Справа № 128/4187/16-а
Суддя: Ганкіна І. А.
Дата ухвалення: 2017-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 128/4187/16-а
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 січня 2017 року Вінницький районний суд Вінницької області

В складі:

Судді: Ганкіної І.А.

При секретарі : Шеванюк О.О.

Пред-ка відповідача: Мільштейн С.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниця справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного Фонду України у Вінницькому районі Вінницької області про визнання протиправними дій щодо відмови у перерахунку пенсії та обмеження її розміру і зобов'язання вчинення певних дій, -

Встановив:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного Фонду України у Вінницькому районі Вінницької області про визнання протиправними дій щодо відмови у перерахунку пенсії та обмеження її розміру і зобов'язання вчинення певних дій.

В прозові позивач зазначив, шо Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» було підвищено посадові оклади відповідним категоріям прокурорсько-слідчих працівників. Відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» 1991 року 04 квітня 2006 року позивачу було призначено пенсію за вислугу років у розмірі 90 % від суми місячної заробітної плати. У зв'язку з підвищенням плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників в листопаді 2016 року позивач звернувся із заявою до Управління Пенсійного фонду України у Вінницькому районі про здійснення перерахунку призначеної пенсії. До заяви додана довідка прокуратури Вінницької області про заробітну плату № 18/266 від 11.10.2016 року, видана на підставі постанови КМУ № 1013 від 09.12.2015 року. З частини листа-відповіді відповідача від 25.11.2016 року, вбачається, що відповідачем було відмовлено позивачу у здійсненні перерахунку пенсії відповідно до наданої довідки. Підставою відмови стало посилання на п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213, згідно з яким у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до спеціальних законів, в тому числі, відповідно до Закону України «Про прокуратуру», у зв'язку з чим, на думку органу Пенсійного фонду України, пенсії в порядку та на умовах, визначених вказаним законом, не призначаються, раніше призначені пенсії не перераховуються.

Вказане рішення УПФ України в Вінницькому районі від 25.11.2016 року № 1328/0630/07 щодо відмови позвачу у перерахунку раніше призначеної пенсії, позивач вважає протиправним, таким, що суттєво обмежує зміст та обсяг його пенсійних прав, зокрема, порушує встановлене законом право на перерахунок пенсії, яке він бажав реалізувати, всупереч ст. 22 Конституції України, обмежує його право на належне пенсійне забезпечення, виходячи з наступного.

Із 04.04.2006 року по даний час позивач перебував на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримував пенсію, обчислену відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» 1991 року у розмірі 90 % від заробітної плати. Правовідносини з питань його пенсійного забезпечення виникли з дня призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру» від 1991 року. Статтею 50-1 (ч. 12, 17) у зазначеній редакції Закону України «Про прокуратуру» встановлювались умови та порядок перерахунку призначених пенсій, а саме: - обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначення або перерахунком (ч.12); призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорську-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи (ч.17).

Отже, на момент виникнення у позивача права на пенсію, право на її перерахунок, підстави та порядок перерахунку були встановлені у Законі України «Про прокуратуру» від 1991 року. Нині чинним Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року також передбачено право на перерахунок раніше призначених прокурорам пенсій.

Так, частинами 13 та 20 ст. 86 цього Закону, яка встановлює порядок пенсійного забезпечення працівників прокуратури, визначено, що пенсії за вислугу років відповідно до цієї статті призначаються, перераховуються і виплачуються уповноваженими на це державними органами (ч.13). Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України (ч.20).

Проте, станом на час звернення із заявою про перерахунок пенсії (25.11.2016) такі умови і порядок Кабінет Міністрів України не визначені. Отже, як станом на час виникнення правовідносин щодо пенсійного забезпечення, так і станом на час звернення за перерахунком законодавцем у Законах України «Про прокуратуру» 1991 та 2014 років передбачено право на перерахунок пенсії. Однак, якщо Законом 1991 року порядок перерахунку пенсій був визначений, то за Законом 2014 року механізм реалізації права не встановлений.

Конституційним Судом України у рішенні від 11.10.2005 року № 8-рп/2005 у справі про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання, зазначено наступне.

В Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовчих органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства і прямої дії норм Конституції України ( 254к/96-ВР ) а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів.

Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України ( 254к/96-ВР ) правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Згідно зі статтею 22 Конституції України ( 254к/96-ВР ) закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист. Згідно зі статтею 46 Конституції України ( 254к/96-ВР ) це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Зміст та обсяг права громадян на пенсійне забезпечення полягає у їх матеріальному забезпеченні шляхом надання трудових і соціальних пенсій, тобто щомісячних пенсійних виплат відповідного розміру, в разі досягнення особою передбаченого законом віку чи визнання її інвалідом або отримання членами її сім'ї цих виплат у визначених законом випадках.

Встановивши в законі правові підстави призначення пенсій, їх розміри, порядок обчислення і виплати, законодавець може визначати як загальні умови їх призначення, так і особливості набуття права на пенсію, включаючи для окремих категорій громадян пільгові умови призначення пенсії залежно від ряду об'єктивно значущих обставин, що характеризують трудову діяльність (особливості умов праці, професія, виконувані функції, кваліфікаційні вимоги, обмеження, ступінь відповідальності тощо). Законодавець повинен робити це з дотриманням вимог Конституції України ( 254к/96-ВР ), в тому числі принципів рівності та справедливості.

Для окремих категорій громадян пенсійне забезпечення встановлюється іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей умов праці, характеру виконуваної роботи, її складності і значущості, ступеня відповідальності, певних обмежень конституційних прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99 (v008р710-99), від 20.03.2002 року № 5-рп/2002(v005р710-02), від 17.03.2004 року № 7-рп/2004 (v007р710-04), від 01.12.2004 року №20-рп/2004( v020р710-04).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» 1993 року до правоохоронних органів віднесені, зокрема, і органи прокуратури.

У практиці вирішення спорів щодо обмеження права на пенсійне забезпечення (у різних формах) Верховний Суд України керувався наведеними правовими висновками Конституційного Суду України, застосовуючи норми Конституції України, зокрема ст. 22, як норми прямої дії, та безпосередньо закон, що регулює спірні правовідносини, яким закріплено досягнутий рівень прав.

Так, Верховним Судом України при вирішенні спору щодо законності дій органу ПФУ стосовно застосування при перерахунку пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про прокуратуру» 1991 року, меншого розміру відсотків для визначення розміру пенсії, встановленого подальшими змінами до цього Закону, (70% замість 80 %), висловлено правову позицію, відповідно до якої застосовано закон, що діяв на момент призначення пенсії:

«колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, вважає, що при перерахунку пенсії працівникам прокуратури має застосовуватися норма, що визначає розмір пенсії у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії, а тому дійшла такого правового висновку: внесені Законом № 3668-VI до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ щодо розміру пенсії у відсотках стосуються порядку призначення прокурорам і слідчим у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії. Процедури призначення та перерахунку пенсії різні за змістом і механізмом їх проведення».

Також Верховним Судом України зазначено, що, вирішуючи питання про застосування цього Закону в часі (Закон України від 08.07.2011 року «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», яким внесено зміни до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ), колегія суддів виходить із того, що згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

«Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства».

(Постанова ВСУ від 17.12.2013 року у справі за позовом до управління Пенсійного фонду України у Будьоннівському районі м. Донецька про перерахунок пенсії).

Аналогічна правова позиція зі спірного питання також висловлена Верховним Судом України у постановах від 10.12.2013 року у справі № 21-348а13; від 21.01.2016 року у справі № К/800/6054/15.

Подібна позиція Верховного Суду України щодо застосування до пенсійних правовідносин законодавства, що діяло станом на час виникнення права на призначення пенсії, зберігається і в подальших рішеннях Верховного Суду України.

Статтею 244-2 КАС України встановлено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Щодо питань можливого обмеження виплати максимального розміру пенсії після здійснення відповідного перерахунку, позивач зазначив в позові наступне.

Дійсно, відповідно абз. 6. п. 15 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону України від 02.03.2015 р. N 213-VIII і Закону України № 911-VIII від 24.12.2015) максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність.

Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.

Однак, згідно із п.п. 1 та 2 Прикінцевих Положень Закону України № 911-VIII від 24.12.2015, набирає чинності з 1 січня 2016 року та дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 1 січня 2016 року.

Враховуючи те, що позивачу пенсія була призначена до 01 січня 2016 року, то до розміру його пенсії не застосовуються обмеження максимального розміру пенсії, визначені абзацом шостим частини п'ятнадцятої ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 р. (в редакції Закону України № 911-VIII від 24.12.2015р. і Закону України від 02.03.2015 р. N 213-VIII).

Вказана правова позиція висвітлена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 24.03.2016 року у справі №К/800/45896/15, від 19.05.2016 року у справі № К/800/41001/15, від 11.10.2016 року у справі № К/800/51891/15; в постановах Київського апеляційного адміністративного суду від 18.10.2016 року у справі № 753/14671/16-а, Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2016 року у справі № 639/5562/16-а, в яких зазначено, що обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановлених пунктом 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.

Отже, відповідач, приймаючи рішення щодо заяви про перерахунок пенсії, зобов'язаний був керуватись статтею 22 Конституції України, вищезазначеними рішеннями Конституційного Суду України та Верховного Суду України, згідно з якою закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У питанні визначення норми права, що регулює правовідносини у даному спорі застосуванню підлягає правова позиція Верховного Суду України щодо регулювання спірних відносин нормою матеріального права, яка, виходячи з принципу верховенства права, є найбільш сприятливою для захисту прав, свобод та законних інтересів позивача, тобто застосування норми закону, чинного на момент виникнення права на призначення пенсії (Постанова Верховного Суду України від 01.07.2014 року у справі № 21-244а14).

Враховуючи, що правовідносини щодо пенсійного забезпечення між позивачем та відповідачем виникли не пізніше 2011 року, то до них слід застосовувати правову норм з урахуванням рівня досягнутих прав, що регулювала їх у відповідний період - ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» 1991 року у редакції станом на 01.01.2011 року.

Вказане узгоджується із висновками, які викладені в ухвалах ВАСУ від 06.07.2016 року (справа № 159/667/16-а), від 06.10.2016 року (справа № К/800/4090/16), від 06.10.2016 року (справа №К/800/23710/16), від 11.10.2016 (справа № К/800/11091/16) у спорах щодо перерахунку пенсії на підставі Закону України «Про прокуратуру», зокрема, що право на перерахунок пенсії виникло з моменту призначення пенсії і на підставі діючого на той час законодавства, а тому не може бути обмежене чи скасоване при прийнятті нових законів чи інших нормативно-правових актів, оскільки це б суперечило ст. 22 Конституції України.

Натомість, не підлягав до застосування Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 213-УІІІ від 02.03.2015 року, яким скасовуються норми Закону України «Про прокуратуру» щодо пенсійного забезпечення осіб, оскільки це суперечить вимогам ч.1 ст. 58 Конституції України, якою передбачено, що закони та нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність та ст. 22 Конституції України, якою заборонено звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів.

Крім того, зазначеним Законом зміни щодо умов та порядку пенсійного забезпечення працівників прокуратури не вносились ні у Закон «Про прокуратуру» 1991 року, ні у Закон «Про прокуратуру» 2014 року.

Позиція щодо незастосування зазначеного закону реалізована Вищим адміністративним судом України у наведеному вище рішенні від 19.05.2016 року у справі №К/800/476/16.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 13.05.1997 року №1-зп зазначив, що стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють своє дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи в громадянах упевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршено прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акту (абзаци перший і другий пункту 5 мотивувальної частини вказаного Рішення). Суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання чинності тільки за умови, якщо вони скасовують або пом'якшують відповідальність особи (абзац другий пункту 2 Рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2000 КСУ від 19.04.2000). Мета принципу незворотності - блокувати ущемлення прав і свобод людини з однією з важливих гарантій захисту від свавілля з боку влади, безпеки людини як громадянина, довіри до державних інституцій. Надання зворотної сили законам суперечить духу правової держави.

Такий же правовий висновок знайшов відображення у Рішенні Конституційного Суду України від 08.06.2016 року №4-рп/2016 (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці).

Зокрема, Конституційним Судом зазначено, що виключення положення щодо можливості перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у зв'язку зі збільшенням грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, також знижує гарантії незалежності суддів, у зв'язку з чим визнав відповідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2010 року неконституційними та встановив порядок виконання Рішення, зокрема, вказав, що застосуванню підлягає ч. 3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року, тобто у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року, а сам: « ….У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання» (п.4 резолютивної частини Рішення).

Тобто Конституційним Судом України відновлено право на перерахунок довічного грошового утримання суддям у разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді у чинному Законі України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року.

Право на перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання суддям у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді закріплено й у ст. 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року, який набрав чинності 30.09.2015 року.

В позові позивач також зазначив, що правовий статус прокурора в Україні має подібне правове регулювання. Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року (п.5 ч. 1 ст. 16) до гарантій незалежності прокурора віднесено його належне матеріальне, соціальне та пенсійне забезпечення. Стандарти професійної відповідальності та викладення основних обов'язків та прав прокурорів, прийняті 23.04.1999 року міжнародною асоціацією прокурорів утверджують, що для забезпечення вільного та незалежного виконання своїх професійних обов'язків згідно з даними нормами прокурори повинні бути захищені урядами від свавільних дій. Загалом, вони повинні мати право: С) на розумні умови служби та відповідну винагороду, адекватну з ключовою роллю, яку вони виконують, й на те, що їх платня або будь-які інші переваги не будуть безпідставно занижені;D) на розумний та керований термін перебування на посаді, пенсію та вік відставки, яка залежить від умов зайнятості або вибору в специфічних випадках; (п.6 Повноваження). Таким чином, наведені міжнародні підходи щодо організації діяльності органів прокуратури розглядають досягнутий рівень прав (платня, пенсія, певні переваги), неможливість безпідставного його зниження як гарантії незалежності прокурорів та утвердження важливості та гідності установи, співвідносячи їх певним чином із умовами діяльності суддів, а національні - до гарантій незалежності відносять належний рівень забезпечення, який не може бути досягнутий без права на перерахунок пенсії.

Застосування системного підходу до питання пенсійного забезпечення працівників правоохоронних органів, ( у т.ч. працівників прокуратури) та органів правосуддя дозволяє дійти висновку, що право на перерахунок пенсії у зв'язку з підвищенням складових заробітної плати для працівників правоохоронних органів та суду збережено.

Крім того, позивач зазначив, що рівність усіх перед законом, що випливає із ч. 1 ст. 24 Конституції України. Дотримання цього принципу означає, зокрема, й безпідставну заборону без розумного виправдання запроваджувати різницю в правах осіб, які належать до однієї й тієї самої категорії (заборону відмінного поводження з особами, які знаходяться в однакових чи споріднених ситуаціях). Рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено в міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема в Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статті 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 14), Протоколі № 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 1), ратифікованих Україною, та в Загальній декларації прав людини 1948 року (статті 1, 2, 7). Діюче законодавство не встановлює порядок та механізм реалізації такого права лише для працівників прокуратури, що порушує як принцип рівності, так і правової визначеності. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України визнається й діє принцип верховенства права.

Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб'єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Із цього приводу Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишилася передбачуваними. Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізоване, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (правові позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: від 22.09.2005 №5-рп/2005, від 29.06.2010 № 17-рп/2010, від 22.12.2010 № 23-рп/2010, від 11.10.2011 № 10-рп/2011).

Стабільність правового регулювання проявляється, зокрема, у неприпустимості внесення довільних змін до наявної системи норм та є віддзеркаленням підтримання довіри громадян до законів та дій держави. Збереження розумної стабільності означає, серед іншого, обов'язок законодавця враховувати при зміні умов набуття права на отримання соціальних благ законні очікування, пов'язані з виконанням (повністю або частково) умов набуття такого права.

Забезпечення верховенства права має враховуватися законодавцем і при внесенні змін до законів, передусім забезпечувати недопустимість звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод (стаття 22 Конституції України). Конституційний Суд України в Рішенні №9-рп/20рп від 28.04.2009, вказуючи на недопустимість звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод, що об'єктивно призведе до погіршення становища особи в суспільстві через їх обмеження, зробив концептуальне застереження органам державної влади про те, що невиконання державою своїх зобов'язань призводить до порушення принципів правової держави, ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави (абзац п'ятий пункту 5 мотивувальної частини).

Управління Пенсійного фонду України в Вінницькому районі відмовляючи у задоволенні заяви позивача, як на одну із підстав відмови вказав, що відповідно до п. 20 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України. Рішення Уряду щодо зобов'язання провести перерахунки пенсій працівникам прокуратури, пенсії яким призначені згідно зазначеного Закону не приймалось.

Однак, з такими доводами відповідача позивач не погоджується і вважає, що вони суперечать нормам законодавства, оскільки як свідчить практика Верховного Суду України відсутність конкретного механізму реалізації закону не може бути для посадових осіб підставою для відмови в його виконанні.

