Справа № 826/6719/16
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2016-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 грудня 2016 року 16:20 №826/6719/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кобилянського К.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача1) Головного управління Національної поліції у місті Києві, 2) Атестаційної комісії Головного управління Національної поліції у місті Києві №4 1) Атестаційна комісія Головного управління Національної поліції в місті Києві, 2) Деснянське управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві
про визнання протиправними та скасування результатів атестування та наказу, зобов'язання вчинити дії, стягнення коштів,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Атестаційної комісії Головного управління Національної поліції у місті Києві № 4, треті особи: Атестаційна комісія Головного управління Національної поліції в місті Києві, Деснянське управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві у якій просить суд (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог):

1) визнати протиправним та скасувати наказ від 31.03.2016 № 237 о/с в частині звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1;

2) поновити ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді заступника начальника Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, або в разі неможливості такого поновлення - на рівнозначну посаду в поліції;

3) стягнути із Головного управління Національної поліції у м. Києві на користь ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1) за час вимушеного прогулу 49 441,00 грн.;

4) стягнути із Головного управління Національної поліції у м. Києві на користь ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1) витрати на правову допомогу у розмірі 12712,00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду від 29.12.2016 позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасування результатів атестування від 24.11.2015 залишені без розгляду.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушено порядок проведення атестації ОСОБА_1, оскільки Законом України «Про професійний розвиток працівників» не передбачено проведення атестування працівників, які відпрацювали на відповідній посаді менше одного року, а тому результати атестування від 24.11.2015 є протиправними та підлягають скасуванню. Зазначив, що висновок атестаційної комісії не може бути виключною підставою для звільнення працівника, а тому наказ від 31.03.2016 № 237 о/с в частині звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню.

Головне управління Національної поліції у місті Києві проти позову заперечувало, мотивуючи тим, що атестація позивача була проведена законно на підставі та на умовах передбачених Законом України «Про Національну поліцію», в порядку визначеному Інструкцією про порядок проведення атестування поліцейських, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.11.2015 №1465 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 18.11.2015 за №1445/27890. Зазначив, що при прийнятті оскаржуваного наказу Головне управління Національної поліції у місті Києві діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений положеннями законодавства України.

Представники відповідача-2 та третіх осіб в судове засідання не з'явилися, письмових заперечень проти позову не надали.

Суд, встановивши відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, керуючись частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом Головного управління Національної поліції у місті Києві №5 о/с від 07.11.2015 ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.

Наказом Головного управління Національної поліції у місті Києві №237 о/с від 31.03.2016 ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції згідно з пунктом 5 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» через службову невідповідність.

Підставою для видачі вказаного наказу став атестаційний лист ОСОБА_1 з висновком апеляційної атестаційної комісії від 24.12.2015.

Позивач не погоджуючись із висновком апеляційної атестаційної комісії від 24.12.2015 та прийнятим наказом №237 о/с від 31.03.2016, звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Частина перша статті 57 Закону України «Про Національну поліцію» визначає, що атестування поліцейських проводиться з метою оцінки їхніх ділових, професійних, особистих якостей, освітнього та кваліфікаційного рівнів, фізичної підготовки на підставі глибокого і всебічного вивчення, визначення відповідності посадам, а також перспектив їхньої службової кар'єри.

Згідно з частиною другою статті 57 Закону України «Про Національну поліцію» атестування поліцейських проводиться:

1) при призначенні на вищу посаду, якщо заміщення цієї посади здійснюється без проведення конкурсу;

2) для вирішення питання про переміщення на нижчу посаду через службову невідповідність;

3) для вирішення питання про звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність.

Аналогічні норми в частині підстав для атестування містить також в Інструкції про порядок проведення атестування поліцейських, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.11.2015 №1465 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 18.11.2015 за №1445/27890 (далі - Інструкція), зокрема її пункт 3 розділу І.

Відповідно до частини третьої статті 57 Закону України «Про Національну поліцію» атестування проводиться атестаційними комісіями органів (закладів, установ) поліції, що створюються їх керівниками.

Частина четверта статті 57 Закону України «Про Національну поліцію» передбачає, що рішення про проведення атестування приймає керівник поліції, керівники органів (закладів, установ) поліції стосовно осіб, які згідно із законом та іншими нормативно-правовими актами призначаються на посади їхніми наказами.

Згідно з частиною п'ятою статті 57 Закону України «Про Національну поліцію» порядок проведення атестування поліцейських затверджується Міністром внутрішніх справ України.

