Справа № 826/15964/16
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
17 січня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді - Степанюка А.Г.,
суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,
при секретарі - Ліневській В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України про стягнення вартості власного речового майна, -
В С Т А Н О В И Л А:
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України (далі Відповідач, Центр) про стягнення з Відповідача грошової оцінки власного речового майна в сумі 8 149,30 грн.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.10.2016 року відмовлено у відкритті провадження у справі. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки є така, що набрала законної сили, постанова суду у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, у відкритті провадження необхідно відмовити згідно вимог п. 2 ч. 1 ст. 109 КАС України.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Наголошує на невірному визначенні судом предмету позову, що спричинило ухвалення невірного рішення.
У судовому засіданні Апелянт доводи апеляційної скарги підтримав та просив її вимоги задовольнити повністю з підстав, викладених в останній.
Представник Відповідача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін. Водночас, у письмових запереченнях на апеляційну скаргу Центр просить змінити ухвалу суду першої інстанції в частині зазначення підстави для відмови у відкритті провадження постанову Вищого адміністративного суду України від 21.01.2015 року у справі №826/6966/13.
Разом з тим, такі вимоги заперечення на апеляційну скаргу не можуть бути предметом розгляду суду апеляційної інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ст. 191 КАС України особи, які беруть участь у справі, мають право подати до адміністративного суду апеляційної інстанції заперечення на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом встановленого судом апеляційної інстанції строку.
Заперечення на апеляційну скаргу містить: 1) найменування адміністративного суду апеляційної інстанції; 2) ім`я (найменування), поштову адресу особи, яка подає заперечення на апеляційну скаргу, а також номер засобу зв`язку, адресу електронної пошти, якщо такі є; 3) номер адміністративної справи в адміністративному суді апеляційної інстанції, якщо він повідомлений судом апеляційної інстанції; 4) обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги; 5) у разі необхідності - клопотання особи, яка подає заперечення на апеляційну скаргу; 6) перелік матеріалів, які додаються.
У запереченні на апеляційну скаргу зазначається, чи особа бажає взяти участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, чи просить суд розглянути справу за її відсутності.
Заперечення на апеляційну скаргу підписується особою, що його подає, або її представником, який додає оформлений належним чином документ про свої повноваження, якщо це не було зроблено в суді першої інстанції.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що заперечення на апеляційну скаргу є письмовою формою висловлення незгоди з доводами апелянта, оцінка яким надається судом апеляційної інстанції у ході розгляду і вирішення справи.
Натомість, процесуальний закон визначає форму оскарження рішення суду першої інстанції у вигляді подання апеляційної скарги на таке рішення у строки, порядок та спосіб, передбачені ст. ст. 185-187 КАС України. Жодних застережень з приводу можливості перегляду судового рішення в апеляційному порядку за результатами розгляду заперечення на апеляційну скаргу Кодекс адміністративного судочинства України не містить.
Аналогічний висновок випливає й зі змісту ч. 1 ст. 195 КАС України, згідно якої суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.
Отже, оскільки перегляд судового рішення повинен здійснюватися у межах вимог апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що викладені у запереченнях Центру на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вимоги, що не стосуються суті апеляційної скарги Відповідача, не підлягають апеляційному розгляду у порядку адміністративного судочинства.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції без змін, виходячи з такого.
З такими висновками Окружного адміністративного суду м. Києва колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 109 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі лише, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили: постанова суду; ухвала суду про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі; ухвала про закриття провадження в адміністративній справі; ухвала про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до адміністративного суду (крім випадків, коли така ухвала винесена до відкриття провадження в адміністративній справі).
Тобто, підставою для відмови у відкритті провадження у справі за п. 2 ч. 1 ст. 109 КАС України є наявність таких передбачених процесуальним законом обставин у сукупності набрання законної сили судовим рішенням у спорі: між тими самими сторонами; про той самий предмет; з тих самих підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.01.2012 року у справі №2а-6331/11/2670, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.03.2015 року, частково задоволено позовні вимоги Позивача до Генерального штабу Збройних Сил України, Тилу Збройних Сил України (Військова частина НОМЕР_1 ) та, зокрема, визнано протиправною бездіяльність Генерального штабу Збройних Сил України (Фінансове управління) щодо непроведення розрахунку з Позивачем на день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 (31.03.2011 року) належним грошовим і речовим забезпеченням (грошовою компенсацією замість належного до видачі речового майна звільненому у запас); визнано протиправним рішення начальника Тилу Збройних Сил України (командира військової частини НОМЕР_1 ) про виключення Позивача без його згоди зі списків особового складу військової частини (п. 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.03.2011 року №61) до повного розрахунку належним грошовим і речовим забезпеченням (грошовою компенсацією замість належного до видачі речового майна звільненому у запас).
