Справа № 135/2060/16-а
Суддя: Волошина Т. В.
Дата ухвалення: 2016-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № № 135/2060/16-а
Провадження у справі № 2-а/135/68/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.12.2016 Ладижинський міський суд Вінницької області

Суддя Ладижинського міського суду Вінницької області Волошина Т.В., розглянувши в порядку скороченого провадження у м. Ладижин Вінницької області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Ладижин Вінницькій області про визнання дій суб'єкта власних повноважень протиправними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати протиправним розпорядження відповідача №30 від 13 грудня 2016 року про відмову у призначенні їй пенсії зі зниженням пенсійного віку на 5 років за ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов'язати відповідача призначити, нарахувати та виплачувати їй пенсію як особі, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, 4 категорії зі зниженням пенсійного віку, у відповідності до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з 12 грудня 2016 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є потерпілою від Чорнобильської катастрофи 4 категорії, що підтверджується посвідчення громадянина, яка постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (серія НОМЕР_1 від 01.01.1993), тому має право на пільги, встановлені Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". 12 грудня 2016 року позивач звернулася до Управління Пенсійного фонду України у м. Ладижин Вінницькій області із заявою про призначення пенсії зі скороченням пенсійного віку, однак в призначені пенсії відмовлено через те, що згідно наданої нею довідки № 7719 від 13 грудня 2016, виданої відділом ведення реєстру територіальної громади Ладижинської міської ради вона проживала в зоні посиленого радіологічного контролю лише з 23 січня 1986 року по 05 серпня 1986 року, з 27 лютого1990 року по 09 червня 1992 року та з 23 червня 1992 року по 31 грудня 2014 року, а згідно даних трудової книжки прослідкувати період постійної роботи в організаціях, установах м. Ладижин можливо лише з 02 січня 1991 року, тобто немає повних 4 роки роботи чи проживання у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993. Але дані твердження відповідача не відповідають дійсності. Згідно довідки №7718 від 13 грудня 2016 року, виданої відділом ведення реєстру територіальної громади Ладижинської міської ради вона проживала в м. Ладижин Вінницької області: з 23 січня 1986 року по 05 серпня 1986 року АДРЕСА_1; з 27 лютого 1990 року по 09 червня 1992 року АДРЕСА_2; з 23 червня 1992 року по даний час АДРЕСА_3. А згідно трудової книжки 23 липня 1985 року вона була прийнята маляром-штукатуром по другому розряду на будівельну дільницю №4 м. Ладижин Міжрайонної міжгосподарської пересувної механізованої колони №3 Вінницького облагробуду в м. Вінниця і звільнилась звідти в порядку переводу 01 січня 1991 року. Тобто в трудовій книжці чітко зазначено, що вона в період з 23 липня 1985 по 01 січня 1991 року працювала на будівельній дільниці №4 в м. Ладижин.

Представник відповідача у визначений строк надав суду свої заперечення, у яких позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, мотивуючи це тим, що враховуючи дані довідки № 7719 від 13 грудня 2016 року, виданої відділом ведення реєстру територіальної громади Ладижинської міської ради про реєстрацію на території м. Ладижин, вона проживала в зоні посиленого радіологічного контролю лише з 23 січня 1986 року по 05 серпня 1986 року, з 27 лютого1990 року по 09 червня 1992 року та з 23 червня 1992 року по 31 грудня 2014 року. Період постійної роботи в організаціях, установах м. Ладижин за даними трудової книжки, можливо прослідкувати з 02 січня 1991 року. Тобто станом на 01 січня 1993 року документально не підтверджено 4 роки роботи чи проживання у зоні посиленого радіологічного контролю. Враховуючи зазначене, на даний час підстав для призначення пенсії по віку зі зниженням пенсійного віку згідно ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" недостатньо.

Відповідно до вимог ст. 183-2 КАС України справа розглядалася в порядку скороченого провадження одноособово суддею без проведення судового засідання та виклику сторін.

Оцінивши повідомлені сторонами обставини та давши їм належну юридичну оцінку, вважаю, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно статті 9 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Згідно з приписами статті 65 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Відповідно до ч. 3,4 ст.15 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

У відповідності до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», згідно з якою потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або працюють у зоні посиленого радіоекологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років мають право на призначення та виплату пенсії із зменшенням пенсійного віку на 2 роки за умови постійного проживання або постійної роботи у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період, та додатково 1 рік за 3 роки проживання роботи, але не більше 5 років, яка провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Таким чином, із даної норми закону вбачаються альтернативні підстави для призначення пенсії із зниженням пенсійного віку: або постійне проживання, або постійна робота.

При цьому, згідно з частиною 3 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» призначення та виплата пенсій, особам які мають право на її отримання із зменшенням пенсійного віку, провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено право на призначення пенсії за віком виникає після досягнення чоловіками 60 років, жінками - 55 років та наявності страхового стажу не менше п'яти років.

