Справа № 826/13528/16
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2017-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 січня 2017 року 09:10 №826/13528/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Кобилянського К.М., суддів Мазур А.С. та Федорчука А.Б., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом громадянки Ірану ОСОБА_2
до третя особа без самостійних вимог на предмет споруДержавної міграційної служби України Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві
про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

Громадянка Ірану ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві, в якій просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 397-16 від 29.07.2016 про відмову у визнанні громадянки Ірану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву громадянки Ірану ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги мотивовано тим, що оскаржуване рішення прийнято відповідачами безпідставно, без врахування всіх обставин, якими позивачка обґрунтовувала наявність підстав для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначила, що побоюється застосувань по відношенню до неї у країні громадянства загальнопоширеного насильства з релігійних мотивів, зважаючи на прийняття нею християнства. Наголошувала на тому, що в країні громадянської належності є непоодинокі випадки систематичного порушення прав людини через зміну віри сповідування, оскільки закони Шаріату не дозволяють навернення з ісламу в іншу релігію, а також зміну релігійної приналежності за документами, а віровідступництво є кримінальним злочином в Ірані.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, мотивуючи тим, що оскаржуване рішення є правомірним та прийняте у відповідності до приписів чинного законодавства. На переконання представника відповідача, інформація про можливість переслідування позивача обґрунтована виключно її усними твердженнями, разом з тим відомостей про будь-які утиски в країні походження та документів, що б підтверджували передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» обставини, позивачем ні відповідачу, ні до суду не надано, що свідчить про невмотивованість та безпідставність позовних вимог.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце судового засідання.

Суд, встановивши відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, керуючись частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка Ісламської Республіки Іран, народилася в м. Кередж, одружена, за національністю - турчанка, за віросповіданням - християнка та має малолітню дитину.

Згідно відомостей анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачка 01.09.2011 залишила країну постійного проживання та цього ж дня літаком прибула до України, надавши паспорт громадянки Ісламської Республіки Іран НОМЕР_1 та свідоцтво про народження від 27.06.1985 НОМЕР_2.

27.04.2015 позивач звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві із заявою - анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №98. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебувала нелегально, до органів міграційної служби України звернулася вперше, до органів міграційних служб інших країн не зверталася, освіта середня.

В обґрунтування вимог заяви посилається на те, що вона не може повернутися до країни походження у зв'язку зі зміною релігії Ісламу на Християнство, за що на батьківщині її можуть вбити та зазначає, що її дядько, знаючи про факт зміни релігії, пообіцяв повідомити про це владі, як тільки вона повернеться на батьківщину.

Рішенням Державної міграційної служби України від 29.07.2016 №397-16 їй відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що направлено повідомлення від 16.08.2016 №191.

Вважаючи зазначене рішення відповідача протиправним, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Статтею 14 Загальної декларації прав людини встановлено, що кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до статті б зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Статтею 9 зазначеного Закону визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з пункту 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 №3, згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі-Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_2 у березні 2015 року пройшла процедуру хрещення у церкві «Храм Спасіння», про що їй видано свідоцтво про хрещення від 02.03.2015 №409.

Згідно звітів міжнародних правозахисних та урядових організацій, які містяться у відкритому доступі та в матеріалах справи, християни, які є наверненими з мусульманського походження, перебувають під постійною загрозою з боку державних органів Ірану, оскільки такі новонавернені вважаються віровідступниками.

Вказане підтверджується звітом Австрійського Центру Інформації про країни походження, досліджень у галузі притулку та документації (АССОШУ) від вересня 2015 року: «Найбільш часто переслідуваними християнами, як видається, є колишні мусульмани, які перейшли в християнство, або ті, хто звертав в свою віру іранських мусульман або сприяв тому. Іранська влада на найвищому рівні назвала будинкові церкви і євангельських християн загрозою національній безпеці. Хоча справи по відношенню до християн розглядаються, як правило, в революційних судах як злочин проти національної безпеки, деяким християнам пред'являються звинувачення в державних кримінальних судах за зовнішнє вираження релігійних переконань; так, наприклад, суд засудив чотирьох християн до 80 ударів батогом кожному за розпивання вина під час обряду причастя в жовтні 2013 року».

Також в доповіді Міжнародної конференції з Прав Людини «Прихована сторона Ірану: Дискримінація щодо етичних релігійних меншин» від 21.10.2010, зазначено, що мусульмани, що перейшли з Ісламу дуже часто стають об'єктами переслідування та поганого поводження через їх релігійні переконання. Окрім незаконних вбивств, новообернених Християн регулярно затримують і тримають протягом тривалого часу під вартою.

Суд наголошує, що відповідач у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.03.2016 встановив, що в Ірані за зміну релігії дійсно існує покарання.

Суд відхиляє посилання відповідача, як на підставу для не визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на те, що ОСОБА_2 не змогла довести правдоподібність повідомлених фактів щодо прийняття християнства, зміни самої релігії.

Як вбачається з протоколу співбесіди від 10.08.2015 позивач пояснила мотиви зміни своєї релігії на Християнство (баптизм) та в силу своєї обізнаності розказала порядок проведення процедури хрещення, назвала основні християнські свята, церковні книги, які читає та зазначила, що ходить до церкви кожну неділю, розказала як вона молиться, тощо.

Також, з протоколу співбесіди від 10.08.2015 видно, що основною причиною зміни віри слугувало народження дитини. Вказане, мотивоване тим, що позивачка майже 10 років не могла завагітніти і тільки після того, як почала молитися Ісусу завагітніла.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивачки та її чоловіка ОСОБА_5 в Україні народилася дитина ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3.

Отже, вищезазначене у сукупності свідчить про реальність побоювань позивачки зазнати переслідувань при поверненні до Ірану за навернення в християнство.

Відповідно до статей 3 та 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши особову справу позивачки, колегія суддів дійшла висновку про наявність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, за ознаками релігії в країні походження, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 2-7, 69-71, 94, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов громадянки Ірану ОСОБА_2 задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 29.07.2016 №397-16 про відмову у визнанні громадянки Ірану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Ірану ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя К.М. Кобилянський

Судді А.С. Мазур

А.Б. Федорчук