Справа № 628/4394/16-а
Суддя: Литвинов А. В.
Дата ухвалення: 2016-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 628/4394/16-а
Провадження № 2-а/628/108/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2016 року Суддя Куп'янського міськрайонного суду Харківської області Литвинов А.В., розглянувши у порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області про визнання неправомірним рішення

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним адміністративним позовом, у якому просив визнати неправомірними дії Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови йому в призначенні пенсії за вислугою років згідно зі ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ; зобов'язати Куп'янське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити призначення йому пенсії за вислугою років з 13.12.2016 з розрахунку 90 відсотків від середнього розміру щомісячної заробітної плати згідно з довідкою прокуратури Харківської області про заробітну плату від 05.12.2016 №18-778, без обмеження її максимального розміру, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ, з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993, у редакції Закону від 12.07.2001 №2663-111, посилаючись на те, що 13.12.2016 він звернувся до відповідача з належним пакетом документ ів за призначенням пенсії за вислугою років у відповідності до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991. Проте, рішенням комісії для розгляду питань, пов'язаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсій в Куп'янському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду від 15.12.2016, яке ним отримано 16.12.2016, у призначенні зазначеного виду пенсії відмовлено. Відмову відповідач мотивував тим, що відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про прокуратуру» №578-VIII Закон України «Про прокуратуру», затверджений постановою Верховної Ради №1790-ХІІ від 05.11.1991, втратив чинність. Закон України «Про прокуратуру» №578-VIII від 02.07.2015 набрав чинності 15.07.2015. Підстави для призначення пенсії за вислугу років згідно з Законом України «Про прокуратуру», затвердженого постановою Верховної Ради №1790-ХІІ від 05.11.1991, відсутні. Також зазначено, що наявний стаж роботи за вислугу років складає 21 рік 10 місяців 16 днів, в тому числі стаж роботи на посадах прокурорів на дату звернення (з 26.06.1998 по 13.12.2016) складає 18 років 5 місяців 19 днів, що недостатньо для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» №578-VIII від 02.07.2015 ( 23 роки незалежно від віку). Однак, з таким висновком позивач ОСОБА_1 не погоджується з таких підстав.

З 01.09.1992 по 30.06.1997 він навчався у Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого та отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста. З 27.06.1997 його було призначено на посаду помічника прокурора-стажиста Куп'янської транспортної прокуратури і з цього часу займав прокурорські посади, визначені відповідно до ст. 56 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991.

Статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 26.07.2001) передбачено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку. До 20 - річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково - навчальних закладах Генеральної прокуратури України, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, а також половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах.

У зв'язку з цим, свою професійну діяльність в органах прокуратури області він продовжував на різних прокурорських посадах, оскільки, у відповідності з даними нормами закону, був впевнений в тому, що матиме право на пільгову пенсію за вислугою років при наявності 20 - річного стажу роботи, до якого буде зараховуватися стаж роботи в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах не менше 10 років та половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах.

Крім того, розмір пенсії буде становити 90 відсотків від розміру місячної заробітної плати.

Щодо застосування у часі Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ позивач ОСОБА_1 зазначає, що у Висновках Верховного Суду України про правильне застосування положень статті 50-1 Закону України №1789-XII від 05.11.1991 «Про прокуратуру» зазначено, що згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У зв'язку з чим, позивач просить суд його адміністративний позов задовольнити та стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,2грн.

Відповідно до адміністративного позову ОСОБА_1 просив справу розглянути у його відсутність.

Куп'янське об'єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області направило до суду заперечення на адміністративний позов ОСОБА_1, у яких просить у задоволенні позову відмовити, виходячи з того, що позивач з 27.06.1997 по теперішній час перебуває на посаді прокурора. Пенсійне забезпечення працівників прокуратури врегульовано ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-У11 від 14.10.2014, відповідно до ч. 1 ст. 86 якого прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2016 по 30 вересня 2017 - 23 роки, у тому числі стажу на посадах прокурорів не менше 13 років. Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

13.12.2016 ОСОБА_1 звернувся до Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" № 1789-Х11 від 05.11.1991.

15.12.2016 рішенням комісії для розгляду питань, пов'язаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсії Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в призначенні пенсії позивачу відмовлено, оскільки його вислуга років складає 21 рік 10 місяців 16 днів, в т.ч. на посадах прокурора-18 років 5 місяців 19 днів.

Посилання позивача в адміністративному позові на те, що його вислуга на різних прокурорських посадах на час звернення із заявою про призначення пенсії, становить не менше 20 років, у зв'язку з чим, він вважає, що має право на пенсію за вислугу років саме відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року № 1789-Х11, не приймається відповідачем до уваги, оскільки за загальним правилом дія нормативного правового акта, зокрема закону, у часі обмежена моментом набрання ним юридичної сили та моментом втрати останньої.

Також просить суд врахувати, що відповідно до п. 3 розділу XIІ "Прикінцевих положень" Закону № 1697- V11 Закон України "Про прокуратуру" № 1789-Х11 від 05.11.1991 втратив чинність. Закони, які втратили чинність застосуванню не підлягають. Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України дійшов висновку, що: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 № 1-рп/99, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Оскільки позивач ОСОБА_1 звернувся з заявою про призначення пенсії в період дії Закону України "Про прокуратуру" № 1697- V11 від 14.10.2014 (зі змінами), а тому саме норми цього Закону підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Крім того на час втрати чинності ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-Х11 також передбачалося, що прокурори і слідчі мали право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2016 по 30 вересня 2017 - 23 роки, у тому числі стажу на посадах прокурорів не менше 13років.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне.

13.12.2016 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ч. 1 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (а.с.32-33).

Рішенням комісії для розгляду питань, пов'язаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсії в Куп'янському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Харківської області за № 108 від 15.12.2016 позивачу було відмовлено в призначенні пенсії у зв'язку з тим, що Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 втратив чинність, а підстави для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 02.07.2015 відсутні, оскільки стаж роботи ОСОБА_1 за вислугу років складає 21рік 10 місяців 16 днів, в т.ч. на посадах прокурора 18 років 5 місяців 19 днів, а необхідно 23роки (а.с.32-33).

Частиною першою статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

До 20 - річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 Закону України «Про прокуратуру», у тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, а також половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

У подальшому, з 01 жовтня 2011 року до ч.1 ст.50-1 Закону України «Про прокуратури» було внесено зміни та прийнято новий Закон України «Про прокуратуру» №1697- VII від 14.10.2014 та Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76- VIII.

Змінами у статті 86 нового Закону України «Про прокуратуру» та Законом №76- VIII від 28.12.2014 встановлено новий порядок призначення та визначення розміру пенсії за вислугу років прокурорам та слідчим, яким погіршено умови пенсійного забезпечення та суттєво порушено законодавчо визначені до цього гарантії пенсійного забезпечення для прокурорсько-слідчих працівників, а саме збільшено стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років та зменшено розмір відсотків призначеної пенсії від суми їхньої заробітної плати.

На підставі п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213- VIII з 01.06.2015 взагалі припинено призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та інших Законів України.

Вирішуючи питання про застосування Закону в часі, необхідно виходити із того, що згідно зі ст.22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у рішенні №1-рп/99 від 09.02.1999 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що положення ч.1 ст.58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність поширюється на фізичних осіб (п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», передбачено, що оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії. Суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію, як акт прямої дії. Судові рішення повинні грунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

За статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі.

Конституційний суд України вважає, що ці положення ст.17 Конституції України поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Норми, що регулюють суспільні відносини в цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов'язані з постійним ризиком для життя і здоров'я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення. Конституційний суд України зазначає, що багато таких «пільг», встановлених Законами України «Про міліцію» (565-12), «Про прокуратуру» (1789- XII) тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів (п.3 рішення Конституційного Суду України №5 рп/2002 від 20.03.2002).

Крім цього, у цьому ж рішенні від 20.03.2002 у абз.4 п.6 вказано: Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України) (254к/96-ВР), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України) (254к/96-ВР), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України (254к/96-ВР) не допускається. Зупинення дії цієї норми можливе лише за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України (254к/96-ВР) надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України) (254к/96-ВР).

У частині другій статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п.4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007).

Водночас пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Більше того, в п.4 рішення від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав наступну правову позицію: - В Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів.

Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

У абз.14 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 також вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція (254к/96-ВР) та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України (254к/96-ВР) не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року М8-рп/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004.

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. ( абз.5 п.6 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005).

Виходячи із викладеного, у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Рішенням Конституційного суду України від 08.06.2016 № 4-рп/2016 визнано неконституційними положення Закону в частині зменшення розміру довічного грошового утримання судді та пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення "Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VІІІ в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону «Про судоустрій і статус суддів». Цим же розділом вказаного Закону скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Закону «Про прокуратуру», що також не відповідає Конституції України. Оскільки, всі громадяни України рівні перед законом, то застосування закону до одних громадян і не застосування до інших не повинно мати місце.

Пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005).

Суд вважає, що внесенням змін до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 Законом України від 08.07.2011 «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 № 76-V111 та припинення призначення пенсій за вислугу років Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-У111, у порушення ст. 22 Конституції України, суттєво звужено зміст та обсяг соціальних гарантій працівників прокуратури, а саме: гарантоване Конституцією право на пенсійне забезпечення при наявності 20 років вислуги; зменшено відсотки розміру пенсії від розміру заробітної плати, порядку її розрахунку та скасовано право прокурора на пенсійне забезпечення за вислугу років.

