Справа № 308/12260/16-а
Суддя: Дергачова Н. В.
Дата ухвалення: 2016-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.12.2016 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суду Закарпатської області в особі головуючого судді Дергачової Н.В., при секретарі судового засідання Меркуловій Ю.П., за участю позивача - ОСОБА_1 та представника відповідача - Міськової Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Ужгороді адміністративний позов ОСОБА_1 до Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування позову зазначив наступне.

Позивач ОСОБА_1, перебуваючи на посаді прокурора відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень прокуратури Закарпатської області 18 листопада 2016 року звернувся до Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області із заявою про призначення мені пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

22 листопада 2016 року відповідно до протоколу № 48 від 22 листопада 2016 року мені відмовлено у призначенні пенсії, через відсутність, на думку працівників управління, необхідного стажу роботи за вислугу років, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру», а також відсутність норм щодо права про призначення спеціальних пенсій з 01.06.2015.

Позивач вважає рішення Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області, викладене у протоколі № 48 від 22 листопада 2016 року незаконним і таким, що порушує моє право на пенсійне забезпечення, що й зумовило звернення до суду з відповідним позовом, за яким він просить суд:

- визнати протиправними дії та скасувати протокольне рішення №48 від 22 листопада 2016 року Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру»;

- зобов'язати Ужгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області зарахувати до стажу роботи строк його навчання у вищому навчальному закладі з 27.07.1994 року по 15.10.1998 рік, що становить 2 роки 1 місяць 9 днів;

- зобов'язати Ужгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області здійснити, починаючи з 22 листопада 2016 року, призначення позивачу пенсії згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи;

- зобов'язати Ужгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області після призначення пенсії невідкладно видати йому пенсійне посвідчення.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити.

Представник відповідача заперечив проти заявлених позовних вимог просив суд відмовити у його задоволенні, з підстав, зазначених у письмових запереченнях.

Заслухавши представників сторін, розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтується позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1, перебуваючи на посаді прокурора відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень прокуратури Закарпатської області 18 листопада 2016 року звернувся до Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області із заявою про призначення мені пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

22 листопада 2016 року відповідно до протоколу № 48 від 22 листопада 2016 року йому було відмовлено у призначенні пенсії, через відсутність необхідного стажу роботи за вислугу років, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру», а також відсутність норм щодо права про призначення спеціальних пенсій з 01.06.2015.

Позивач вважає рішення Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області, викладене у протоколі № 48 від 22 листопада 2016 року незаконним і таким, що порушує його право на пенсійне забезпечення, що й зумовило звернення до суду з відповідним позовом.

Згідно з п. 6 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Такими законами є: Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та спеціальні закони, норми яких застосовуються при призначенні пенсії окремим категоріям громадян.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів.

Відповідно до ч. 1 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 (в редакції станом на 01.10.2011 прокурори зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.

До вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, а також половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Станом на день подання документів до Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області стаж роботи позивача на прокурорських посадах в органах прокуратури складав 18 років 1 місяць 1 день, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_3.

Позивач також вважає, що до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугою років слід зараховувати період половини строку навчання у вищому навчальному закладі - Ужгородському державному університеті на денній формі навчання юридичного факультету за спеціальністю «Правознавство» з 27.07.1994 року по 15.10.1998 рік, що становить 2 роки 1 місяць 9 днів.

Відмовляючи у задоволенні заяви про призначення пенсії, відповідачем зазначено, що за поданими позивачем документами його стаж роботи за вислугу років становить лише 18 років 0 місяців і 16 днів. При цьому, Ужгородським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Закарпатської області не враховано до стажу роботи половина строку його навчання у вищому навчальному закладі.

Ужгородський державний університет, є вищим навчальним закладом у розумінні статті 28 Закону України «Про вищу освіту».

У 1994 році позивач вступив до вказаного вищого навчального закладу і у 1999 році закінчив повний курс цього учбового закладу за спеціальністю «Правознавство», а рішенням Державної екзаменаційної комісії від 25.06.1999 року позивачеві присвоєно кваліфікацію «Юрист», що підтверджується дипломом серії НОМЕР_2, який виданий 25.06.1999 року.

У зв'язку з тим, що Ужгородський національний університет є вищим державний навчальним закладом, який акредитований у повному обсязі, а юридична факультет є його структурним підрозділом, де здобувається вища юридична освіта, то і проходження повного курсу навчання у цьому вищому навчальному закладі є проходженням навчання у вищому юридичному навчальному закладі.

Вжите в Законі України «Про прокуратуру» словосполучення «навчання у вищих юридичних навчальних закладах» слід розуміти як цілеспрямовану пізнавальну діяльність людини з отримання знань, умінь та навичок у таких закладах вищої освіти, після закінчення яких громадянин здобувши вищу юридичну освіту може обійняти посаду прокурора і слідчого або посаду державного службовця, для зайняття якої вимагається така освіта.

Таким чином, на день звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, його загальний стаж роботи складав 20 років 2 місяці 10 днів, у тому числі 18 років 1 місяць 1 день - на посаді прокурора.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що наявність підстав для обчислення пенсії за вислугу років згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 22 листопада 2016, виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи з наступних підстав.

Так, почавши працювати в органах прокуратури, враховуючи екстремальні умови праці, пов'язані з ризиком для життя і здоров'я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей, певні обмеження конституційних прав і свобод (зокрема обмеження щодо зайняття підприємницькою діяльністю, тощо), ненормований робочий час, підвищений розмір збору на обов'язкове державне пенсійне страхування держава передбачила комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту позивача, як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Передбачені Законом України «Про прокуратуру» комплексні заходи є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення його професійної діяльності, ефективного функціонування органів прокуратури.

Таким чином, позивач був упевнений у своїх законних очікуваннях, що набуте ним на підставі чинного законодавства право на пенсію за вислугу 20 років та розмірі 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку буде ним реалізовано, і воно «право на пенсію» відповідно до вимог ст. 22 Конституції України не буде скасовано, зменшено або звужено.

Водночас, 01.10.2011 до Закону України «Про прокуратуру» були внесені зміни, які порушили права позивача та збільшили стаж роботи, необхідний для отримання пенсії за вислугу років. Зазначені норми законодавства, виходячи з вимог Конституції України, повинні були бути застосовані для працівників прокуратури, яких прийнято на роботу після набрання чинності вказаних змін.

Крім того, 02.03.2015 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII, відповідно до Прикінцевих положень якого скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру», чим порушуються законні права позивача.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Із загального змісту зазначеної статті можна зробити висновок, що права і свободи людини і громадянина в нашій державі можуть тільки розширюватись, удосконалюватись, але ніяким чином не звужуватись.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім цього, частини 1-3 статті 46 Конституції України передбачають, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також: у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також: бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

За статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі.

Конституційний суд України вважає, що ці положення статті 17 Конституції України поширюються на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо.

Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов'язані з постійним ризиком для життя і здоров'я, жорсткі вимоги ідо дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших «остей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності,тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Конституційний суд України зазначає, що багато таких «пільг», встановлених Законами України «Про міліцію», «Про прокуратуру» тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів (п. 3 рішення Конституційного суду України № 1-15/2002 від 20.03.2002).

Комплекс таких організаційно-правових та економічних заходів зумовлений також певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації (абз. 5 п. 6) рішення Конституційного суду України № 1-21/2005 від 11.10.2005).

Крім того, у рішенні від 20.03.2002 (абз.4 п.6) вказано: Конституційний суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина 3 статті 46 Конституції України), то звуження змісту чи обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення від 06.07.1999 № 8-рп/99, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20- рп 2004).

Зупинення його дії можливе лише за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України).

Виходячи із викладених норм, а також розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 10.12.2013 (справа № 21 -348а 13).

У частині 2 статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй, про що також зазначено у п. 4 рішення Конституційного суду України від 09.07.2007 у справі № 1-29/2007.