Виходячи з наведених норм законодавства та мети проведення атестації, суд вважає, що прийняття рішення про проведення атестації відносно конкретного поліцейського та, власне, проведення атестації може мати місце у виключних випадках, а саме: при призначенні на вищу посаду, якщо заміщення цієї посади здійснюється без проведення конкурсу; для вирішення питання про переміщення на нижчу посаду через службову невідповідність; для вирішення питання про звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність.

При цьому, такі підстави для проведення атестації, як для вирішення питання про переміщення на нижчу посаду або звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність, є наслідком виявлення ознак невідповідності поліцейського займаній посаді, зокрема: в силу фізичного стану, хвороби, неналежної професійної підготовки, порушення порядку і правил несення служби; метою проведення атестації для вирішення питання про переміщення на нижчу посаду або звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність є вирішення можливості в той чи інший спосіб залишення на службі і, як крайній захід, пропозиція щодо звільнення зі служби у зв'язку зі службовою невідповідністю виходячи з професійних, моральних і особистих якостей.

Зазначене узгоджується із висновком Верховного Суду України, що викладений у постанові від 11.03.2014 у справі №21-13а14.

Згідно з підпунктом 2 пункту 1 розділу IV Інструкції організаційні заходи з підготовки та проведення атестування оголошуються наказами відповідних керівників і передбачають складання списків поліцейських, які підлягають атестуванню.

Таким чином, до списку поліцейських, які підлягають атестуванню, підлягають включенню лише ті поліцейські, відносно яких наявні підстави для проведення атестації, що передбачені частиною другою статті 57 Закону України «Про Національну поліцію».

У той же час як встановлено під час розгляду даної адміністративної справи наказом начальника Головного управління Національної поліції у місті Києві №7 від 01.12.2015, відповідно до Інструкції, з метою оцінки ділових, професійних, особистих якостей поліцейських, їх освітнього та кваліфікаційного рівнів на підставі глибокого і всебічного вивчення, визначення відповідності посадам, а також перспектив їхньої службової кар'єри в ГУ НП у місті Києві створено атестаційні комісії та затверджено їх склад, у тому числі й Атестаційної комісії Головного управління Національної поліції у місті Києві №4.

Разом з тим, матеріали справи не містять жодних наказів якими, на виконання підпункту 2 пункту 1 розділу IV Інструкції, затверджено списки поліцейських, які підлягають атестуванню та до яких включено позивача.

Не надано таких наказів відповідачем та третьою особою і під час розгляду даної справи.

Одночасно суд зазначає, що в атестаційному листі, складеному щодо позивача 17.12.2015, не вказано жодних підстав проведення його атестації, які визначені частиною другою статті 57 Закону України «Про Національну поліцію».

У той же час, представник Головного управління Національної поліції у місті Києві під час розгляду даної адміністративної справи посилався, як на підставу проведення атестації позивача та інших працівників поліції, на необхідність оцінки їх ділових, професійних, особистих якостей та рівня підготовленості.

Однак, суд зазначає, що вказана підстава суперечить приписам, передбаченим частиною другою статті 57 Закону України «Про Національну поліцію».

Таким чином, відповідачі, на яких покладено обов'язок доказування, не довели, що позивач підлягав атестації та, відповідно, включенню до списку поліцейських, які підлягають атестації, оскільки суб'єктом владних повноважень не було наведено підстав для проведення атестації ОСОБА_1, що передбачені частиною другою статті 57 Закону України «Про Національну поліцію», та не надано відповідних доказів, які б підтверджували, що позивач мав бути призначений на вищу посаду без проведення конкурсу, або щодо нього виявлено ознаки службової невідповідності, наприклад за станом здоров'я чи у зв'язку із не виконанням службових обов'язків.

У той же час, надаючи оцінку доводам позивача щодо допущених порушень вимог Інструкції під час проведення його атестування, суд також зазначає наступне.

У відповідності до положень пунктів 10-13 розділу IV Інструкції з метою визначення теоретичної та практичної підготовленості, компетентності, здатності якісно та ефективно реалізовувати на службі свої потенційні можливості атестаційна комісія проводить тестування поліцейського, який проходить атестування.

За результатами проведеного тестування атестаційна комісія встановлює мінімальний бал, що становить 25 балів за тестом на знання законодавчої бази (далі - професійний тест) та 25 балів за тестом на загальні здібності та навички, який в обов'язковому порядку ураховується атестаційною комісією при прийняті рішення, визначеного пунктом 15 цього розділу.

Атестаційна комісія при прийнятті рішення розглядає атестаційний лист та інші матеріали, які були зібрані на поліцейського, який проходить атестування.

За рішенням атестаційної комісії поліцейські, які проходять атестування, проходять співбесіду з відповідною атестаційною комісією.

Якщо поліцейський, який атестується, не з'явився на співбесіду з атестаційною комісією, то комісія приймає рішення без проведення співбесіди, про що робиться відповідний запис у протоколі засідання атестаційної комісії.

Атестаційна комісія за підписом голови має право робити відповідно до законодавства запити про надання необхідних матеріалів і документів, що стосуються службової діяльності поліцейського, який атестується.

Поліцейські, які проходять атестування, за їхньою згодою проходять тестування на поліграфі.

Пункт 15 розділу IV Інструкції встановлює, що атестаційні комісії на підставі всебічного розгляду всіх матеріалів, які були зібрані на поліцейського, під час проведення атестування шляхом відкритого голосування приймають один з таких висновків: 1) займаній посаді відповідає; 2) займаній посаді відповідає, заслуговує призначення на вищу посаду; 3) займаній посаді не відповідає, підлягає переміщенню на нижчу посаду через службову невідповідність; 4) займаній посаді не відповідає, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність.

Відповідно до пункту 16 розділу IV Інструкції атестаційні комісії при прийнятті рішень стосовно поліцейського повинні враховувати такі критерії:

1) повноту виконання функціональних обов'язків (посадових інструкцій);

2) показники службової діяльності;

3) рівень теоретичних знань та професійних якостей;

4) оцінки з професійної і фізичної підготовки;

5) наявність заохочень;

6) наявність дисциплінарних стягнень;

7) результати тестування;

8) результати тестування на поліграфі (у разі проходження).

За правилами, встановленими пунктами 17-20 розділу IV Інструкції атестаційна комісія проводить розгляд матеріалів за відсутності особи, щодо якої приймається рішення.

Голосування проводиться за відсутності особи, щодо якої приймається рішення, і запрошених осіб.

Рішення атестаційної комісії приймаються більшістю голосів присутніх на засіданні членів атестаційної комісії.

У разі рівного розподілу голосів вирішальним є голос голови атестаційної комісії.

Усі рішення атестаційної комісії оформлюються протоколом. У протоколі зазначаються дата і місце прийняття рішення, склад комісії, питання, що розглядалися, та прийняте рішення.

Наведені норми Інструкції свідчать, що висновок атестаційної комісії про відповідність чи не відповідність поліцейського займаній посаді приймається за результатами розгляду всіх матеріалів, які були зібрані на поліцейського, у тому числі: результати тестування за професійним тестом та тестом на загальні здібності та навички; атестаційний лист; матеріали співбесіди; документи, що надійшли на запити атестаційної комісії, результати тестування на поліграфі та матеріали особової справи поліцейського, з яких можна встановити повноту виконання функціональних обов'язків, показники службової діяльності, наявність заохочень та дисциплінарних стягнень.

В розділі ІІ атестаційного листа зазначений висновок прямого керівника позивача, згідно якого майор поліції ОСОБА_1, заступник начальника Деснянського УП ГУНП у місті Києві - займаній посаді відповідає.

Однак, за результатами атестування, як свідчить запис від 24.12.2015 року в атестаційному листі позивача, останній за професійним тестом набрав 32 балів із 60 максимально можливих, та за тестом на загальні навички - 15 балів із 60 максимально можливих, що є меншими мінімально встановлених балів, які становлять 25 балів за професійним тестом та 25 балів за тестом на загальні здібності та навички згідно до п. 10 розділу IV Інструкції.

Проте, з урахуванням встановлених під час розгляду справи обставин, суд приходить до висновку, що не набрання мінімальних балів за наслідками тестування не є безумовною підставою для прийняття рішення про невідповідальність поліцейського займаній посаді та звільнення його зі служби в поліції через службову невідповідність.

Окрім того, відповідно до протоколу від 24.12.2015, який був складений Атестаційною комісією Головного управління Національної поліції у місті Києві №4, останньою досліджувалися атестаційний лист, матеріали згідно зазначеного переліку та проводилась співбесіда з позивачем.

Однак, протокол від 24.12.2015 не містить в собі жодних відомостей щодо змісту такої співбесіди та недоліків, виявлених в поданих на атестацію документах, а також використаної інформації з відкритих джерел. Не були повідомлені такі відомості відповідачами та третіми особами і під час розгляду справи в суді.

Суд зазначає, що з дослідженого змісту документів, які були подані на розгляд Атестаційної комісії Головного управління Національної поліції у місті Києві №4 не було встановлено жодних відомостей, які б свідчили про неналежне виконання позивачем свої службових обов'язків в органах національної поліції, вказували на його службову невідповідність, підстав для застосування до нього обмежень, передбачених Законом України «Про очищення влади» та необхідність звільнення з органів національної поліції.

Таким чином, під час розгляду даної справи судом встановлено, що вищевказаний висновок Атестаційної комісії Головного управління Національної поліції у місті Києві №4, відображений в протоколі 24.12.2015, який слугував підставою для прийняття рішення про звільнення із служби в поліції через службову невідповідність є необґрунтованим та протиправним.

У той же час, наказом Головного управління Національної поліції у місті Києві №237 о/с від 31.03.2016 ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції згідно з пунктом 5 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» через службову невідповідність.

Надаючи оцінку правомірності вказаного наказу суд зазначає наступне.

Пункт 5 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» передбачає, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється через службову невідповідність.

У свою чергу визначення терміну «службова невідповідність» Закон України «Про Національну поліцію» не надає; тим не менше, виходячи із вимог та обмежень, що ставляться до поліцейського та загального розуміння понять, можна дійти висновку, що під службовою відповідністю мається на увазі відповідність поліцейського встановленим вимогам, добросовісне виконання вимог законодавства та дисциплінованість. Отже, службова невідповідність - це невідповідність займаній посаді в силу фізичного стану, хвороби, неналежної професійної підготовки, порушення порядку і правил несення служби тощо.

Оскільки, метою проведення атестації для вирішення питання про переміщення на нижчу посаду або звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність є вирішення можливості залишення на службі і, як крайній захід, пропозиція щодо звільнення зі служби у зв'язку зі службовою невідповідністю, в контексті норм Закону України «Про Національну поліцію» та Інструкції звільнення за через службову невідповідність може бути застосоване як вид дисциплінарного стягнення, про що зроблено висновок у постанові Верховного Суду України від 11.03.2014 у справі №21-13а14.

Згідно з положеннями статті 19 Закону України «Про Національну поліцію» у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

На момент прийняття оскаржуваних рішень та наказу Дисциплінарного статуту Національної поліції України ще не затверджено, тому, керуючись аналогією закону, суд вважає за можливе застосувати до відносин звільнення норми Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ.

Так, відповідно до статті 12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися дисциплінарні стягнення, зокрема, у вигляді звільнення з посади та звільнення з органів внутрішніх справ.

Згідно з порядком накладання дисциплінарних стягнень, визначеним у статті 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення.

При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Отже, на думку суду, поліцейський може бути звільнений через службову невідповідність на підставі пункту 5 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» лише в крайньому випадку та за умови дотримання порядку накладення дисциплінарного стягнення.

Разом з тим відповідачем-1 не доведено неможливості залишення позивача на службі в поліції, необхідності застосування крайньої міри у вигляді звільнення та порядку дотримання накладання дисциплінарного стягнення.

Суд звертає увагу на відсутність в матеріалах справи доказів, які б вказували на невідповідність позивача займаній посаді.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що звільнення позивача через службову невідповідність за пунктом 5 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» відбулось незаконно, тому наказ Національної поліції України №237 о/с від 31.03.2016, в частині, що стосується ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню, а позивач підлягає поновленню на посаді заступника начальника Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.

Відповідно до ч. 1 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, позивача належить поновити на посаді заступника начальника Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.

Щодо вимоги позивача про поновлення його на рівнозначну посаду в поліції, у разі неможливості поновлення в поліції на посаді заступника начальника Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, то необхідно зазначити наступне.

ОСОБА_1 проходив службу в поліції на посаді заступника начальника Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, а тому підлягає поновленню саме на цій посаді.

Суд не може поновити особу на посаді, яку не займав позивач на момент звільнення.

Враховуючи вище викладене, в задоволенні частини вимог щодо поновлення позивача на рівнозначну посаду в поліції, у разі неможливості поновлення в поліції на посаді заступника начальника Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві слід відмовити.