Аналогічною є позиція ЄСПЛ щодо відсутності механізму реалізації норм прямої дії: держава не може посилатися на відсутність певного нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. Принцип юридичної визначеності означає, що громадяни повинні мати змогу покладатися на зобов'язання взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки. (Yvonne van Duym v. Home Office (Case 41/74 Yvonne van Duym v. Home Office)).

Так, у рішенні від 24 липня 2014 року №38677/06 «Будченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що є втручанням у право заявника за ст.1 Першого протоколу до Конвенції та порушенням цієї статті у зв'язку з відмовою заявнику через не існування механізму реалізації відповідного законодавчого положення. Крім того, у рішенні від 08 листопада 2006 року №63134/00 «Кечко проти України», Європейський суд не прийняв до уваги позицію України про колізію двох нормативно-правових актів - закону України, відповідно до якого встановлена допомога з бюджету і який є діючим та Закону України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік, де положення останнього Закону, на думку Уряду України , превалювали як спеціальний закон. Суд не прийняв до аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 «Бурдов проти Росії»).

Європейський суд вирішуючи справу «Войтенко проти України» (заява № 18966/02), прийшов до висновку, що посилання державних органів на неможливість виконання зобов'язань через відсутність законодавчих заходів є безпідставним.

Відповідно до ч.1 ст. 58 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» Пенсійний фонд України і його територіальні підрозділи здійснюють керівництво та управління солідарною системою, проводять збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначають пенсії, підготовляють документи для їх виплат та виконують інші управлінські функції. Вони по суті є органами державної влади і суб'єктами владних повноважень, а тому відповідно до вимог ст. 19 Конституції України «зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».

В позові також зазначив, що Управління Пенсійного фонду України у Вінницькому районі зобов'язане було при вирішенні заяви позивача про перерахунок пенсії керуватись вимогами ст. 22 Конституції України про недопустимість звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів та ст. 58 Конституції України про неприпустимість зворотної дії у часі законів та інших нормативно-правових актів. Відповідач також зобов'язаний був керуватись вимогами ч. 12, 17 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 1991 року у редакції, що діяла на час призначення моєї пенсії (04.04.2006 року), якими встановлювалось, що обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком (ч. 12); призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників; перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії; при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більше як за 12 місяців; перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи (ч.17).

Керуючись названими вище нормами Конституції України та ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» відповідач зобов'язаний був здійснити перерахунок позивачу пенсії у зв'язку з підвищенням Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року № 013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно- правових актів» посадових окладів відповідними категоріями прокурорсько-слідчих працівників, без будь-яких обмежень. Натомість, відповідач, діючи у неправомірний спосіб, незаконно застосував зворотну дію закону у часі, необґрунтовано відмовив у перерахунку пенсії на підставі закону, який прийнятий пізніше, ніж виникли правовідносини щодо пенсійного забезпечення позивача.

Крім того, вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, оскільки законами з питань пенсійного забезпечення не встановлено інших строків щодо захисту порушених прав, до спірних правовідносин слід застосувати положення ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, якими передбачено шестимісячний строк звернення до суду.

Як вбачається з додатків доданих до даного адміністративного позову, а саме з листа-відповіді УПФ України в Вінницькому районі від 25.11.2016 року, про своє порушене право позивач дізнався саме 25.11.2016 року, що в свою чергу свідчить про необхідність захисту порушених прав, свобод інтересів позивача з урахуванням шестимісячного строку, тобто з 25.05.2016 року.

У зв'язку з набранням чинності Законів України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VІІІ від 02.03.2015 року, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VІІІ від 24.12.2015 року як пенсіонеру, який працює на посаді, на якого поширюється дія Закону України «Про державну службу» , виплату пенсії позивачу було призупинено з 01.04.2015 року.

01 квітня 2015 року набули чинності вказані вище Закони, відповідно до змісту яких були внесені зміни до Закону України «Про державну службу», за якими з 01 квітня 2015 року встановлено, що «тимчасово, у період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року та з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про прокуратуру» , «Про судоустрій і статус суддів» призначені пенсії (щомісячне довічне грошове утримання ) у період роботи на спецпосаді не виплачуються.

