Справа № 808/2610/16
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2016-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

20 грудня 2016 рокусправа № 808/2610/16
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Чепурнова Д.В. Мельника В.В.

за участю секретаря судового засідання: Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2016 року

у адміністративній справі № 808/2610/16 за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2016 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, та повернуто ОСОБА_1 судовий збір у сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривню 20 (двадцять) копійок, який сплачений за квитанцією № ПІ20/4586222/2 від 30 серпня 2016 року. Одночасно, на виконання вимог частини шостої статті 109 КАС України, ОСОБА_1 роз'яснено, що розгляд такої справи віднесено до юрисдикції господарського суду в порядку та за правилами Господарського процесуального кодексу України, і разом з копією ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі ОСОБА_1 надіслано позовну заяву з усіма доданими до неї матеріалами, а також роз'яснено позивачу, що відповідно до частини п'ятої статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Зазначена ухвала суду першої інстанції оскаржена позивачем про справі з підстав помилкового застосування норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання щодо можливості відкриття провадження у адміністративній справі та вирішення її по суті, у зв'язку з чим просить скасувати ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду, а матеріали справи повернути до суду першої інстанції для розгляду її по суті.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, а також перевіривши ухвалу суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позов у цій справі до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни був пред'явлений ОСОБА_1 внаслідок порушення її прав, як кредитора ПАТ «ВіЕйБі Банк» за укладеним договором про банківський вклад НОМЕР_2 від 12 грудня 2006 року, №266146/2011, №715289/2014 від 03 січня 2014 року, на виконання яких нею, як вкладником було внесено на депозит в ПАТ «ВіЕйБі Банк» грошові кошти на рахунок НОМЕР_1 в розмірі 30040,00 доларів США, у зв'язку з чим позивач просить зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» Славкіну Марину Анатоліївну включити її вимоги до Реєстру акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» на загальну суму 412 987 (чотириста дванадцять тисяч дев'ятсот вісімдесят сім) грн. 84 (вісімдесят чотири) коп. шляхом внесення змін до Реєстру акцептованих вимог кредиторів та віднести ї вимоги до відповідної черги в порядку, встановленому чинним законодавством.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що даний спір не є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а дана справа повинна розглядатись у порядку господарського судочинства.

Зазначені висновки суд першої інстанції вмотивовував спираючись на положення ч.3 ст.2 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст.1 Закону України "Про банки і банківську діяльність", п.6 ч.1 ст.2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", і ст.12 Господарського процесуального кодексу України, та тим, що спір між позивачами та Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" виник на стадії ліквідації ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", а тому повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

Крім того, на підтвердження наведеної у попередньому абзаці правової позиції, суд першої інстанції послався на практику Верховного Суду України, викладену у постанові суду від 15 червня 2016 року по справі №826/20410/14 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР №58986596).

Колегія суддів не погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції та вважає, що спір у цій справі є публічно-правовим, а тому підлягає розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За приписами ч. 1 ст. 55, ч. 3 ст. 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції.

З метою реалізації конституційних прав кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, захисту виборчих прав, права на доступ до публічної служби тощо в Україні в системі судів загальної юрисдикції утворено адміністративні суди.

За змістом ч. 2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Тобто, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов'язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування.

За правилами ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Визначення видів публічних правовідносин (управлінські правовідносини та правовідносини, пов'язані з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень) - зазначені у ч. 1 ст. 17 КАС України, в частині другій якої встановлено перелік публічно-правових спорів, що підпадають під юрисдикцію адміністративних судів, перелік публічно-правових справ, що не належать до предмета адміністративної юрисдикції чітко визначено в частині третій ст. 17 КАС України.

Судова колегія звертає увагу на те, що у даній справі, вирішуються спірні правовідносини в рамках норм Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон № 4452-VI), який є

спеціальним, та нормами якого регулюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України.