При цьому, як вірно зауважив суд першої інстанції, саме невиконання Відповідачем судового рішення і стало підставою для звернення до суду із позовом про стягнення грошової оцінки власного речового майна в сумі 8 149,30 грн.
Поряд з цим, судовою колегією враховується, що, як вбачається з автоматизованої системи «Діловодство спеціалізованого суду», постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.05.2016 року у справі №826/4785/16 повністю задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до Центру та стягнуто з Відповідача грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у сумі 8 149, 30 грн. згідно довідки від 31.03.2011 року № 32.
Проте, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2016 року апеляційну скаргу Центру задоволено повністю рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.08.2016 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 було відмовлено.
Зміна формулювання позовних вимог зі: «стягнути з Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у сумі 8 149, 30 грн. згідно довідки від 31.03.2011 № 32» на: «стягнути з Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України грошову оцінку власного речового майна в сумі 8 149,30 грн.» не спростовує їх тотожність, про що помилково зазначає Апелянт.
З урахуванням наведеного судом апеляційної інстанції враховується, що у постанові від 30.03.2016 року у справі №823/1757/15 Верховний Суд України зазначив, що при наданні оцінки тотожності спорів суди повинні зазначити мотивування прийнятих рішень, дослідити підстави і обставини, якими Позивач обґрунтовує позовні вимоги.
Отже, оскільки на момент звернення Позивача із даним позовом є така, що набрала законної сили постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2016 року 826/4785/16 між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав, колегія суддів погоджується з висновками Окружного адміністративного суду м. Києва про необхідність відмови у відкритті провадження у справі згідно вимог п. 2 ч. 1 ст. 109 КАС України.
Оцінюючи посилання Апелянта на порушенням судом першої інстанції права ОСОБА_1 на доступ до правосуддя, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Зміст наведеної норми дає підстави для висновку, що формулювання: «в порядку, встановленому цим Кодексом», свідчить, що процесуальним законом передбачено ряд способів захисту прав, свобод або інтересів особи, які вона вважає порушеними. При цьому такі способи захисту можуть застосовуватися особою на певній стадії судового процесу.
Так, одним з основоположних принципів здійснення правосуддя в адміністративних судах є, зокрема, верховенство права, законність, рівністю учасників адміністративного процесу перед законом і судом, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішень адміністративного суду, крім випадків, установлених цим Кодексом, обов`язковість судових рішень (ст. 7 КАС України).
Відповідно до ст. 13 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які беруть участь у справі, а також особам, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов`язки, забезпечується право на апеляційне та касаційне оскарження рішень адміністративного суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Водночас, згідно ч. 2 ст. 14 КАС України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України. Зазначені положення процесуального закону повністю кореспондують приписам ч. 5 ст. 124 Конституції України.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що кожна особа має право на судовий захист, на апеляційне чи касаційне оскарження рішення суду, у тому числі у випадку, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси чи обов`язки. Водночас, застосування особами даної норми, на думку суду, жодним чином не повинно суперечити вимогам закріпленого в Основному Законі принципу обов`язковості судових рішень.
При цьому, у рішенні від 09.06.2011 року у справі «Желтяков проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру. Така процедура сама по собі не суперечить принципові юридичної визначеності в тій мірі, в якій вона використовується для виправлення помилок правосуддя. Однак, Суд повинен визначити, чи була така процедура застосована у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції.
При цьому судова колегія вважає за необхідне зауважити, що законодавцем передбачено можливість забезпечення виконання судового рішення по справі у випадку його невиконанням або неналежним виконанням суб`єктом владних повноважень.
Так, відповідно до ч. 9 ст. 267 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.
Крім того, як вірно підкреслив суд першої інстанції, згідно ч. 1 ст. 263 КАС України за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження можуть звернутися до адміністративного суду першої інстанції (незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий лист) із заявою про зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.
З урахуванням наведеного, судова колегія приходить до висновку, що оскаржуваним рішенням суд першої інстанції не допустив порушення прав Позивача на доступ до правосуддя, оскільки, постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, діяв у відповідності до норм матеріального та процесуального права з урахуванням принципу юридичної визначеності та остаточності судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 199 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін.
Приписи ч. 1 ст. 200 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 109, 160, 167, 195, 199, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України про стягнення вартості власного речового майна, - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк
Судді В.В. Кузьменко
О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.