У відповідності до ч. 3 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі -Порядок), цей Порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу працівника (підпункт «з» пункту 1). У відповідності до частини 3 пункту 3 Порядку, збереження заробітної плати «у всіх інших випадках», до яких відноситься випадок й вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно довідки управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції у м. Києві від 22.04.2016 №1667 грошове забезпечення за останні два повних місяця роботи (січень, лютий) позивача складає 14 715,00 грн. (7357,50 грн. + 7357,50 грн.), відповідно середньоденний розмір грошового забезпечення складає 367,90 грн. (14 715,00 грн. (грошове забезпечення за останні два повних місяця роботи (січень, лютий) / 40 (кількість робочих днів у січні 2016 року (19 днів) та лютому 2016 року (21 день).

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку з 31 березня 2016 року по 29 грудня 2016 року, що становить 188 робочих днів.

Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу ОСОБА_1, становить 69 165,20 грн. (367,90 х 188).

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у межах суми стягнення за один місяць виконуються негайно.

Беручи до уваги наведену процесуальну норму суд вважає, що постанова у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві з 31 березня 2016 року та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 7 358,00 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення у розмірі 367,90 х 20 - середньоарифметичну кількість робочих днів за два останні місяці роботи (січень 19 днів + лютий 21 день / 2) без урахування відрахувань з нього податку з доходів фізичних осіб та соціального внеску підлягає негайному виконанню.

В частині судових витрат на оплату правової допомоги суд звертає увагу на наступне.

Згідно положеннями статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До складу витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, відносяться витрати на правову допомогу.

Відповідно до частини першої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. Частина третя зазначеної статті визначає, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Так, статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Судом встановлено, що згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 01 січня на рівні 1 378,00 грн., відповідно, розмір компенсації витрат на правову допомогу не повинен перевищувати 551,20 грн. за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

На підтвердження вказаних обставин позивач має надати суду докази надання правової допомоги адвокатом або іншим фахівцем в галузі права, наприклад, свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю, договір про надання правової допомоги, документи та первинні документи, що підтверджують фактичне надання послуг, докази сплати витрат на правову допомогу.

Матеріали справи підтверджують, що позивач уклав з адвокатом Климчуком О.М. договір про надання правової допомоги від 13.04.2016.

Згідно з актом приймання-передачі наданих послуг від 18.04.2016 позивачу надано правову допомогу, яка включає наступні етапи: первинна правова консультація (2 год. 30 хв.), вивчення обставин справи (4 год. 00 хв.), аналіз чинного законодавства України (5 год. 00 хв.), аналіз судової практики (3 год. 00 хв.), розробка тактики ведення судового процесу (4 год. 15 хв.), складання позовної заяви (5 год. 00 хв.), складання та відправлення адвокатського запиту (1 год. 30 хв.), загальною вартістю 12 712,30 грн.

Однак, аналізуючи акт приймання-передачі наданих послуг від 18.04.2016, суд приходить до висновку, що етап зі складання позовної заяви включає в себе такі дії як: вивчення обставин справи, аналіз чинного законодавства України, аналіз судової практики, розробка тактики ведення судового процесу, а тому виокремлення кожної дії в окремий етап з виділенням на нього від 3 до 5 годин, є необґрунтованим.

Враховуючи зазначене, а також документи надані позивачем на підтвердження витрат на правову допомогу, суд приходить до висновку, що розмір компенсації витрат на правову допомогу становить в загальній сумі 4 409,60 грн.:

- первинна правова консультація (2 год. 30 хв.) = 1378,00 грн.

- складання та відправлення адвокатського запиту (1 год. 30 хв.) = 826,80 грн.;

- складання позовної заяви (4 год.) = 2204,80 грн.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7-12, 71, 122, 158-163, 256 КАС України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у місті Києві від 31.03.2016 № 237 о/с в частині звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1.

3. Поновити на службі в поліції на посаді заступника начальника Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві з 31 березня 2016 року.

4. Стягнути з Головного управління Національної поліції у м. Києві на користь ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1) за час вимушеного прогулу у розмірі 69 165 (шістдесят дев'ять тисяч сто шістдесят п'ять) грн. 20 грн.

5. Допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді заступника начальника Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 7 358 (сім тисяч триста п'ятдесят вісім) грн. 00 коп. без урахування відрахувань з нього податку з доходів фізичних осіб та соціального внеску.

6. Стягнути із Головного управління Національної поліції у м. Києві на користь ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1) витрати, понесені ним на правову допомогу, у розмірі 4 409 (чотири тисячі чотириста дев'ять) грн. 60 коп.

7. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова, відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 статті 256 КАС України, підлягає негайному виконанню.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя К.М. Кобилянський