Відповідно до ч.1 і ч.2 ст.3 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 та ч. 3 ст. 12 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" виконавча дирекція Фонду здійснює управління поточною діяльністю Фонду; виконавча дирекція Фонду має такі повноваження у сфері забезпечення відшкодування коштів за вкладами: 1) визначає порядок ведення реєстру учасників Фонду; 2) визначає порядок відшкодування Фондом коштів за вкладами відповідно до розділу V цього Закону; 3) визначає порядок ведення банками бази даних про вкладників та ведення Фондом відповідної узагальненої бази даних; 4) приймає рішення про відшкодування коштів за вкладами у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 5) затверджує порядок визначення банків-агентів та визначає на підставі цього порядку банків-агентів; 6) приймає рішення про оплату Фондом витрат, пов'язаних із процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, у межах кошторису витрат Фонду, затвердженого адміністративною радою Фонду; 7) встановлює вимоги до змісту договорів банківського вкладу, договорів банківського рахунка з питань, що стосуються функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб.

Частина 1 ст. 26 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачає, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

За правилами ч.ч. 1-3 ст. 27 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що Уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Отже, оскільки Фонд, як юридична особа публічного права - є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, а уповноважена особа Фонду виконує від імені Фонду делеговані останнім повноваження щодо гарантування вкладів фізичних осіб, і відповідно діє як суб'єкт публічного права, судова колегія приходить до висновку, що спори, які виникають у правовідносинах в рамках Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" - є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами КАС України.

Стосовно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 16 лютого 2016 року у справі №21-4846а15 та від 15 червня 2016 року у справі №826/20410/14 (на які посилається суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі та відповідач по справі в письмових запереченнях проти апеляційної скарги), щодо того, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів, судова колегія зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Однак, судова колегія в даному випадку вважає за доцільне та необхідне відступити від правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 16 лютого 2016 року у справі №21-4846а15 та від 15 червня 2016 року у справі №826/20410/14, оскільки висновки Верховного Суду України у вище вказаних постановах зводиться до того, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на правовідносини, які регулюються нормами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон №2343-XII), якими визначено умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів, і відповідно, всі виниклі на стадії ліквідації (банкрутства) банку спори належить вирішувати у порядку, визначеному нормами Господарського процесуального кодексу України.

Проте, судова колегія звертає увагу на те, що у даній справі спірні правовідносини виникли у рамках норм Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", за приписами якого ліквідаційна процедура, яка застосовується при ліквідації банку у силу відмінного правового регулювання, відрізняється від процедури, передбаченої нормами Закону Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" №2343-XII.

Зокрема, відповідно до ст. 7 Закону №2343-XII, порядок ліквідації банкрута здійснюється шляхом застосування судових процедур банкрутства.

Тобто, нормами Закону №2343-XII регулюються відносини щодо відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, які вирішуються у порядку, визначеному нормами ГПК України, і необхідною умовою для застосування до спірних правовідносин у частині задоволення кредиторських вимог у рамках норм Закону №2343-XII є безпосередня наявність порушення справи про банкрутство у господарському суді.

В даному ж спірному випадку, ліквідація банку ПАТ «ВіЕйБі Банк» згідно ч. 1 ст. 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» здійснюється на підставі постанови Правління Національного банку України у рамках норм Закону № 4452-VI, якими не передбачено порушення справи про банкрутство у господарському суді, а тому, у даному випадку, норми Закону №2343-XII до спірних правовідносин не застосовуються.

Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 2, ч.ч. 1, 2 ст. 3, ч. 1 ст. 34, ч. 8 ст. 36, ч. 1 ст. 54 Закону № 4452-VI, уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів ". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Таким чином, враховуючи у сукупності вище викладені норми та з'ясовані обставини, а також з метою дотримання вимог ст. 17 КАС України, судова колегія приходить до висновку про наявність підстав для відступлення від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 16 лютого 2016 року у справі №21-4846а15 від 15 червня 2016 року у справі №826/20410/14 та вважає, що спір у цій справі між позивачем, як вкладником ПАТ «ВіЕйБі Банк», та уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк», як особою, що наділена владними управлінськими функціями по відношенню до вкладників ПАТ «ВіЕйБі Банк» - підлягає вирішенню саме у порядку адміністративного судочинства, як публічно-правовий спір.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу в порушення п.1 ч.1 ст.109 КАС України, оскільки юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності .

За таких обставин ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у адміністративній справі та вирішення її по суті.

Керуючись п.3 ч.1 ст.199, ст.203, ст.205, ст.206 КАС України, судова колегія -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2016 року - скасувати, та повернути матеріали справи до того ж суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі та вирішення її по суті.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: Д.В. Чепурнов

Суддя: В.В. Мельник