Справа № 826/1932/16
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2016-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

20 грудня 2016 року 08:55 справа № 826/1932/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кузьменка В.А., суддів Арсірія Р.О., Огурцова О.П., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомДержавної архітектурно-будівельної інспекції України
доМіністерства юстиції України
проскасування постанови

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державна архітектурно-будівельна інспекція України (далі по тексту - позивач, ДАБІ України) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства юстиції України (далі по тексту - відповідач), в якій просить: визнати незаконною та скасувати постанову про накладення штрафу головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича від 25 січня 2016 року за виконавчим провадженням №49642361 про накладення штрафу у розмірі 680,00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 березня 2016 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/1932/16, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 27 квітня 2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача заперечив проти позову.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи викладене, суд ухвалив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

25 січня 2016 року постановою про накладення штрафу головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадимом І.С. у виконавчому провадженні №49642361 за невиконання рішення суду накладено на боржника - ДАБІ України штраф у розмірі 680,00 грн.

Позивач вважає постанову відповідача від 25 січня 2016 року протиправною та такою що підлягає скасуванню, посилаючись на те, що ДАБІ України не має законних підстав скасувати наказ Інспекції ДАБК у Вінницькій області від 22 серпня 2014 року №44-ОС та поновити ОСОБА_2 на зазначеній посаді, у зв'язку із ліквідацією Інспекції відповідно до запису №6009487 від 05 січня 2015 року у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Відповідач письмового заперечення проти адміністративного позову до суду не надав.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2014 року у справі №802/3451/14-а, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2015 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області №44-ос від 22 серпня 2014 року "Про звільнення ОСОБА_2.", поновлено ОСОБА_2 на посаді головного державного інспектора відділу по м. Вінниці управління контролю за будівництвом об'єктів та державного ринкового нагляду №2 Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області з 27 серпня 2014 року.

Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регулюються Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" (тут і далі в редакції від 28 грудня 2015 року, яка діяла на момент прийняття оскаржуваної постанови), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 6 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно із частиною першою статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Статтею 5 Закону України "Про виконавче провадження" передбачена обов'язковість вимог державного виконавця, відповідно до частини першої якої вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Обов'язки і права державних виконавців передбачені статтею 11 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до частини першої якої державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Зокрема, відповідно до частини другої статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Судом встановлено, що 21 липня 2015 року Вінницьким окружним адміністративним судом видано виконавчий лист у справі №802/3451/14-а, відповідно до якого постановлено поновити ОСОБА_2 на посаді головного державного інспектора відділу по м. Вінниці управління контролю за будівництвом об'єктів та державного ринкового нагляду №2 Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області з 27 серпня 2014 року. Боржником визначено позивача, стягувачем - ОСОБА_2

14 грудня 2015 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадимом І.С. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №49642361 з виконання виконавчого листа №802/3451/14-а від 21 липня 2015 року.

У постанові від 14 грудня 2015 року зазначено, що рішення суду підлягає негайному виконанню.

14 грудня 2015 року вищезазначена постанова про відкриття виконавчого провадження направлена на адресу позивача.

Матеріали справи підтверджують, що позивачем отримано вищезазначену постанову 24 грудня 2015 року.

25 січня 2016 року позивачеві надіслано вимогу державного виконавця в порядку статей 5, 11, 76, 89, 90 Закону України "Про виконавче провадження" про негайне виконання виконавчого листа №802/3451/14-а від 21 липня 2015 року та постанову про накладення штрафу від 25 січня 2016 року.

Позивачем отримано вищезазначену вимогу та постанову про накладення штрафу 01 лютого 2016 року.

Відповідно до частин першої та другої статті 75 Закону України "Про виконавче провадження" після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

Відповідно до частини першої статті 76 Закону України "Про виконавче провадження" рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Докази виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_2 на посаді в матеріалах справи відсутні та до суду не надано.

Згідно частини першої статті 89 Закону України "Про виконавче провадження" у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

25 січня 2016 року постановою про накладення штрафу головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадимом І.С. у виконавчому провадженні №49642361 за невиконання рішення суду накладено на боржника - ДАБІ України штраф у розмірі 680,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що згідно з постановою Кабінету Міністрів України "Питання функціонування територіальних органів Державної архітектурно-будівельної інспекції" від 23 квітня 2014 року №150 територіальні органи Держархбудінспекції України ліквідовано як юридичні особи публічного права та погоджено утворення їх як структурних підрозділів Держархбудінспекції.

При цьому питання щодо правонаступництва Держархбудінспекцією або її новоутвореними структурними підрозділами повноважень ліквідованих територіальних органів зазначеною постановою Уряду не врегульовано.

ІДАБК у Вінницькій області ліквідована 05 січня 2015 року, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис за №6009487.

Крім того, наказом Держархбудінспекції України 01 жовтня 2014 року №220 затверджено Положення про Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області, в якому положення щодо правонаступництва Інспекції відсутні. До новоутвореного Департаменту перейшли повноваження та функції ліквідованої інспекції, однак таке правонаступництво не розповсюджується на трудові правовідносини.

Також, як стверджує позивач, штатним розписом Департаменту не передбачено відділу по м. Вінниці управління контролю за будівництвом об'єктів та державного ринкового нагляду №2.

Відтак позивач вважає, що наведені обставини унеможливлюють виконання рішення суду.

Проте, в силу положень статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Принцип обов'язковості судових рішень, як один з визначальних принципів здійснення правосуддя в Україні, полягає в обов'язковому виконанні на всій території України судових рішень, що набрали законної сили, а також у встановлені відповідальності за невиконання таких рішень.

Вказаний принцип обов'язковості судових рішень поряд із Конституцією України відображений і в багатьох кодифікованих законах України, зокрема в Кодексі адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Згідно частини другої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Як вже зазначалося, постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2014 року у справі №802/3451/14-а, яка набрала законної сили, адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ ІДАБК у Вінницькій області №44-ос від 22 серпня 2014 року "Про звільнення ОСОБА_2.", а також вирішено поновити його на посаді головного державного інспектора відділу по м. Вінниці управління контролю за будівництвом об'єктів та державного ринкового нагляду №2 ІДАБК у Вінницькій області з 27 серпня 2014 року.

Відповідно до частин першої та другої статті 8 Закону України "Про виконавче провадження" сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

Крім того, на підставі пункту 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України вищезазначене судове рішення в частині поновлення позивача на посаді було звернуто до негайного виконання.

Запис про припинення юридичної особи ІДАБК у Вінницькій області до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесений лише 05 січня 2015 року за №6009487.

Таким чином, оскільки рішення адміністративного суду про поновлення ОСОБА_2 на посаді в силу положень пункту 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України звернуто до негайного виконання, позивач у справі зобов'язаний та мав реальну можливість вчинити усі необхідні дії для негайного виконання такого рішення, чого однак не зроблено.

Надаючи оцінку доводам позивача про неможливість виконання рішення суду у зв'язку із припиненням юридичної особи ІДАБК у Вінницькій області, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу, що незаконно звільнений працівник підлягає поновленню на попередньому місці роботи і обов'язок по його працевлаштуванню покладений на роботодавця, яким, у випадку реорганізації державної установи, є її правонаступник, якому передані відповідні завдання та функції, що підтверджується ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 квітня 2016 року у справа №К/800/46332/14.

Окрім того, у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначається, що "…При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи."

Як вбачається з постанов Кабінету Міністрів України "Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів" від 05 квітня 2014 року №85 та "Про внесення зміни у додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2014 р. №85" від 02 липня 2014 року №230, гранична чисельність працівників апарату Держархбудінспекції після прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 23 квітня 2014 року №150 про ліквідацію її територіальних органів не змінилися і навіть збільшилася до 1271 осіб, в тому числі 1263 державних службовців, за рахунок зменшення на таку ж кількість працівників ліквідованих територіальних органів Держархбудінспекції.

Отже, до новоутвореного структурного підрозділу - Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області перейшли функцій та повноваження ліквідованої Інспекції без зміни загальної чисельності працівників апарату.

Матеріали справи підтверджують, що наказом ДАБІ України "Про ліквідацію Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області" від 12 червня 2014 року №114 передбачено проведення ліквідації Інспекції згідно із затвердженим Планом заходів з проведення ліквідації.

Згідно із позицією Верховного Суду України, що викладена у постанові від 17 жовтня 2011 року, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Враховуючи викладене, на думку суду, постанова про накладення штрафу від 25 січня 2016 року відповідає вимогам Закону України "Про виконавче провадження", підстави для скасування вищезазначеної постанови відсутні.

Стосовно дотримання позивачем строку звернення до суду, суд звертає увагу на наступне.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби встановлені у статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, відповідно до частини другої статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України позовну заяву може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Як стверджує позивач постанову від 25 січня 2016 року отримано 01 лютого 2016 року, про що свідчить штемпель вхідної кореспонденції позивача.

Доказів зворотного до суду не надано та в матеріалах справи відсутні.

Адміністративний позов подано 05 лютого 2016 року.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов подано з дотриманням строку звернення до адміністративного суду, встановленого частиною другою статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не доведено факту порушення відповідачем норм законодавства при прийнятті оскаржуваної постанови у відповідності до вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ДАБІ України задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Державній архітектурно-будівельній інспекції України відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.А. Кузьменко

Судді Р.О. Арсірій

О.П. Огурцов