Справа № 308/11304/16-а
Суддя: Сарай А. І.
Дата ухвалення: 2017-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.01.2017 р. Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі

головуючої судді Сарай А.І.

при секретарі Струтинська Н.Ю.

з участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача Калинич О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгород адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області про визнання протиправними дій, скасування протокольного рішення та зобов'язання призначити пенсію,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області про визнання протиправними дій, скасування протокольного рішення та зобов'язання призначити пенсію.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 29 вересня 2016 року він звернувся до Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

На його заяву про призначення пенсії за вислугу років Ужгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України (далі управління) листом від 19 жовтня 2016 року № 8433/02 повідомило, що йому відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру» та надіслало вкладку № 64 до протоколу № 51 від 17 жовтня 2016 року в якій зазначено, що йому відмовлено у призначенні пенсії, через відсутність, на думку працівників управління, необхідного стажу роботи за вислугу років, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру», а також відсутність норм щодо права на призначення спеціальних пенсій.

Вважає, що прийняте рішення Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області, викладене у протоколі № 51 від 17 жовтня 2016 року, є незаконним і таким, що порушує його право на пенсійне забезпечення.

Станом на день подання документів до управління Пенсійного фонду України його стаж роботи на прокурорських посадах в органах прокуратури складав 19 років 1 місяць та 23 дні, що підтверджується копією трудової книжки. Крім того, до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугою років зараховується період половини строку його навчання у вищому навчальному закладі - Національній юридичній академії імені Ярослава Мудрого на денній формі навчання факультету № 1 за спеціальністю «правознавство» з 01.09.1992 р. по 30.06.1997 р., що становить 2 роки 5 місяців та 15 днів.

Таким чином, на день звернення до управління, його загальний стаж роботи складав 21 рік 7 місяців 7 днів, у тому числі 19 років 1 місяць 23 дні - на посаді прокурора.

У зв'язку з цим, вважає, що необхідно провести обчислення пенсії за вислугу років згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 29.09.2016 р., виходячи із розрахунку 90 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за 60 календарних місяців роботи з наступних підстав.

Зазначає, що висновок управління про відсутність необхідного стажу роботи за вислугу років, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та норм права про призначення спеціальних пенсій є невірним.

Водночас, 01.10.2011 р. до Закону України «Про прокуратуру» були внесені зміни, які порушили його права та збільшили стаж роботи, необхідний для отримання пенсії за вислугу років. Зазначені норми законодавства, виходячи з вимог Конституції України, повинні були бути застосовані для працівників прокуратури, яких прийнято на роботу після набрання чинності вказаних змін. Крім того, 02.03.2015 р. прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VІІІ, відповідно до Прикінцевих положень якого скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру», чим порушуються його законні права.

Оскільки він постійно сплачував та на даний час продовжує сплачувати передбачені чинним законодавством страхові внески до пенсійного фонду, тому дії відповідача щодо відмови у призначенні мені пенсії є втручанням у його право на володіння майном - пенсією.

На підставі викладеного, посилаючись на положення ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 12.07.2001 р.), просить: визнати протиправними дії та скасувати протокольне рішення № 51 від 17 жовтня 2016 року Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області щодо відмови йому у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру»; зобов'язати Ужгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області здійснити, починаючи з 29 вересня 2016 року, призначення йому пенсії згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», виходячи із розрахунку 90 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю посилаючись на викладені у позовній заяві обставини і просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав викладених у письмових запереченнях та зазначила, що відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02.03.2015 р. з 01.06.2015 р. скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, які набули право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Враховуючи відсутність у позивача необхідного стажу роботи за вислугу років, що дає йому право на призначення пенсії відповідно Закону України «Про прокуратуру», а також відсутність норм щодо права на призначення спеціальних пенсій з 01.06.2015 р., позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру». Просить у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в період з 1 вересня 1992 по 30 червня 1997 року позивач навчався в Національній юридичній академії імені Ярослава Мудрого і отримав вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста.

З 5 серпня 1998 року по теперішній час позивач працює в органах прокуратури України, що стверджується відомостями в його трудовій книжці.

29 червня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» з доданими до неї документами для призначення пенсії.

Однак, у задоволенні вимог позивача було відмовлено, про що відповідач повідомив його листом від 19 жовтня 2016 року та надіслав вкладку № 64 до протоколу № 51 від 17 жовтня 2016 року про відмову у призначені пенсії згідно Закону України «Про прокуратуру». Підставою для відмови в задоволенні заяви стало те, що, на думку відповідача, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2015 року по 30 червня 2016 року - 22 роки і 6 місяців, в тому числі на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років і 6 місяців. За поданими документами ОСОБА_1 стаж роботи за вислугу років становить 21 рік 7 місяці і 7 днів. Однак, відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VІІІ від 02.03.2015 р. з 01.06.2015 р. скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, які набули право на призначення пенсії відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та митного кодексу України, Положення про помічника - консультанта народного депутата України. Враховуючи відсутність необхідного стажу роботи за вислугу років, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру», а також відсутність норм щодо права на призначення спеціальних пенсій з 01.06.2015 р. відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру» по заяві від 29.09.2016 р.

Станом на день звернення за призначенням пенсії за вислугою років прокурорський стаж позивача складає 19 років 1 місяць 23 дні, при цьому загальний стаж позивача, що дає йому право на пенсію за вислугу років, станом на день звернення до відповідача становить 21 рік 7 місяців 7 днів.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За приписами ст.ст. 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист і сформулював чітку правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справах щодо права на пільги, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 щодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказує на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення № 5-рп/2002).

22.05.2008 р. Конституційний Суд України в рішенні № 10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005, згідно з яким «…конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». Конституційний Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

На момент призначення позивача на роботу в органах прокуратури України (5 серпня 1997 року) діяв Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 р.

Статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001 р.) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Таким чином, позивач набув право виходу на пенсію після набуття ним стажу роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, незалежно від віку.

На теперішній час діє Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 р., частиною першою статті 86 якого встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років; з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців; з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років; з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців; з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років; з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців; з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років; з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців; з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років; з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців; з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Таким чином, ст. 86 Закону № 1697-VII збільшено стаж роботи позивача, що дає йому право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001 р.), з 20 до 22 років 6 місяців, що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.

Частинами 1-3 ст. 8 КАС України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003).

Отже, в розумінні ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися нормах ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001 р.), і які були звужені ст. 86 Закону № 1697-VII.

Таким чином, враховуючи, що стажу роботи позивача достатньо для призначення йому пенсії за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону від 12.07.2001 р., суд вважає необхідним вирішити спір на підставі норм Конституції України, Конвенції та ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001 р.), та захистити порушене право позивача на пенсійне забезпечення, а тому позов слід задовольнити і визнати протиправними дії та скасувати протокольне рішення № 51 від 17 жовтня 2016 року Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та зобов'язати відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-ХІІ в розмірі 90 % від суми місячного заробітку, починаючи з 29 вересня 2016 року.

Відповідно до ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області на користь позивача сплачений судовий збір у загальній сумі 1102.4 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 2, 6, 7, 9-11, 71, 94, 159, 160-163, 167, 185-186 КАС України суд,

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії та скасувати протокольне рішення № 51 від 17 жовтня 2016 року Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Зобов'язати Ужгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-ХІІ в розмірі 90 % від суми місячного заробітку, починаючи з 29 вересня 2016 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 1102 (одну тисячу сто дві) гривні 40 копійок.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Ужгородський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня її проголошення, а особами які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення постанови, протягом десяти з дня отримання її копії.

Головуюча Сарай А.І.