Відповідно до ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» документом, що посвідчує стаж роботи є трудова книжка.

Згідно зі статтею 46 Закон України «Про прокуратуру» прокурорами і слідчими можуть призначатися громадяни України, які мають вищу юридичну освіту, необхідні ділові та моральні якості.

Так, відповідно до ч.6 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» до вислуги років, що дає право на пенсію за вислугу років, зараховується час роботи на посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою.

Працевлаштувавшись у 1997 році і працюючи більше 10 років в органах прокуратури України на прокурорських посадах, позивач мав переконання в реалізації і непорушності свого права на пільгу, гарантовану Конституцією України і законом, щодо можливості виходу на пенсію за вислугу 20 років, що враховуючи фізичні і моральні навантаження в такій роботі, в тому числі, було вирішальним при прийнятті рішення присвятити більшість часу свого життя державній службі та безпосередньо в органах прокуратури України.

Відповідно до рішення комісії для розгляду питань, пов'язаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсії в Куп'янському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Харківської області за № 108 від 15.12.2016 страховий стаж на день звернення до Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області, тобто на 13.12.2016 складає 25 років 3 місяці 05 днів, стаж роботи за вислугу років складає 21 рік 10 місяців 16 днів, в т.ч. на посадах прокурора (з 26.06.1998року по 13.12.2016року) складає 18 років 5 місяців 19 днів (а.с.35-36).

Відповідно до архівної довідки № К-652/434 від 14.12.2016року, виданої Національним юридичним університетом імені Ярослава Мудрого, ОСОБА_1 з 01.09.1992року по 30 червня 1997року навчався на денному факультеті № 2 Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого (а.с.33), тобто час навчання складав 4 роки 10 місяців, а половина строк навчання складає 2 роки 5 місяців.

Оскільки відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі стажистами в органах прокуратури та половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, то зарахуванню до стажу підлягає період роботи з 27.06.1997року по 26.06.1998року на посаді помічника прокурора - стажиста Куп'янської транспортної прокуратури та половина строку навчання у вищому навчальному юридичному закладі - Національній юридичній академії України ім. Я.Мудрого.

Таким чином, стаж роботи ОСОБА_1 на прокурорських посадах в Східно-Українській транспортній прокуратурі, прокуратурі Харківської області на посадах помічника прокурора, старшого помічника прокурора, прокурора відділу, старшого прокурора відділу, заступника прокурора, начальника відділу, міжрайонного прокурора, керівника прокуратури, а також половина періоду навчання у вищому навчальному закладі та період роботи на посаді стажиста складає 19 років 5 місяців 19 днів, а стаж роботи за вислугу років складає 21 рік 10 місяців 16 днів, що підтверджується записами в трудовій книжці НОМЕР_1, виданої на ім'я ОСОБА_1 (а.с.14-24).

Частиною 1 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції від 05.11.1991) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 % від суми їхньої місячної заробітної плати, до котрої включається всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 % місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Відповідно до ч. 2 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Суд зазначає, що дана редакція Закону № 1789-ХІІ була чинною на момент призначення позивача на роботу в органах прокуратури України (27.06.1997).

Таким чином, позивач набув право виходу на пенсію після набуття ним стажу роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, незалежно від віку.

На теперішній час діє Закон № 1697-VII, частиною першою статті 86 якого встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

- по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

- з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

- з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

- з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

- з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

- з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Таким чином, статтею 86 Закону № 1697-VII збільшено стаж роботи позивача, що дає йому право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.

Частинами першою - третьою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися на нормах статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), і які були звужені статтею 86 Закону № 1697-VII.

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції до внесення змін Законом №3668-VI, оскільки внесеними вказаним Законом №3668-VI, а також Законами України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014р. № 76-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. № 213-VIII змінами, на порушення ст. 22 Конституції України було звужено зміст та обсяг соціальних гарантій працівників прокуратури.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення адміністративного позову у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 2, 11, 71, ч. 1 ст. 94, 183-2, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Законом України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, Законом України «Про заходи щодо законодавчого реформування пенсійної системи», ст.19,22 Конституції України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області про визнання неправомірним рішення - задовольнити.

Визнати неправомірними дії Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ.

Зобов'язати Куп'янське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугою років з 13.12.2016 з розрахунку 90 відсотків від середнього розміру щомісячної заробітної плати згідно з довідкою прокуратури Харківської області про заробітну плату від 05.12.2016 №18-778, без обмеження її максимального розміру, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ, з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993, у редакції Закону від 12.07.2001 №2663-111.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківській області понесені витрати по сплаті судового збору за подання позову в сумі 551 грн. 20 коп.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Куп'янський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії даної постанови, з одночасним поданням апеляційної скарги до апеляційної інстанції.

Головуючий: А.В.Литвинов