Пункт 3.2 рішення Конституційного суду України від 09.07.2007 у справі № 1- 29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Основного Закону в Україні визнається й діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб'єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Із цього приводу Конституційний суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишалися передбачуваними. Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (правові позиції Конституційного суду України в таких рішеннях: від 22.09.2005 № 5-рп/2005, від 29.06.2010 № 17-рп/2010, від 22.12.2010 № 23-рп/2010, від 11.10.2011 № 10-рп/2011).

Стабільність правового регулювання проявляється, зокрема, у неприпустимості внесення довільних змін до наявної системи норм та є віддзеркаленням підтримання довіри громадян до законів та дій держави. Збереження розумної стабільності означає, серед іншого, обов'язок законодавця враховувати при зміні умов набуття права на отримання соціальних благ законні очікування, пов'язані з виконанням (повністю або частково) умов набуття такого права.

Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі ст.12 Європейської соціальної вартії (переглянутої) 1996 року держава зобов'язана підтримувати функціонування гнетеми соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її юступового посилення тощо.

Більш того, в п. 4 рішення від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 Конституційний суд України вказав наступну правову позицію: в Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлений Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина України, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина верша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і кювязану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Також Конституційний суд України у своєму рішенні від 09.07.2007 № 6-рп 2007 зазначив, що «невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної, правової держави». Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права».

Конституційний суд України у рішенні від 11.10.2005 № 8-рп/2005 чітко визначив, що при прийнятті законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав.

Крім того, практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформовано підхід щодо розуміння визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 28.11.1999 у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61). Також у рішенні від 13.11.2001 у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови»» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109). Зазначеним обґрунтовується невідповідність змін, внесених Законом № 911 -VIII, конституційним принципам, закріпленим у статті 8 Конституції України. У рішенні від 26.06.2014 у справі «Суханов та Ільченко проти України» ЄСПЛ наголосив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином установленої соціальної допомоги може становити втручання в право власності (п. 52).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що з урахуванням пункту 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02.03.2015 року, змін до Закону України «Про прокуратуру» звужено соціальні гарантії позивача, а саме: гарантоване Конституцією право на пенсійне забезпечення при наявності стажу роботи понад 20 років, у тому числі на посадах прокурорів - понад 10 років, зменшено відсотки розміру пенсії від розміру заробітної плати та порядку її розрахунку.

Також слід відмітити, що рішенням Конституційного суду України від 08.06.2016 № 4-рп/2016 визнано неконституційними положення Закону в частині зменшення розміру довічного грошового утримання судді та пункту 5 розділу III Прикінцеві положення «Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VШ в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону «Про судоустрій і статус суддів». Цим же розділом вказаного Закону скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Закону «Про прокуратуру», що також не відповідає Конституції України. Оскільки, всі громадяни України рівні перед законом, то застосування закону до одних громадян і не застосування до інших не повинно мати місце.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Що ж стосується позовної вимоги позивача про зобов'язання відповідача після призначення пенсії невідкладно видати йому пенсійне посвідчення, суд вважає зазначену вимогу передчасно заявленою, оскільки відповідачем було відмовлено у призначенні йому пенсії, відтак були відсутні підстави для видачі посвідчення, такий обов'язок виникне у відповідача лише після призначення пенсії позивачеві, відтак фактично відсутнє порушене право на цей час, тому воно не підлягає захисту.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 14, 158, 160-163, 183-2 КАС України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та скасувати протокольне рішення № 48 від 22 листопада 2016 року.

Зобов'язати Ужгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області зарахувати до стажу роботи строк його навчання у вищому навчальному закладі з 27.07.1994 року по 15.10.1998 рік, що становить 2 роки 1 місяць 9 днів.

Зобов'язати Ужгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області здійснити, починаючи з 22 листопада 2016 року, призначення ОСОБА_1 пенсії згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, витрати із сплати судового збору у розмірі 551,20 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна гривня 20 копійок).

Повернути з Державного бюджету України ОСОБА_1, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, помилково зайво сплачений судовий збір у розмірі 1653,60 грн. (одна тисяча шістсот п'ятдесят три гривні 60 копійок).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Ужгородський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Повний текст постанови виготовлений 03.01.2017 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Н.В. Дергачова