Справа № 826/18778/16
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2016-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

05 грудня 2016 року м. Київ № 826/18778/16

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Балась Т.П., розглянувши позовну заяву і додані до неї матеріали

за позовом ОСОБА_1
до Міністерства юстиції України
про зобов'язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України про:

- визнання таким, що втратило законну силу рішення апеляційної комісії Державної пенітенціарної служби України від 15.09.2016 про розподіл засудженого ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 відбувати покарання в ВК-58 Хмельницької області,

- зобов'язати відповідача розподілити ОСОБА_1 відбувати покарання в Дніпропетровську установу відбування покарань № 4 місто Дніпро чи інші заклади виконання покарань в Дніпропетровській області, де є спеціально облаштовані для відбування довічного сроку відбування покарання відділи, ВК № 89 місто Дніпро, Криворізьку установу відбування покарань № 3 Дніпропетровської області.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 107 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства і чи підсудна позовна заява даному адміністративному суду.

Розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали, суд дійшов висновку, що даний позов не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною першою статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначено юрисдикцію адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ, тобто справ, які належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Поряд з переліком категорій спорів, що є предметом адміністративного судочинства, у частині третій статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України наведені категорії справ публічно-правового характеру, які не належать до адміністративної юрисдикції.

Так, зокрема, пунктом 2 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи, що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

Отже обов'язковими умовами віднесення справи до адміністративної юрисдикції має бути участь у ній суб'єкта владних повноважень і тільки за умов, якщо оскаржуються його дії, бездіяльність або рішення при здійсненні ним владних управлінських функцій, а розгляд такого публічного-правового спору не належить вирішувати в порядку іншого виду судочинства.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позовні вимоги зводяться до визнання таким, що втратило законну силу рішення апеляційної комісії Державної пенітенціарної служби України від 15.09.2016 про розподіл засудженого ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 відбувати покарання в ВК-58 Хмельницької області, зобов'язання відповідача розподілити ОСОБА_1 відбувати покарання в Дніпропетровську установу відбування покарань № 4 місто Дніпро чи інші заклади виконання покарань в Дніпропетровській області, де є спеціально облаштовані для відбування довічного сроку відбування покарання відділи, ВК № 89 місто Дніпро, Криворізьку установу відбування покарань № 3 Дніпропетровської області.

Відповідно до частини 1 статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого.

Частиною 2 статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України встановлено, що переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Нормативно правовим актом, який регулює порядок переведення засуджених є Інструкція про порядок розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі, затверджена наказом Міністерства юстиції України №222/5 від 08.02.2012, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10 лютого 2012 р. за N 213/20526.

Таким чином, судом встановлено, що вимоги позивача пов'язані із питаннями, які виникають під час виконання вироку, який є завершальною стадією кримінального процесу та регулюються нормами кримінально-процесуального права і становлять зміст стадії виконання вироку.

Питання, пов'язані з виконанням вироку, вирішуються судом за правилами кримінального процесуального законодавства України згідно з розділом VIII "Виконання судових рішень" Кримінального процесуального кодексу України.

Відповідно до положень статті 537 Кримінального процесуального кодексу України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання: 1) про відстрочку виконання вироку; 2) про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; 3) про заміну невідбутої частини покарання більш м'яким; 4) про звільнення від відбування покарання вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років; 5) про направлення для відбування покарання жінок, звільнених від відбування покарання внаслідок їх вагітності або наявності дітей віком до трьох років; 6) про звільнення від покарання за хворобою; 7) про застосування до засуджених примусового лікування та його припинення; 8) про направлення звільненого від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком; 9) про звільнення від призначеного покарання з випробовуванням після закінчення іспитового строку; 10) про заміну покарання відповідно до частини п'ятої статті 53, частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України;11) про застосування покарання за наявності кількох вироків;12) про тимчасове залишення засудженого у слідчому ізоляторі або переведення засудженого з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або колонії до слідчого ізолятора для проведення відповідних процесуальних дій під час досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених іншою особою або цією самою особою, за які вона не була засуджена, чи у зв'язку з розглядом справи в суді; 13) про звільнення від покарання і пом'якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України; 13-1) про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань; 13-2) про застосування заходу стягнення до осіб, позбавлених волі, у виді переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери); 13-3) про зміну обов'язків, покладених на засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням; 14) інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Відповідно до положень статті 539 Кримінального процесуального кодексу України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Частиною 2 вказаної статті КПК України встановлено, що клопотання (подання) про вирішення питання, пов'язаного із виконанням вироку, подається:

1) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2 - 4, 6, 7 (крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні), 13-1, 14 частини першої статті 537 цього Кодексу;

2) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 10 (у частині клопотань про заміну покарання відповідно до частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України), 11, 13, 13-2 частини першої статті 537 цього Кодексу;

3) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого проживає засуджений, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 5, 8, 9, 13-3 частини першої статті 537 цього Кодексу;

4) до суду, який ухвалив вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 1, 10 (в частині клопотання про заміну покарання відповідно до частини п'ятої статті 53 Кримінального кодексу України), 12 (у разі якщо вирішення питання необхідне в зв'язку із здійсненням судового розгляду, воно вирішується судом, який його здійснює), 14 частини першої статті 537, статті 538 цього Кодексу.

При цьому відповідно до ч. 9 ст. 539 КПК України розгляд справ щодо питань, визначених у пункті 13-1 частини першої статті 537 цього Кодексу, а саме про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань, здійснюється в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з ст. 11 Кримінально-виконавчого кодексу України, установами виконання покарань є: арештні доми, кримінально-виконавчі установи, спеціальні виховні установи.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що в порядку адміністративного судочинства такі справи вирішуються відповідно по п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України місцевим судом, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, а не окружним адміністративним судом.

Виходячи зі змісту позову, суд вважає, що позовні вимоги заявлені не в порядку пункту 13-1 ч. 1 ст. 537 КПК України, оскільки позивачем оскаржується фактично рішення Апеляційної комісії Державної пенітенціарної служби України та заявляється вимога про зобов'язання розподілити ОСОБА_1 відбувати покарання в Дніпропетровську установу відбування покарань № 4 місто Дніпро чи інші заклади виконання покарань в Дніпропетровській області, де є спеціально облаштовані для відбування довічного сроку відбування покарання відділи, ВК № 89 місто Дніпро, Криворізьку установу відбування покарань № 3 Дніпропетровської області, а відтак зазначена справа підлягає розгляду в порядку кримінального судочинства.

Як вбачається із позовної заяви позивач визначив Міністерство юстиції України як відповідача у справі, проте позовні вимоги фактично заявлені до Апеляційної комісії Державної пенітенціарної служби України.

Виходячи з вищенаведених норм законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо переводу позивача до іншого виправного закладу, пов'язані з виконанням вироку суду в кримінальній справі, та є однією із стадій кримінального процесу, а тому підлягають вирішенню в порядку кримінального судочинства, що виключає можливість їх розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини шостої статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом до Міністерства юстиції України про зобов'язання вчинити дії та роз'яснити, що заявлені позовні вимоги належить розглядати суду, який ухвалив вирок.

На підставі вищенаведеного, пункту 1 частини першої статті 109, статті 165 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У Х В А Л И В:

1. Відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження в адміністративній справі.

2. Ухвалу про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами надіслати позивачу.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.П. Балась