Статтею 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що заява про призначення пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій регулюється Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 року.

Відповідно до п.п. «ґ» п. 7 вищезазначеного Порядку документами, що засвідчують особливий статус особи, є: посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на цих територіях, видана органами місцевого самоврядування (при призначенні пенсії із використанням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

При цьому, згідно з п. 38 Порядку - орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення в трьохмісячний термін з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, а також перевіряти в необхідних випадках обґрунтованість їх видачі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у січні 1993 року отримала посвідчення громадянина, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи серія НОМЕР_1 (категорія 4). Вказане посвідчення відповідає вимогам абз.3 ст.5 Постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 року №51 «Про затвердження Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

У відповідності до ст.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 року посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", іншими актами законодавства.

Згідно ст.10 Постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 року №51 видача посвідчень провадиться, зокрема, іншим потерпілим обласними державними адміністраціями за поданням місцевих органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування за місцем проживання. Рішення про видачу або відмову у видачі посвідчення приймається у місячний термін з дня надходження необхідних документів до органу, що видає посвідчення. У разі встановлення цими комісіями факту необґрунтованої видачі посвідчення відповідної категорії посвідчення на підставі рішення комісії підлягає вилученню.

Також судом встановлено, що належність позивача до особи потерпілої від Чорнобильської катастрофи 4 категорії ніким не оспорювалась, а тому посвідчення є чинним і воно вказує на те, що позивач має право на користування пільгами, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", зокрема призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій. Різного роду довідки є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Чинність посвідчення вказує і на той факт, що позивач згідно абз.3 п.3 ст.14 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та Постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 року №51, станом на 01 січня 1993 року прожив або відпрацював у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.

Крім того, як вбачається із довідки №7718 від 13 грудня 2016 року, виданої відділом ведення реєстру територіальної громади Ладижинської міської ради ОСОБА_1 по те, що вона дійсно була зареєстрована в м. Ладижин Вінницької області: з 23 січня 1986 року по 05 серпня1986 року АДРЕСА_1; з 27 лютого 1990 року по 09 червня 1992 року АДРЕСА_2; з 23 червня 1992 року по даний час АДРЕСА_3.

Згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 23 липня 1985 року була прийнята маляром-штукатуром по другому розряду на будівельну дільницю №4 м. Ладижин Міжрайонної міжгосподарської пересувної механізованої колони №3 Вінницького облагробуду в м. Вінниця і звільнилась в порядку переводу 01 січня 1991 року.

Відповідно до архівної довідки № 24-00-014-28395 від 08 вересня 2016 року, яка видана архівним відділом Вінницької міської ради ОСОБА_1 прийнята маляром-штукатуром по другому розряду на будівельну дільницю №4 м. Ладижин Міжрайонної міжгосподарської пересувної механізованої колони №3 Вінницького облагробуду в м. Вінниця з 23 липня 1985 року по 01 січня 1991 рік і звільнилась в порядку переводу.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_2, серії НОМЕР_2, виданого Скрицькою сільською радою Немирівського району 01 червня 1982 року, син ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Глинське Немирівського району Вінницької області. Згідно довідки № 01-28/302 від 13 жовтня 2016 вказано, що ОСОБА_2 навчався в Ладижинській ЗОШ І-ІІІ ступенів №3 з 01 вересня 1989 року по 23 листопада 1994 року.

Згідно довідки №21 від 19 грудня 2016 року, яка видана сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю Ладижинського рибоводного господарства підтверджується, що чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_4 працював з 27 липня 1981 року по 31 березня 1993 року у СТОВ «Ладижинське рибоводне господарство», яке знаходиться в м. Ладижин.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивач, у відповідності до ст.55 Закону "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" має право на призначення пенсії за віком зі зниженням, встановленого ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсійного віку на 5 років. Як наслідок цього позивач має право звернутися до суду з заявою про зниження пенсійного віку.

Позивачем сплачено судовий збір у сумі 551,20 грн.

Відповідач звільнений від сплати судового збору згідно п.18 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.46 Конституції України, ст.15 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст.ст. 14, 15, 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ст.26 «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст.ст. 8-11, 18, 71, 122, 160, 161, 162, 267 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним розпорядження № 30 від 13 грудня 2016 року Управління Пенсійного фонду України у м. Ладижин Вінницькій області про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії зі зниженням пенсійного віку на 5 років відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у м. Ладижин Вінницькій області призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію як особі, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, 4 категорії зі зниженням пенсійного віку, у відповідності до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з 12 грудня 2016 року.

Допустити до негайного виконання постанову в межах суми стягнення за один місяць.

Стягнути із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 551, 20 грн судових витрат.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 КАС України.

Відповідно до статті 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя