Справа № 759/7372/16-а
Суддя: Величко Т. О.
Дата ухвалення: 2017-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ун. № 759/7372/16-а
пр. № 2-а/759/7/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2017 рокуСвятошинський районний суд м. Києва у складі суду : суддя Величко Т.О., при секретарі Нечипорук А.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністраивний позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі - Позивач) в травні 2016 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, посилаючись на те, що ОСОБА_1 являється учасником бойових дій та інвалідом ІІ групи, що підтверджується посвідченням №269456, виданим 29 липня 2010 року. В управлінні Пенсійного фонду України у Святошинському районі м. Києва позивач стоїть на обліку та отримує пенсію за віком як учасник війни, розраховану відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Позивач зазначив, що 01 квітня 2016 року звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою стосовно надання компенсації за надання санаторно-курортного лікування. 11 квітня 2016 року Позивач отримав лист №4521/35-03/27 відповідно до якого, йому повідомляють, що позивач 26 червня 2012 року подав до управління заяву на сані торно-курортне оздоровлення, як учасник бойових дій, по профілю шлунково - кишкового тракту, номер черги 23. Разом з тим, Позивач у лютому 2016 року отримав путівку до санаторію «Салют» міста Одеси з 28 лютого 2016 року по 19 березня 2016 року. Позивач зазначив, що грошова компенсація за путівку виплачується інваліду, якщо він протягом попередніх трьох років не одержував безоплатної санаторно-курортної путівки, не рахуючи рік, коли інвалід звернувся за нею, відповідно до порядку виплати деяким атегоріям інвалідів грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки та вартості самостійного санаторно-курортного лікування, також в листі позивача інформують про те, що він за період 2012-2015 року не подавав заяву щодо виплати компенсації за путівку.

Позивач зазначив, що відповідно до виписки №203259 від 04 травня 2012 року позивач в період 28 квітня 2012 року по 04 травня 2012 року перебував на стаціонарному лікуванні у Міській клінічній лікарні №10, де йому провели операцію по видаленню жовчного міхура. Після проведення даного оперативного втручання позивач не мав фізичної можливості скористатися запропонованою Відповідачем путівкою на 2012 рік. Відповідно до виписки з історії хвороби №5622 позивач в період з 11 вересня 2013 року по 18 вересня 2013 року перебував на стаціонарному лікуванні у Національному науковому центр Інституту кардіології ім.. Н.Д.Стражеско, де було проведено операцію на серці, після проведеного лікування позивач не мав можливості скористатися запропонованою відповідачем путівкою санаторно-курортного лікування на 2013 рік

В судовому засіданні позивач , представник позитвача підтримали заявлені позовні вимоги та просив суд позов задовольнити на підставі наданих пояснень та поданих письмових доказів просив суд позовні вимоги задовольнити ( а.с.1-3).

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперчувала, надала письмові заперення проти позову ( а.с. 78, 79), вказувала, що грошова компенсація за путівку виплачується інваліду не кожного року, а раз на три роки, якщо він протягом попередніх трьох років не одержував безоплатної санаторно-курортної путівки, не рахуючи рік, коли інвалід звернувся за нею. Оскільки, ОСОБА_1 заяву із зазначеним переліком документів щодо виплати грошової компенсації за путівку в 2015 році до управління не надавав, виплатити вищезазначену компенсацію за період 2012-2015 років немає законних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 являється учасником бойових дій та інвалідом ІІ групи, що підтверджується посвідченням №269456, виданим 29 липня 2010 року. В управлінні Пенсійного фонду України у Святошинському районі м. Києва позивач стоїть на обліку та отримує пенсію за віком як учасник війни, розраховану відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Судом встановлено, що 01 квітня 2016 року звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою стосовно надання компенсації за надання санаторно-курортного лікування. 11 квітня 2016 року Позивач отримав лист №4521/35-03/27 відповідно до якого, йому повідомляють, що позивач 26 червня 2012 року подав до управління заяву на сані торно-курортне оздоровлення, як учасник бойових дій, по профілю шлунково - кишкового тракту, номер черги 23.

Судом встановлено, що відповідно до виписки №203259 від 04 травня 2012 року позивач в період 28 квітня 2012 року по 04 травня 2012 року перебував на стаціонарному лікуванні у Міській клінічній лікарні №10, де йому провели операцію по видаленню жовчного міхура. Після проведення даного оперативного втручання позивач не мав фізичної можливості скористатися запропонованою Відповідачем путівкою на 2012 рік. Відповідно до виписки з історії хвороби №5622 позивач в період з 11 вересня 2013 року по 18 вересня 2013 року перебував на стаціонарному лікуванні у Національному науковому центр Інституту кардіології ім.. Н.Д.Стражеско, де було проведено операцію на серці, після проведеного лікування позивач не мав можливості скористатися запропонованою відповідачем путівкою санаторно-курортного лікування на 2013 рік .

Не погоджуючись із відмовою відповідача, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступне.

