Справа № 712/9518/16-а
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 712/9518/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Мельник І.О. Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
У Х В А Л А
17 січня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді - Степанюка А.Г.,
суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,
при секретарі - Ліневській В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Черкаської міської ради про визнання незаконною відмови та стягнення коштів, -
У серпні 2016 року ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до виконавчого комітету Черкаської міської ради (далі Відповідач, Виконком Черкаської міськради) про:
- визнання незаконною відмови Виконкому Черкаської міськради у виплаті ОСОБА_1 компенсації за належне до отримання житлове приміщення;
- стягнення з Відповідача на користь Позивача 401 874,00 грн. в якості грошової компенсації за належне до отримання житлове приміщення, як особі, що перебуває на позачерговому квартирному обліку.
Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.11.2016 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством не передбачено порядку надання військовослужбовцям, які потребують поліпшення житлових умов та перебувають на обліку виконавчих комітетів міських рад, та членам їх сімей грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Підкреслює, що відсутність нормативного механізму отримання компенсації за належне до отримання житлове приміщення не може обмежувати відповідне право військовослужбовця, який потребує поліпшення житлових умов. Наголошує, що відсутність у міському бюджеті видатків на будівництво нової житлової площі не є підставою для звільнення Відповідача від обов`язку забезпечити виплату грошової компенсації.
У судовому засіданні повноважний представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд вимоги останньої задовольнити повністю.
Представник Відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, наголошуючи на обґрунтованості рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з такого.
Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 згідно посвідчення серії НОМЕР_1 від 25.01.2013 року є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни (а.с. 9).
Згідно рішення Виконкому Черкаської міськради від 19.02.2013 року №175 (а.с. 11) Позивача переведено до списку позачергового отримання житла у відповідності до вимог п. 18 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
26.10.2015 року Позивач звернувся до Прем`єр-міністра України із заявою, в якій просив надати допомогу при вирішенні питання щодо поліпшення житлових умов та розглянути можливість одержання грошової компенсації за належне для отримання житлове приміщення відповідно до п. 1-1 ст. 40 Житлового кодексу України (а.с. 12).
За наслідками розгляду вказаної заяви листом Виконкому Черкаської міськради від 26.11.2015 року №6504-2 (а.с. 13) ОСОБА_1 було повідомлено, що забезпечення житлом буде вирішуватися згідно житловим законодавством за умови наявності відповідної жилої площі та достатнього фінансування.
Крім того, Відповідачем на адресу Позивача у додаток до попередньої відповіді було направлено лист від 11.12.2015 року №6504-2 (а.с. 14), в якому зазначено, що постанова Кабінету Міністрів України від 08.10.2012 року №1036 «Про затвердження Порядку визначення розміру та надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення», що передбачено ст. 48-1 ЖК України та ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», втратила чинність. Крім іншого, зауважено, що у міському бюджеті видатки на здійснення зазначеної компенсації не передбачені.
За результатами розгляду звернень ОСОБА_1 на особистому прийомі у міського голови Відповідачем на адресу Позивача направлено лист від 19.05.2016 року №3298-2; 3299-2 (а.с. 15-16), в якому зазначено, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року №728 Порядок визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення не передбачає надання грошової компенсації особам, які перебувають на квартирному обліку при виконавчих комітетах міських рад. Крім того, вказано на відсутність видатків на здійснення зазначеної компенсації.
На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз положень ст. ст. 40, 48-1 Житлового кодексу України, ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року №728 Порядок визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що чинним законодавством не передбачено механізму надання військовослужбовцям, які потребують поліпшення житлових умов і перебувають на квартирному обліку при виконавчих органах міських рад, компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.
Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» інвалідам війни та прирівняним до них особам надаються такі пільги, зокрема, позачергове забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій. Особи, зазначені в цій статті, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, а інваліди I групи з числа учасників бойових дій на території інших країн - протягом року.
З наведеного випливає, що Позивач як інвалід війни та особа, яка потребує поліпшення житлових умов, має право на позачергове забезпечення житлом протягом двох років з дня взяття на квартирний облік. Аналогічну норму містять положення абз. 2 ч. 1 ст. 46 ЖК України.
Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 34 Житлового кодексу України громадяни визнаються потребуючими поліпшення житлових умов і з інших підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.
Громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, беруться на облік для одержання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду та вносяться до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, порядок ведення якого визначає Кабінет Міністрів України.
Приписи ч. 1 ст. 40 ЖК України визначають, що громадяни перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до одержання житлового приміщення, за винятком випадків, передбачених частиною другої цієї статті.
Відповідно до п. 1-1 ч. 2 ст. 40 Житлового кодексу громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадку одноразового одержання за їх бажанням від органів державної влади або органів місцевого самоврядування грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення у встановленому порядку.
Статтею 48-1 ЖК України передбачено, що порядок та розмір надання громадянам грошової компенсації за належні їм для отримання жилі приміщення визначаються Кабінетом Міністрів України.
Отже, необхідною та обов`язковою умовою реалізації громадянами права на отримання грошової компенсації за належні їм для отримання жилі приміщення є встановлення Урядом України відповідного порядку та розміру її надання.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року №728 затверджено Порядок визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення (далі Порядок №728).
Пунктом 2 вказаної постанови установлено, що надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення здійснюється в межах коштів, що передбачаються у державному бюджеті для виконання Комплексної програми забезпечення житлом військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби та членів їх сімей, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 1999 р. № 2166.
Міністерство оборони, Міністерство внутрішніх справ, Міністерство інфраструктури, Адміністрація Державної прикордонної служби, Служба безпеки, Служба зовнішньої розвідки, Національна гвардія, Управління державної охорони, Державне космічне агентство та Адміністрація Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації визначають щороку в межах бюджетних призначень для забезпечення житлом військовослужбовців на відповідний бюджетний рік видатки на надання грошової компенсації за належні для отримання військовослужбовцями та членами їх сімей жилі приміщення, а Державна служба з надзвичайних ситуацій - видатки на надання грошової компенсації за належні для отримання особами, звільненими з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, та членами їх сімей жилі приміщення.
Відповідно до п. 1 Порядку №728 останній встановлює механізм визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей, що перебувають разом з ними на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, який ведеться у військових частинах, органах, підрозділах, загонах, військових навчальних закладах, установах (далі - військові частини), а у разі їх розформування - у військових комісаріатах та квартирно-експлуатаційних установах (організаціях), за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення (далі - компенсація).
Тобто, його приписи поширюють свою дію на військовослужбовців та членам їх сімей, що перебувають разом з ними на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, який ведеться у, по-перше, військових частинах, органах, підрозділах, загонах, по-друге, військових навчальних закладах, установах (далі - військові частини), по-третє, у разі їх розформування - у військових комісаріатах та квартирно-експлуатаційних установах (організаціях).
З урахуванням наведеного судова колегія повністю погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що положення Порядку №728 не поширюють свою дію на правовідносини, що виникають між військовослужбовцем, який потребує поліпшення житлових умов і перебуває на квартирному обліку у виконавчому органі міської ради, та відповідною радою.
Разом з тим, нормативний акт Уряду України, який би визначав порядок, процедуру та розміри грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення військовослужбовцями, що потребують поліпшення житлових умов і перебувають на квартирному обліку у виконавчому органі міської ради, на момент виникнення спірних правовідносин відсутній.
Отже, на час виникнення спірних правовідносин був відсутній механізм реалізації положень ст. 48-1 ЖК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Таким чином, Відповідач не мав юридично обґрунтованих підстав фінансувати виплату грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення.
Наведеним, у свою чергу, спростовується твердження Апелянта про те, що відсутність підзаконного акту не може бути перешкодою для реалізації гарантованого законом права на отримання грошової компенсації.
Крім того, судовою колегією враховується, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» передбачено, що норми і положення, зокрема, ст. 48-1 Житлового кодексу застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів.
У межах правового поля вищевикладеного, а також у контексті доводів Апелянта про те, що відсутність бюджетних коштів не може бути перешкодою для реалізації особою гарантованого законом права на соціальне забезпечення, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.
Судом апеляційної інстанції поряд з іншим враховується і правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 року, в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.
Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні правові підстави для виплати Позивачу грошової компенсації за належне до отримання житлове приміщення, як особі, що перебуває на позачерговому квартирному обліку.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.
Згідно ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду без змін.
Керуючись ст.ст. 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Черкаської міської ради про визнання незаконною відмови та стягнення коштів, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк
Судді В.В. Кузьменко
О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.