. Цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію.
Позивач з умовами контракту був ознайомлений та погодився на них, що засвідчується його підписом на контракті.
03.02.2016 позивач звернувся до командира роти із рапортом про звільнення на підставі закінчення строку дії контракту.
26.04.2016 наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 88 ОСОБА_1 продовжено контракт понад встановлені строки до оголошення демобілізації відповідно до ч. 8 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
19.05.2016 командир військової частини НОМЕР_1 проінформував, що враховуючи, що з моменту оголошення мобілізації у державі діє особливий період, військовослужбовці не підлягають звільненню та продовжують проходити військову службу понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації.
13.05.2016 позивач звернувся до командира роти із рапортом про надання письмової відповіді з роз`ясненням причини його затримання на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 .
Листом від 26.05.2016 № 1/34-544 командиром військової частини НОМЕР_1 повідомлено позивача, що при прийнятті рішень посадові особи Національної гвардії України, у тому числі командир військової частини НОМЕР_1 , керуються положеннями чинного законодавства України. Зазначено, що до військової частини було скеровано рапорт з проханням письмового роз`яснення причини затримання ОСОБА_1 на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 після закінчення умов контракту, на який було надано відповідь із роз`ясненнями та скеровано на адресу за місцем проживання за вх. № 1/34-499 від 19.05.2016.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки закінчення мобілізації не припиняє існування особливого періоду, а його закінчення пов`язане виключно з виданням Президентом України Указу про демобілізацію, а на момент розгляду цієї справи, Президентом України питання про демобілізацію осіб, призваних на військову службу за контрактом не вирішувалось. У зв`язку із вказаним, відповідач правомірно не задовольнив рапорт позивача від 03.02.2016 про звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту. При цьому, у зв`язку з дією особливого періоду в державі, неможливістю звільнення військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України військовослужбовця ОСОБА_1 по закінченню умов контракту, витребувані в заяві документи не могли бути надані, оскільки оформляються за наслідками звільнення.
Суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції погоджується, з огляду на таке.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що задекларовано в Конституції України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби регулюється Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Види військової служби визначені частиною 6 цієї ж статті, серед яких військова служба за контрактом.
Порядок звільнення з військової служби регламентується ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до п. б ч. 2 ст. 26 цього Закону звільнення зі служби проводиться: військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - на підставах, передбачених частиною 6, з урахуванням випадків, визначених частиною 8 цієї статті.
Згідно з ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби: в т.ч. у зв`язку із закінченням строку контракту.
Строки військової служби визначено ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 23 цього Закону у разі настання особливого періоду: 1) для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба продовжується понад встановлені строки: у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) - до термінів, визначених рішенням Президента України, крім випадків, визначених ч. 8 ст. 26 цього Закону; з моменту введення воєнного стану (настання воєнного часу) - до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених ч. 8 ст. 26 цього Закону; 2) для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та ч.8 ст.26 цього Закону.
Відповідно до пункту 252 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, у разі оголошення мобілізації і настання особливого періоду військовослужбовці Збройних Сил України звільненню не підлягають та продовжують проходити військову службу понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Накази про звільнення з військової служби військовослужбовців, не виключених із списків особового складу військових частин, підлягають скасуванню, крім наказів про звільнення у відставку військовослужбовців, визнаних за станом здоров`я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку, та в запас за підставами, що відповідають підставам звільнення, визначеним ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Таким чином, законодавець пов`язує продовження дії контракту понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації не з часом дії особливого періоду, а з моментом його настання.
При цьому, зазначена норма обмежує продовження дії контракту понад встановлені строки щодо певної категорії осіб, визначених ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Як встановлено судом першої інстанції, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, позивач до категорій осіб, визначених ч. 8 ст. 26 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу», не відноситься.
Згідно з ч. 2, ч. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» для громадян України з числа осіб рядового складу, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади. Строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється тривалістю 3 роки.
У разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба, а для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім певних випадків.
Відповідно до п. 31 ч. 1 ст. 85, п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію, а відповідний Указ Президента України підлягає затвердженню Верховною Радою України.
Протягом 2014 - 2015 років Президентом України неодноразово приймалися рішення про часткову мобілізацію, а саме: Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 (затверджено Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII), Указ Президента України від 06 травня 2014 року № 454 (затверджено Законом України від 06 травня 2014 року № 1240- VII), Указ Президента України від 21 липня 2014 року № 607 (затверджено Законом України від 22 липня 2014 року № 1595-VII), Указ Президента України від 14 січня 2015 року № 15 (затверджено Законом України від 15 січня 2015 року № 113-VIII).
Відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію; Голові Служби безпеки України, начальнику Управління державної охорони України, Голові Служби зовнішньої розвідки України, вищому командуванню Національної гвардії України, керівникам центральних органів виконавчої влади, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту, перевести підпорядковані військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту на організацію та штати воєнного часу.
Крім того, пунктом 5 Указу Президента України від 14.01.2015 № 15/2015 зобов`язано Кабінет Міністрів України перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь повна готовність.
Отже, з моменту прийняття Президентом України Указу від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні настав особливий період, зокрема, Збройні Сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду, а в подальшому Указом Президента України від 14.01.2015 № 15/2015 переведено національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду.
Нормою ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відтак, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду, при цьому таке пов`язане виключно з виданням Президентом України Указу про демобілізацію.
На сьогодні в Україні діє особливий період. В проміжках між періодами проведення мобілізації, а саме: з лютого 2014 року по 06 травня 2014 року, з 21 червня по 23 липня 2014 року, з 07 вересня 2014 року по 20 січня 2015 року, стан особливого періоду не припинявся.
Станом на час виникнення спірних правовідносин, відсутній Указ Президента України про оголошення демобілізації в розумінні ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а тому відсутні підстави для звільнення ОСОБА_1 з військової служби, оскільки він вважається таким, що проходить військову службу за контрактом, укладеним 26 квітня 2013 року та продовженим наказом від 26 квітня 2016 року № 82 на строк до оголошення демобілізації.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правомірність продовження дії контракту укладеного між ОСОБА_1 та Міністерством внутрішніх справ України в особі командира військової частини НОМЕР_1 ВВ МВС України, оскільки дія такого закінчилася в особливий період, а поданий позивачем рапорт про звільнення зі служби не обґрунтований посиланням на п. «а» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», то йому правомірно відмовлено у звільненні з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту та продовжено військову службу понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації.
Частиною 1 статті 200 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.
Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 211, 254 КАС України, суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року у справі № 813/1688/16 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.
На ухвалу протягом двадцяти днів, після набрання нею законної сили, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

В.В. Ніколін