Згідно частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1, 2 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ст.. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» Учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з'єднань, об'єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» Учасниками бойових дій визнаються: військовослужбовці (резервісти, військовозобов'язані) та працівники Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці, працівники Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення;

Статтями 22, 92 Конституції України визначені права і свободи людини і громадянина, гарантії прав і свобод визначаються Законами України. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів, або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

Відповідно до статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Тому звуження та обмеження змісту й обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів відповідно до ст. 22 Конституції України не допускається.

Суд дійшов висновку, що позивач згідно заяви від 26.06.2012 року до відповідача про надання йому путівки на санатоно курортне лікування отримав її лише у 2016 році, яку використав за 2016 рік.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" закріплює ряд пільг з особами, які мають статус учасника бойових дій, а також прикріпленими до них особами. Однією з пільг для такої категорії осіб є безоплатне забезпечення санаторно-курортним лікуванням або одержання компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування пункт 3 частини 1 статті 12 Закону.

Надання безкоштовних путівок на санаторно-курортне лікування здійснюється органами соціального захисту населення у відповідності до Інструкції про порядок обліку, зберігання, розподілу та видачі путівок до санаторно-курортних та інших лікувально оздоровчих установ в органах соціального захисту населення України затвердженою наказом Міністерства праці та соціальної політики України №42 від 25 грудня 1997 року.

Органами соціального захисту здійснюється зокрема облік та зберігання санаторно-курортних путівок, які надходять до них, їх відправка до пансіонатів та будинків відпочинку у відповідності до Інструкції.

Особа, яка бажає отримати безкоштовну санаторно-курортну путівку звертається із заявою до відповідного органу соціального захисту. Органи соціального захисту населення ведуть облік таких осіб у журналах відповідної форми з урахуванням принципу черговості отримання путівки у відповідності до права особи на безкоштовну путівку (наприклад ступінь захворювання).

Учасники бойових дій, які пройшли санаторно-курортне лікування за власний кошт мають право на компенсацію.

Порядок одержання такої компенсації на регулюється Постановою Кабінету міністрів України від 17 червня 2004 року №785 "Про затвердження Порядку виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян".

Компенсація вартості самостійного санаторно-курортного лікування учасникам бойових дій виплачується за їх бажанням у розмірі вартості самостійного санаторно-курортного лікування на час проведення оздоровлення, але не більше ніж середня вартість санаторно-курортної путівки.

Середню вартість санаторно-курортної путівки визначає Мінсоцполітики за поданням Фонду соціального захисту інвалідів та погодженням з Мінфіном щороку до 15 березня в межах обсягу бюджетних коштів, виділених відповідно до Закону України про Державний бюджет на поточний рік.

Після отримання компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування учасник бойових дій повинен, за його бажанням, заново подавати документи для взяття на облік для забезпечення санаторно-курортним лікуванням.

Судом встановлено, що позивач подав до відповідача у 2012 році заяву про надання путівки на санаторно-курортне лікуваня, довідку за формою 070/0, про що підтвердив сам представник відповідача.

Судом встанволено, що згідно заяви позивача від 26.06.2012 року у 2012,2013,2014,2015, рр позивачу не було надано путівки на санаторно-курортне лікування згідно його захворювань.

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача із заявою 01.04.2016 року про виплату грошової компенсації в середньому розмірі вартості грошового санаторно-курортного забезпаечення один раз в два роки за 2012-2013рр ( а.с.4).

Судом встановлено, що згідно відповіді відповідача від11.04.2016 року відповідач вважає, що оскільки путівку було надано позивачу у 2016 році згідно поданої заяви у 2012 році, то позивач не має право на виплату йому грошової компенсації за період 2012-2016 рр.( а.с.4) такі твердження відповідача є помилковими та не відповідають вимогам ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту. Оскільки позивач не отримував путівки на санаторно-курортне лікування протягом 2012-2016 року, яка йому була надана лише в 2016 році за 2016 рік, а тому позивач має право скористатися правом на отримання грошової компенсації за 2012-2013 рр.

Пунктом 1 частини 1 статті 256 КАС України передбачено, що негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України у межах суми стягнення за один місяць

З огляду на викладене, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши наявні докази, надавши їм належну оцінку суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України ст.. 22, 92, ст.ст. 2, 3, 11, 12, 17, 99, 160,161,162, 163, 160, 186 КАС України, ст.. 5, 6,12, ЗУ «Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати діяння Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районного в м. Києві державної адміністрації щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 компенсації за надання санаторно-курортного лікування за період 2012-2013 роки - протправними.

Зобов"язати Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районного в м. Києві державної адміністрації нарахувати та виплатити ОСОБА_1, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1, компенсацію за надання санаторно-курортного лікування за 2012 рік у розмірі 320 (триста двадцять) гривень 00 коп.

Зобов"язати Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районного в м. Києві державної адміністрації нарахувати та виплатити ОСОБА_1, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1, компенсацію за надання санаторно-курортного лікування за 2013 рік у розмірі 340 (триста сорок) гривень 00 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду у межах суми стягнення за один місяць

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1, судовий збір у розмірі 551 ( п"ятсот п"ятдесят ддна) грн. 20 коп.

Постанова може бути оскаржено до Київського Апеляційного адміністративного суду через районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Т.О. Величко