Справа № 826/18022/16
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2017-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

10 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Губської Л.В., Федотова І.В.,

при секретарі - Пономаренко О.В.,

за участю відповідача - ОСОБА_2, представників відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом Державної податкової інспекції у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про підтвердження обгрунтованості адміністративного арешту, -

В С Т А Н О В И Л А :

Державна податкова інспекція у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з поданням про підтвердження повного адміністративного арешту майна фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2016 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на її думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про відмову в задоволенні подання.

Апелянт посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є на її переконання підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача та її представників, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ГУ ДФС у м. Києві на підставі наказу на проведення фактичної перевірки від 11.11.2016 № 7193 та направлень від 14.11.2016 № 5810/26-15-40-01, № 5809/26-15-40-01 було здійснено заходи спрямовані на проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_2, яка здійснює діяльність за адресою: АДРЕСА_1.

ФОП ОСОБА_2 відмовилася від прийняття наказу та направлень на перевірку та здійснила не допуск посадових осіб контролюючого органу до проведення фактичної перевірки, що зафіксовано відповідними актами.

У зв'язку з викладеними обставинами, на підставі звернення про застосування умовного адміністративного арешту майна платника податків від 16.11.2016, ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві, керуючись п.п. 94.2.3 п. 94.2 ст. 94 ПК України, 17.11.2016 о 12 год.00 хв. прийнято рішення про застосування повного адміністративного арешту майна ФОП ОСОБА_2

Для підтвердження обґрунтованості повного адміністративного арешту майна платника податків позивач звернувся до суду з даним поданням.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що подання є обґрунтованими, оскільки факт не допуску посадових осіб податкового органу до проведення фактичної перевірки підтверджено належними доказами.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 94.1 ст. 94 Податкового кодексу України адміністративний арешт майна платника податків (далі - арешт майна) є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов'язків, визначених законом.

Згідно із пп. 94.2.3 п. 94.2 ст. 94 Податкового кодексу України арешт майна може бути застосовано, якщо з'ясовується одна з таких обставин: платник податків відмовляється від проведення документальної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб органу державної податкової служби.

Наведена норма передбачає дві обставини, за наявності яких може бути застосований арешт майна платника податків:

1) платник податків відмовляється від проведення документальної перевірки за наявності законних підстав для її проведення;

2) платник податків відмовляється від допуску посадових осіб контролюючого органу.

В силу п. 94.6 ст. 94 Податкового кодексу України керівник органу державної податкової служби за наявності підстав, визначених у п.94.2 приймає рішення про застосування арешту майна платника податків.

Відповідно до п. 94.10 ст. 94 Податкового кодексу України арешт на майно може бути накладено рішенням керівника органу державної податкової служби (його заступника), обґрунтованість якого протягом 96 годин має бути перевірена судом.

Системний аналіз вказаних законодавчих норм дає підстави для висновку про те, що підставою для застосування адміністративного арешту є вчинене платником податків правопорушення у сфері оподаткування, яке полягає в неправомірному не допуску до перевірки посадових осіб податкового органу за наявності законних підстав для її проведення.

Процедура допуску посадових осіб до проведення перевірки регламентована статтею 81 ПК і однаково поширюється як на документальні, так і на фактичні перевірки.

За правилами пункту 81.1 статті 81 ПК посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

- направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи платника податку, який перевіряється) або об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу;

- копії наказу про проведення перевірки;

- службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред'явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред'явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п'ятому цього пункту, не дозволяється.

При пред'явленні направлення платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції) такі особи розписуються у направленні із зазначенням свого прізвища, імені, по батькові, посади, дати і часу ознайомлення.

У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.

Відповідно до п. 81.2 ст. 81 Податкового кодексу України разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) у допуску посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення перевірки складається акт, який засвідчує факт відмови.

Слід відмітити і те, що відмова платника податків допустити до перевірки посадових осіб контролюючих органів може бути обґрунтованою у разі відсутності законних підстав для проведення перевірки.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, відповідач від допуску до перевірки відмовилася, про що посадовими особами контролюючого органу складено відповідний акт від 15.11.2016 № 264/26-15-40-01-14, в якому зазначено, що ФОП ОСОБА_2 відмовилась від допуску посадових (службових) осіб ГУ ДФС у м. Києві до проведення перевірки та підпису у направленні на перевірку по причині поганого стану здоров'я та поїздки до лікарні.

Крім того, відповідач також відмовилась від ознайомлення з направленням на проведення фактичної перевірки, про що також складено акт відмови від ознайомлення з направленням на проведення фактичної перевірки від 15.11.2016 №264/26-15-40-01-14. У вказаному акті, як причину відмови також зазначено поганий стан здоров'я та поїздка до лікарні.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що їй позивачем не було пред'явлено наказу про проведення перевірки та не названо підстав для проведення такої перевірки, з огляду на те, що таких причин відмови від допуску до перевірки, крім поганого стану здоров'я та поїздки до лікарні, відповідачем при складанні акту відмови у допуску до проведення перевірки від 15.11.2016№ 264/26-15-40-01-14 зазначено не було.

Вказане також підтверджується розпискою ФОП ОСОБА_2 від 15.11.2016, наявною в матеріалах справи.

Оскільки під час судового розгляду відповідачем не доведено, що у Інспекції були відсутні законні підстави для проведення контрольного заходу, відмова від допуску до проведення перевірки не ґрунтується на положеннях чинного законодавства, у зв'язку із чим суд першої інстанції дійшов юридично правильного висновку про обґрунтованість адміністративного арешту майна платника податків.

Стосовно посилань апелянта, як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції на те, що її не було повідомлено належним чином про час та місце розгляду подання та подання було розглянуто без участі відповідача, в зв'язку з чим вона була позбавлена можливості надати докази щодо неправомірності застосування до неї податковим органом адміністративного арешту, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки відповідач не була позбавлена вказаної можливості під час апеляційного розгляду справи, чого нею зроблено не було.

Крім того, КАС України не передбачено будь-яких наслідків перевищення судом строків розгляду справи, встановлених ст. 183-3 КАС України. За таких обставин постанова суду, прийнята судом за результатами розгляду по суті подання, є законною і обґрунтованою та підлягає негайному виконанню, як це передбачено ч. 7 зазначеної статті Кодексу (п. 15 інформаційного листа ВАС України від 02.02.2011 р. N 149/11/13-11).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що зазначені відповідачем порушення судом першої інстанції норм процесуального права не є підставою для скасування законного по суті судового рішення.

Стосовно посилання апелянта на необґрунтованість застосування до неї податковим органом адміністративного арешту коштів платника податку, колегія суддів зазначає, що вказаного арешту до ФОП ОСОБА_2 застосовано не було.

Так, чинне законодавство послідовно розмежовує порядок накладення адміністративного арешту на майно платника податків, відмінне від коштів, та арешту коштів платника податків.

Адміністративний арешт майна платника податків відповідно до пункту 94.10 статті 94 Податкового кодексу України накладається за рішенням керівника органу державної податкової служби, обґрунтованість якого протягом 96 годин має бути перевірена судом.

Натомість арешт коштів на рахунку платника податків відповідно до абзацу другого підпункту 94.6.2 пункту 94.6 статті 94 здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення органу державної податкової служби до суду. Жодного рішення податковий орган в такому разі не приймає.

Наведені норми кореспондуються з приписом пункту 94.4 статті 94 Податкового кодексу України, згідно з якою арешт може бути накладено органом державної податкової служби на будь-яке майно платника податків, крім майна, на яке не може бути звернено стягнення відповідно до закону, та коштів на рахунку платника податків. Зі змісту цієї норми випливає, що компетенція щодо накладення арешту майна належить органу державної податкової служби, але така компетенція не поширюється на арешт коштів платника податку, який накладається за рішенням лише суду на підставі звернення податкового органу.

При цьому, арешт майна може бути повним або умовним.

Умовним арештом майна визнається обмеження платника податків щодо реалізації прав власності на таке майно, який полягає в обов'язковому попередньому отриманні дозволу керівника відповідного контролюючого органу на здійснення платником податків будь-якої операції з таким майном. Зазначений дозвіл може бути виданий керівником контролюючого органу, якщо за висновком податкового керуючого здійснення платником податків окремої операції не призведе до збільшення його податкового боргу або до зменшення ймовірності його погашення.

Повним же арештом майна визнається заборона платнику податків на реалізацію прав розпорядження або користування його майном. У цьому випадку ризик, пов'язаний із втратою функціональних чи споживчих якостей такого майна, покладається на орган, який прийняв рішення про таку заборону.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів зазначає, що повний арешт майна та адміністративний арешт коштів на рахунку платника податків не є тотожними поняттями.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Ухвалу в повному тексті виготовлено 12 січня 2017 року.

Головуючий суддя Оксененко О.М.

Судді: Федотов І.В.

Губська Л.В.