На цій підставі пенсійним органом з 01 квітня 2015 року тимчасово призупинено виплату позивачу пенсії, призначену за нормами Закону України «Про прокуратуру», у зв'язку із тим, що позивач працював і на теперішній час працює на посаді судді, яка підпадає під дію Закону України «Про судоустрій і статус суддів» .

При задоволенні позовних вимог, суд має враховувати той факт, що при звільненні позивача з роботи, відпадуть передбачені обмеження, тому виникає необхідність захистити його право отримання пенсійного забезпечення саме в перерахованій сумі, з зобов'язанням пенсійного органу, після того як відпадуть вказані обставини, проводити виплату пенсії в перерахованій сумі.

Крім того, відмовляючи позивачу у перерахунку раніше призначеної пенсії відповідач (УПФ України в Вінницькому районі) вказав, що згідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213, згідно з яким у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до спеціальних законів, в тому числі, відповідно до Закону України «Про прокуратуру», у зв'язку з чим, пенсії в порядку та на умовах, визначених вказаним законом, не призначаються, раніше призначені пенсії не перераховуються.

Однак, вищенаведене посилання відповідача на даний Закон по питанню не призначення та не перерахунку пенсії, щодо обмеження в праві перерахунку пенсії, як на одну з підстав для відмови позивачу у перерахунку раніше призначеної пенсії, свідчить лише про помилкове (суб'єктивне) тлумачення вказаної норми Закону, оскільки дане положення Закону містить в собі посилання лише на відсутність підстав в призначенні такого виду пенсії, а ніяк її перерахунку. Таким чином, відмовивши позивачу у проведенні перерахунку пенсії, відповідач неправомірними діями суттєво звузив зміст прав позивача, в зв»язку чим був змушений звернутися до суду.

Слухання справи позивач просить проводити у його відсутність, що висловив у позовній заяві.

Представник відповідача Управління Пенсійного Фонду України у Вінницькому районі Вінницької області - Мільштейн С.В. позов не визнала та суду пояснила, що право на перерахунок на пенсію за довідкою № 18/266 від 11.10.2016р. в розмірі 90 відсотків позивач не має, так як дія ЗУ «Про прокуратуру» від 1991р. є скасованою, а закон є таким, що втратив силу. Також просить суд врахувати, що перерахунок пенсії проводиться лише після подання заяви про проведення перерахунку, а не до, тому перерахунок пенсії, навіть якщо позивач мав на це право був проведений з першого числа наступного місяця після подання заяви. Суду пояснила, що з 01.06.2015 року були скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до спеціальних законів, в тому числі, прокурорів, а тому перерахунок пенсій за теперешнею редакцією спеціального закону не проводяться. Подані письмову заперечення підтримала та просить у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторони відповідача, вивчивши матеріали справи, суд врановив наступне:

Відповідно до ст. 2 КАС України завдання адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень тому числі органів державної влади.У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» було підвищено посадові оклади відповідним категоріям прокурорсько-слідчих працівників. Відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» 1991 року 04 квітня 2006 року позивачу було призначено пенсію за вислугу років у розмірі 90 % від суми місячної заробітної плати.

Із 04.04.2006 року по даний час позивач перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримував пенсію, обчислену відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» 1991 року у розмірі 90 % від заробітної плати. Правовідносини з питань його пенсійного забезпечення виникли з дня призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру» від 1991 року.

В листопаді 2016 року позивач звернувся із заявою до Управління Пенсійного фонду України у Вінницькому районі про здійснення перерахунку призначеної пенсії до якої подав довідку прокуратури Вінницької області про заробітну плату № 18/266 від 11.10.2016 року, видана на підставі постанови КМУ № 1013 від 09.12.2015 року (а.с.12).

На заяву позивача відповідачем було надано лист-відповідь від 25.11.2016 року №1328/06-30/02 з якого вбачається, що відповідачем було відмовлено позивачу у здійсненні перерахунку пенсії відповідно до наданої довідки (а.с.13-14).

Підставою відмови стало посилання на п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213, згідно з яким у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до спеціальних законів, в тому числі, відповідно до Закону України «Про прокуратуру», у зв'язку з чим, на думку органу Пенсійного фонду України, пенсії в порядку та на умовах, визначених вказаним законом, не призначаються, раніше призначені пенсії не перераховуються.

Вказане рішення УПФ України в Вінницькому районі від 25.11.2016 року № 1328/06-30/02 щодо відмови позвачу у перерахунку раніше призначеної пенсії, позивач вважає протиправним, таким, що суттєво обмежує зміст та обсяг його пенсійних прав, що стало підставою для звернення до суду.

Визначаючись щодо заявлених вимог, суд виходить з наступного:

Статтею 50-1 (ч. 12, 17) у зазначеній редакції Закону України «Про прокуратуру» встановлювались умови та порядок перерахунку призначених пенсій, а саме: - обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначення або перерахунком (ч.12); призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорську-слідчих працівників.

Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи (ч.17).

Отже, на момент виникнення у позивача права на пенсію, право на її перерахунок, підстави та порядок перерахунку були встановлені у Законі України «Про прокуратуру» від 1991 року.

Статтями 22, 92 Конституції України визначені права і свободи людини і громадянина, гарантії прав і свобод визначаються Законами України. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів, або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, а відповідач фактично обмежив право позивача на перерахунок пенсії в розмірі 90%.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

Аналогічна правова позиція висвітлена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 24.03.2016 року у справі №К/800/45896/15, від 19.05.2016 року у справі № К/800/41001/15, від 11.10.2016 року у справі № К/800/51891/15; в постановах Київського апеляційного адміністративного суду від 18.10.2016 року у справі № 753/14671/16-а, Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2016 року у справі № 639/5562/16-а, в яких зазначено, що обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановлених пунктом 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.

Дана позиція також узгоджується із висновками, які викладені в ухвалах ВАСУ від 06.07.2016 року (справа № 159/667/16-а), від 06.10.2016 року (справа № К/800/4090/16), від 06.10.2016 року (справа №К/800/23710/16), від 11.10.2016 (справа № К/800/11091/16) у спорах щодо перерахунку пенсії на підставі Закону України «Про прокуратуру», зокрема, що право на перерахунок пенсії виникло з моменту призначення пенсії і на підставі діючого на той час законодавства, а тому не може бути обмежене чи скасоване при прийнятті нових законів чи інших нормативно-правових актів, оскільки це б суперечило ст. 22 Конституції України.

Також Конституційний Суд України у своєму рішенні від 13.05.1997 року №1-зп зазначив, що стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють своє дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи в громадянах упевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршено прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акту (абзаци перший і другий пункту 5 мотивувальної частини вказаного Рішення). Суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання чинності тільки за умови, якщо вони скасовують або пом'якшують відповідальність особи (абзац другий пункту 2 Рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2000 КСУ від 19.04.2000). Мета принципу незворотності - блокувати ущемлення прав і свобод людини з однією з важливих гарантій захисту від свавілля з боку влади, безпеки людини як громадянина, довіри до державних інституцій. Надання зворотної сили законам суперечить духу правової держави.

У вищевказаних рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Аналогічною є позиція ЄСПЛ щодо відсутності механізму реалізації норм прямої дії: держава не може посилатися на відсутність певного нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. Принцип юридичної визначеності означає, що громадяни повинні мати змогу покладатися на зобов'язання взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки. (Yvonne van Duym v. Home Office (Case 41/74 Yvonne van Duym v. Home Office)).

Так, у рішенні від 24 липня 2014 року №38677/06 «Будченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що є втручанням у право заявника за ст.1 Першого протоколу до Конвенції та порушенням цієї статті у зв'язку з відмовою заявнику через не існування механізму реалізації відповідного законодавчого положення. Крім того, у рішенні від 08 листопада 2006 року №63134/00 «Кечко проти України», Європейський суд не прийняв до уваги позицію України про колізію двох нормативно-правових актів - закону України, відповідно до якого встановлена допомога з бюджету і який є діючим та Закону України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік, де положення останнього Закону, на думку Уряду України , превалювали як спеціальний закон. Суд не прийняв до аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 «Бурдов проти Росії»).

Європейський суд вирішуючи справу «Войтенко проти України» (заява № 18966/02), прийшов до висновку, що посилання державних органів на неможливість виконання зобов'язань через відсутність законодавчих заходів є безпідставним.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Статтею 8 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Вказаних позицій дотрумувався у своїх висновках і Конституційний суд України у рішенні рішення від 20.12.2016р. № 7-рп/2016. у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень другого речення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", якими було визнано такими, що не відповідають Конституції України положення ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992р. зі змінами, а саме:

- частини сьомої статті 43, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень;

- першого речення частини першої статті 54, відповідно до яких тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

2. Положення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-XII зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Виходячи із висловлених позиций рішень ЄСПЛ , позицій висловлених у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, тому дії відповідача щодо відмови у перерахунку пенсіїї є неправомірними.

Вимогу позивача в цій частині слід задоволити тавизнати протиправним дії Управління Пенсійного Фонду України у Вінницькому районі Вінницької області щодо відмови ОСОБА_2 у перерахунку пенсії за вислугу років у розмірі 90 % від суми заробітньої плати, визначеної у довідці прокуратури Вінницької області за №18/266 від 11.10.2016р.

Разом з тим, згідно ст. 45 Закону України «Про загальнообовязкове пенсійне страхування» перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною третьою статті 42 і частиною п'ятою статті 48 цього Закону, провадиться в такі строки: у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа.

Тому, враховуючи дату звернення позивача щодо перерахунку пенсії 25.11. 2016р., суд враховує, що перерахунок пенсії повинен бути проведеним за вислугу років у розмірі 90 % виходячи із середньомісячного заробітку, визначеного у довідці прокуратури Вінницької області за №18/266 від 11.10.2016р. про заробітню плату з 1.12.2016р. При вирішенні даної вимоги суд також враховує загальні положення висловлені у рішенні Конституційного суду України від 20.12.2016р. № 7-рп/2016. у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень другого речення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Щодо вимоги позивача щодо проведення перерахунку пенсії з врахуванням шестимісячного строку з 25.05.2016р. без застосування будь яких обмежень в розмірі виплати пенсіїї та зобов»язання виплачувати перераховану пенсію з моменту того, як відпадуть обставини передбачені ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015р. щодо обмеження в даний час позивачу виплати пенсії, суд враховує, що перерахунок пенсії має бути проведеним у відповідності до ст.45 Закону України «Про загальнообовязкове пенсійне страхування» з першого числа наступного місяця після листопада 2016р., так як заяву з усіма необхідними документами подано після 15 числа листопада, а отже перерахунок пенсії у відповідності до вимог закону слід провести з 01.12.2016р., а не з 25.05.2016р.

Крім того, суд враховує, що рішення суду не має передбачати настання змін у законодавстві, та обмежувати чи знімати можливе настання обмежень на майбутне, тому суд вважає за необхідне в задоволенні інших вимог відмовити, захистивши порушене право позивача зазначенням у рішенні суду застереженням щодо необхідності застосування положень прийнятого 20.12.2016р. рішення Конституційного суду України № 7-рп/2016.

З відповідача також слід стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб»єкта владних повноважень Управління Пенсійного Фонду України у Вінницькому районі Вінницької області оплату судового збору в сумі 551 грн.21 коп.

Керуючись ст.ст.19,22,58 Конституції України, ст.50-1 ЗУ «Про прокуратуру» №1789-XII» від 05.11.1991р. (зі змінами), ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р., ст.ст.38,42,45 ЗУ «Про загально обов»язкове пенсійне страхування» ст.ст.18,100,104,105,155,158,159-162,163,172,177-179 КАС України, суд, -

Постановив:

Позов задоволити частково.

Визнати протиправним дії Управління Пенсійного Фонду України у Вінницькому районі Вінницької області щодо відмови ОСОБА_2 у перерахунку пенсії за вислугу років у розмірі 90 % від суми заробітньої плати, визначеної у довідці прокуратури Вінницької області за №18/266 від 11.10.2016р.

Зобов»язати Управління Пенсійного Фонду України у Вінницькому районі Вінницької області здійснити перерахунок раніш призначеної ОСОБА_2 пенсії за вислугу років у розмірі 90 % виходячи із середньомісячного заробітку, визначеного у довідці прокуратури Вінницької області за №18/266 від 11.10.2016р. про заробітню плату з 1.12.2016р. без застосуванням обмежень, накладених ЗУ від 02.03.2015р. №213-VIII з врахуванням положень рішення Конституційного суду України від 20.12.2016р. № 7-рп/2016. у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень другого речення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

В решті позовної вимоги відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб»єкта владних повноважень Управління Пенсійного Фонду України у Вінницькому районі Вінницької області на користь ОСОБА_2 оплату судового збору в сумі 551 грн.21 коп.

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду на протязі 10 діб з моменту її проголошення.

Суддя: