Справа № 803/1808/16
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2017-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2017 року Справа № 803/1808/16

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Денисюка Р.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Луцьку адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія Вектор Плюс" до Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія Вектор Плюс" звернулося з позовом до Першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про скасування постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.03.2016 року та від 14.06.2012 року в частині накладення арешту на майно - квартиру АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.07.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №0201/0708/71-086, згідно якого банк зобов'язувався видати позичальникові грошові кошти в сумі 85 500,00 доларів США. Для забезпечення належного виконання зобов'язань по вказаному договору було укладено іпотечний договір від 08.07.2008 року, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передано в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1. 28.12.2012 року ВАТ «Сведбанк» відступило ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відповідно до договору факторингу № 15 від 28.11.2012 року права вимоги за зобов'язаннями позичальника за кредитним договором.

26.10.2016 року позивачу при зверненні до нотаріуса стало відомо, що на все майно третьої особи, та майно яке є предметом іпотеки за іпотечним договором від 08.07.2008 року постановою № 50375812 від 04.03.2016 року Першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції Волинської області накладено арешт.

Державним виконавцем звернуто стягнення на майно, яке передано в іпотеку, за виконавчими документами для задоволення вимог інших стягувачів, а не іпотекодержателя, що суперечать вимогам статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про іпотеку» і порушують його законні права щодо виконання наявних зобов'язань, які виникли на підставі договору про надання кредиту та були забезпечені іпотекою спірної квартири, просив суд скасувати постанову Першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції Волинської області про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.03.2016 року №50375812 в частині накладення арешту на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3.

Ухвалою суду від 04.01.2017 року допущено процесуальне правонаступництво відповідача - Першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції Волинської області його правонаступником - Першим відділом державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області в даній справі.

Ухвалою суду від 04.01.2017 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14.06.2012 року № 33053751 в частині накладення арешту на майно - квартиру АДРЕСА_1.

Розгляд справи здійснюється в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія Вектор Плюс" до Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.03.2016 року.

У заяві від 04.01.2017 року представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Крім того, просив розгляд справи здійснювати за його відсутності.

Представник відповідача у заяві від 04.01.2017 року просила розгляд справи здійснювати за її відсутності.

Третя особа, в судове засідання не прибула, клопотання про розгляд справи за її відсутності не надала.

Відповідно до частини четвертої статті 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до частини шостої статті 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Як передбачено частиною першою статті 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи вищевикладене, судовий розгляд справи здійснювався у відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу технічними засобами, на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 08.07.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №0201/0708/71-086, відповідно до умов якого банк зобов'язувався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 85 500,00 доларів США на строк до 08.07.2032 року включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором (а.с. 6-9).

Для забезпечення належного виконання зобов'язань по зазначеному кредитному договору було укладено іпотечний договір від 08.07.2008 року між ОСОБА_3 (іпотекодавець) та ВАТ «Сведбанк» (іпотекодержатель), відповідно до умов якого передано в іпотеку банку майно: квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 10-11).

Згідно з пунктом 3 іпотечного договору вартість предмета іпотеки становить 460 991,00 грн.

Разом з тим, 28.11.2012 ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк» відступило ТзОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс" відповідно до Договору факторингу №15 та договору про відступлення прав за іпотечними договорами свої права вимоги за зобов'язаннями по кредитному та іпотечному договорах (а.с.12-16).

Як слідує з матеріалів справи, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.09.2011 року стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 в користь ВАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 212-п від 01.06.2007 року в сумі 85 530,76 грн.

06.11.2012 року за вказаним судовим рішенням видано виконавчий лист № 2-3501/11, про стягнення солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованості в сумі 85855,86 грн., з примусового виконання якого, 04.03.2016 року державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції ОСОБА_7 винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ВП № 50375812), якою накладено арешт на все майно боржника в межах суми боргу та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна (а. с. 79).

У зв'язку з невиконанням боржником ОСОБА_3 умов кредитного договору та виникнення заборгованості позивач набув право звернути стягнення на предмет іпотеки, яке не може реалізувати у зв'язку із накладенням державним виконавцем 04.03.2016 року арешту на майно, яке передано в іпотеку, за виконавчими документами для задоволення вимог інших стягувачів, а не іпотекодержателя.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 N606-XIV (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Частиною першою статті 52 цього Закону визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майн боржника та оголошення заборони на його відчуження (частина друга статті 57 Закону України «Про виконавче провадження).

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 цього Закону. Відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Згідно з частиною восьмою статті 54 Закону примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Так, відповідно до приписів статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проаналізувавши наведене, суд зазначає, що іпотека виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямована на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до статті 575 Цивільного кодексу України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

З моменту укладення договору іпотеки у іпотекодержателя виникає право на першочергове звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивач володіє переважним та першочерговим правом на отримання задоволення своїх вимог, а тому накладення відповідачем арешту на нерухоме майно, що перебуває в іпотеці позивача, обмежує забезпечене іпотекою право останнього на першочергове задоволення своїх вимог за кредитним договором за рахунок предмету іпотеки.

Відтак, виносячи постанову про накладення арешту на все майно боржника ОСОБА_3, державний виконавець не з'ясувала чи перебуває майно боржника в іпотеці, чим порушено переважне та першочергове право позивача для задоволення своїх вимог за кредитним договором.

Частиною першою та другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірності винесення постанови від 04.03.2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в частині накладення арешту на майно, а саме квартири, яка розташована адресою місто Луцьк, вулиця Чернишевського, 67а/9.

З наведених вище підстав, виходячи з наданих суду статтею 162 КАС України повноважень, адміністративний позов підлягає до задоволення повністю шляхом прийняття постанови про визнання протиправною та скасування постанови від 04.03.2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в частині накладення арешту на майно, а саме квартири, яка розташована адресою: АДРЕСА_1.

Згідно із частиною першою статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, на користь позивача слід присудити за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в розмірі 1378,00 грн., сплачений згідно з платіжним дорученням № 5981 від 02.12.2016 року (а. с. 2).

Керуючись статтями 41, 122, 128, 158, 160, 162, 163, 181, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про виконавче провадження», суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції Волинської області від 04 березня 2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 50375812 в частині накладення арешту на нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія Вектор Плюс" за рахунок бюджетних асигнувань Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області сплачений судовий збір в розмірі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий Р.С. Денисюк