Справа № 826/6020/16
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2016-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 грудня 2016 року 08:10 №826/6020/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кобилянського К.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «ВЕРСІЯ»
до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «ВЕРСІЯ» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві, у якій просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 05.11.2015 №.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що висновки відповідача про порушення товариством з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «ВЕРСІЯ» податкового законодавства в ході здійснення господарських операцій з його контрагентами: товариством з обмеженою відповідальністю «НВК «РОМСАТ» та товариством з обмеженою відповідальністю «АІНУР» не відповідають дійсності. Посилався на наявність належним чином складених первинних документів, що підтверджують реальність господарських операцій з даними контрагентами у періоді, що перевірявся. За наведених обставин позивач вважає оскаржувані податкові повідомлення-рішення протиправними та просить їх скасувати.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування правомірності висновків податкового органу та оскаржуваного податкового повідомлення-рішення посилається на неналежно складені первинні документи. За таких обставин, відповідач зазначає, що господарські операції позивача з даними контрагентами не мали реального характеру. Вважає оскаржуване податкове повідомлення-рішення правомірним.

Через канцелярію суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без їхньої участі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання.

Керуючись частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Посадовими особами Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «ВЕРСІЯ» по взаємовідносинах з постачальниками та покупцями за квітень, травень 2015 року та з постачальниками товариством з обмеженою відповідальністю «НВК «РОМСАТ» та іноземним підприємством «Логін» за лютий 2015 року.

Перевіркою встановлено порушення товариством з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «ВЕРСІЯ» пунктів 198.3 та 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 314 113,00 грн.

За наслідками перевірки Державною податковою інспекцією у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві складено акт від 05.09.2015 №1171/26-53-22-04-21/37396448 та прийнято податкове повідомлення-рішення від 05.11.2015 №, яким позивачеві визначено грошове зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 471 169,00 грн., у тому числі: 314 113,00 грн. - основний платіж, 157 056,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Не погоджуючись із прийнятим податковим повідомленням-рішенням від 05.11.2015 №, товариство з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «ВЕРСІЯ» оскаржило його до суду.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Також, згідно пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України «податковий кредит» - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

У відповідності до пп. «а» п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

В силу норми п. 198.2 ст. 198 цього Кодексу, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках обов'язкові реквізити, перелік яких наведений у п. 201.1 ст. 201 ПК України. Правовий статус податкової накладної закріплений в положеннях норм ст. 201 цього Кодексу.

Крім того, зокрема, форма та порядок заповнення податкової накладної затверджуються центральним органом державної податкової служби (п. 201.2 ст. 201 ПК України), а саме - Наказом Міністерства фінансів України від 01.11.2011 № 1379 «Про затвердження Порядку заповнення податкової накладної», що був зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22 листопада 2011 за № 1333/20071 та діяв до 01.03.2014.

Виходячи з аналізу наведених норм в сукупності, положеннями ПК України та Порядку заповнення податкової накладної визначені окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це відсутність зв'язку з господарською діяльністю, фіктивність операцій (відсутність поставок), відсутність податкової правосуб'єктності, відсутність на момент перевірки податкових накладних або видача їх особою, яка не є платником податку додану вартість. Таким чином, із зазначеного вище також випливає те, що при дослідженні факту здійснення господарської операції, оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Між тим, у своєму листі від 02.06.2011 № 742/11/13-11 Вищий адміністративний суд України одночасно зазначає, що за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Разом з тим, сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце (про що також було зазначено в листі Вищого адміністративного суду України від 01.11.2011 № 1936/11/13-11).

За приписами норм п. 44.1 і п. 44.3 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абз. 2 п. 44.1 ст. 44 ПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІV (в редакції на момент спірних правовідносин)(надалі - Закон № 996-ХІV), який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

В розумінні Закону № 996-ХІV, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

При цьому згідно п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704 (в редакції чинній на момент існування спірних правовідносин)(надалі - Положення), яке встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (підприємства), «господарські операції» - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону № 996-ХІV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 Закону № 996-ХІV).

В свою чергу, інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку (ч. 3 ст. 9 цього Закону).

Аналіз вищевикладених норм Закону № 996-ХІV та норм Положення свідчить про те, що податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків, що також було зазначено в листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 № 742/11/13-11.

При цьому, як зазначив Вищий адміністративний суд України в своїх ухвалах від 14.01.2015 К/9991/72258/12, від 21.10.2014 № К/800/6170/14 та від 26.08.2014 № К/800/6501/14, «податкове законодавство не встановлює перелік первинних документів, складенням яких мають оформлюватися ті чи інші операції. Разом з тим, відповідні первинні документи повинні містити усі необхідні реквізити, визначені частинами першою, другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», повну інформацію про виконану господарську операцію та виступати носіями достовірних відомостей про таку операцію та її учасників.

Також істотне значення для встановлення судом факту реальності виконання договору саме із заявленим контрагентом є фактичні обставини укладення та виконання договору, обґрунтованість вибору контрагента.

За правилами частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України обов'язок довести обставини, що слугували підставою для прийняття оспорюванного акта індивідуальної дії, покладається на податкову інспекцією як на суб'єкта владних повноважень. Разом з тим, дане правило не виключає обов'язку платника довести обґрунтованість сформованих ним податкового кредиту по операціям з придбання товарів (робіт, послуг)» та «…правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту з ПДВ наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податків.».

Згідно акта перевірки від 05.09.2015 №1171/26-53-22-04-21/37396448 висновки щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства зроблено з огляду на відсутність факту реальності господарських операцій між товариством з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «ВЕРСІЯ» та його контрагентами:

товариством з обмеженою відповідальністю «НВК «РОМСАТ» за договором від 19.02.2015 №КМ-021902;

товариством з обмеженою відповідальністю «АІНУР» за договором від 01.04.2015 №150401.

З матеріалів справи вбачається, що між товариством з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «ВЕРСІЯ» (покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю «АІНУР» (постачальник) укладено договір від 01.04.2015 №150401, відповідно до якого постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупця, а покупець зобов'язується оплатити та прийняти комп'ютерне обладнання та витратні матеріали, на умовах даного договору.

На підтвердження виконання умов договорів, руху активів в процесі здійснення господарських операцій позивачем надано суду копії: договору від 01.04.2015 №150401, видаткових накладних, податкових накладних, виписок з банківського рахунку (а.с. 53-66 Т I).

Придбані товарно-матеріальні цінності були оприбутковані платником податків в бухгалтерському обліку товариства по рахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» (а.с. 67-72 Т.I).

Згідно пункту 2.1 договору від 01.04.2015 №150401 постачальник здійснює поставку та передачу товару на склад покупця, що знаходиться, за адресою: м. Київ, пр. П.Тичини, 4.

На підтвердження знаходження складу позивача за зазначеною адресою, товариством надано копію договору оренди приміщення від 02.12.2013, згідно якого орендодавець - товариство з обмеженою відповідальністю «Полюс-В» передає орендареві - товариству з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «ВЕРСІЯ» у користування нежитлове приміщення за адресою: м. Київ, пр. П.Тичини, 4 у строк до 30.11.2016. Зазначене, також, підтверджується актом приймання-передачі приміщення від 02.12.2013 (а.с. 215-218 Т I).

Згідно пункту 2.3 договору від 01.04.2015 №150401 передача товару здійснюється на підставі видаткової накладної на отримання товарно-матеріальних цінностей уповноваженим представником покупця, який діє на підставі довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей.

На підтвердження отримання товарно-матеріальних цінностей позивачем надано витяг з журналу реєстрації довіреностей (а.с. 241-242 Т.I) та копії довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей (а.с. 245, 247 Т.I).

Згідно доводів позивача транспортування товару здійснювалось за рахунок позивача на його склад, за адресою: м. Київ, пр. П.Тичини, 4. На підтвердження можливості здійснення транспортування позивачем надано копію наказу від 11.09.2012 №7А/1 про закріплення відповідального працівника за службовим автотранспортом Mercedes-Benz Vito 109 CDI (а.с. 243 Т.I).

Згідно доводів позивача товари замовлені у товариства з обмеженою відповідальністю «АІНУР» були використані у власній господарській діяльності, з метою подальшого продажу товариству з обмеженою відповідальністю «Новіоніка», що підтверджується копіями договору, видатковими накладними, довіреностями на отримання матеріальних цінностей, податковими накладними.

Також, між товариством з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «ВЕРСІЯ» (покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю «НВК «РОМСАТ» укладено договір поставки від 19.02.2015 №КМ-021902, відповідно до якого постачальник зобов'язується в порядку та на умовах визначених договором, здійснити поставку товару, визначеного у пункті 1.2 цього договору, а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його в порядку та на умовах, визначених договором.

Пунктом 1.2 даного договору, визначено, що предметом поставки за цим договором є обладнання та матеріали, перелік товару, його вартість та гарантійний термін вказується в Додатках до Договору, що є його невід'ємною частиною або у специфікаціях, що підписуються сторонами на кожну окрему поставку партії товару.

На підтвердження виконання умов договорів, руху активів в процесі здійснення господарських операцій позивачем надано суду копії: договору поставки від 19.02.2015 №КМ-021902, специфікацій, видаткових накладних, податкових накладних, виписок з банківського рахунку (а.с. 73-82 Т.I)

Придбані товарно-матеріальні цінності були оприбутковані платником податків в бухгалтерському обліку товариства по рахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» (а.с. 83-84 Т.I).

Згідно доводів позивача товари замовлені у товариства з обмеженою відповідальністю «НВК «РОМСАТ» були використані у власній господарській діяльності, з метою подальшого продажу державному спеціалізованому підприємству Чорнобильська АЕС, що підтверджується копіями контракту, видатковими накладними, довіреностями на отримання матеріальних цінностей, товарно-транспортними накладними, податковими накладними, карточками рахунку 362.

Судом встановлено, що, на момент складання податкових накладних контрагенти позивача: товариство з обмеженою відповідальністю «НВК «РОМСАТ» та товариство з обмеженою відповідальністю «АІНУР», були зареєстровані як платники податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, а тому мали право нараховувати податок на додану вартість та складати податкові накладні на кожну поставку послуг (а.с. 228, 239 Т.I). Окрім того, податкові накладні, на підставі яких позивач формував податковий кредит, та копії яких знаходяться в матеріалах справи, відповідають вимогам, встановленим пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України.

За даним Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців товариство з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «ВЕРСІЯ» здійснює діяльність у сфері виробництва комп'ютерів і периферійного устаткування.

Інформація про продукцію, яку виробляє позивач є на його офіційному сайті: http://www.versiya.com.

Отже, судом встановлено, що придбані у товариства з обмеженою відповідальністю «НВК «РОМСАТ» та товариства з обмеженою відповідальністю «АІНУР» товари у подальшому були реалізовані товариством з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «ВЕРСІЯ» іншим його контрагентам.

Отже, матеріали справи підтверджують подальший рух придбаних товарів, що свідчить про те, що позивач придбавав товар та послуги у спірних постачальників з метою використання їх у власній господарській діяльності, а спірні господарські операції є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що свідчить про добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій. Доказів на підтвердження зворотного відповідачем до суду не надано.

У свою чергу, Державна податкова інспекція у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на спростування реальності господарських операцій, здійснених між товариством з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «ВЕРСІЯ» та його контрагентами вказує на:

- податкову інформацію Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 06.08.2015 №3316/7/26-51-22-05 по підприємству товариство з обмеженою відповідальністю «НВК «РОМСАТ» з питань проведення фінансово-господарських операцій по взаємовідносинам з контрагентами за період: лютий, березень 2015 року, а також при визначення сум податкового кредиту за період: лютий, березень 2015 року, згідно якої товариство здійснювало маніпулювання податковою звітністю, проводило транзитні фінансові потоки, які спрямовані на здійснення операцій по наданню податкової вигоди контрагентам, які не виконували свої податкові зобов'язання з метою штучного формування податкового кредиту;

- податкову інформацію Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 12.08.2015 №284/26-53-22-04-17 по підприємству товариству з обмеженою відповідальністю «АІНУР» з питань проведення фінансово-господарських операцій по взаємовідносинам з контрагентами та покупцями за період лютий-квітень 2015 року, згідно якої контролюючим органом ставились під сумнів господарські операції між товариством з обмеженою відповідальністю «АІНУР» та його поставщиками: товариством з обмеженою відповідальністю «ШЕСТ-РІК», товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Гермес Трейдінг».

Однак, суд відхиляє посилання відповідача на податкову інформацію від 06.08.2015 №3316/7/26-51-22-05 та від 12.08.2015 №284/26-53-22-04-17, як на доказ відсутності реального характеру здійснених правочинів між позивачем та його контрагентами: товариством з обмеженою відповідальністю «НВК «РОМСАТ» та товариством з обмеженою відповідальністю «АІНУР», оскільки з назви та змісту вказаної податкової інформації вбачається, що звірка товариств фактично не проводилась і обставини щодо господарських операцій здійснених даними товариствами податковим органом реально не встановлювались.

Заходи, спрямовані на проведення зустрічної звірки, тобто спрямовані на вчинення дій щодо співставлення даних первинних та інших бухгалтерських документів суб'єкта господарювання, однак без фактичного вчинення таких дій, не можуть вважатися діями по проведенню зустрічної звірки.

Також, суд відхиляє посилання позивача на непідтвердження реальності господарських операцій по ланцюгу постачання, оскільки позивач у межах спірних правовідносин не мав взаємовідносин із такими підприємствами, а ймовірні порушення по ланцюгу постачання не можуть бути підставою для обмеження покупця у праві на податковий кредит.

Крім того, відповідачем не було надано суду належних документальних доказів відсутності у контрагентів позивача спеціальної податкової правосуб'єктності на момент укладення і виконання договорів поставок, зокрема, того, що дані підприємства не були зареєстровані в якості платників податку на додану вартість або того, що їх реєстрація платниками податку на додану вартість була анульована у встановленому законом порядку, а відтак суд приходить до висновку, що наявні у матеріалах справи копії податкових накладних, на підставі яких позивач сформував податковий кредит за звітні періоди 2012 - 2013 років, цілком відповідають вимогам, встановленим ст. 201 Податкового кодексу України.

В силу п. 15.1 ст. 15 Податкового кодексу України, платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Приписами ч. 2 ст. 61 Конституції України встановлений індивідуальний характер юридичної відповідальності.

Згідно правової позиції Вищого адміністративного суду України, викладеної в ухвалі від 10.10.2012 за № К-24491/10, «за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників по ланцюгу для одержання Підприємством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу. Поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов'язань».

В ході розгляду даної справи відповідачем не було пред'явлено до суду будь-які належні докази нікчемності правочинів, укладених між товариством з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «ВЕРСІЯ» та його контрагентами: товариством з обмеженою відповідальністю «НВК «РОМСАТ» та товариством з обмеженою відповідальністю «АІНУР», а також жодних достовірних документальних доказів на підтвердження фактів підписання договорів та первинних документів до них неуповноваженими на те особами.

В силу ч. 1 ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Аналогічну норму містить ч. 2 ст. 2 Кримінального кодексу України.

Доказами в адміністративному судочинстві, за визначенням ч. 1 ст. 69 КАС України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

У відповідності до ч. 1, ч. 4 ст. 70 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач довів дотримання ним законодавчих вимог щодо документального підтвердження сум витрат, віднесених до складу валових витрат і податкового кредиту за перевіряємий період, та як наслідок про протиправність здійснених відповідачем нарахувань сум податкових зобов'язань по податку на додану вартість, згідно податкового повідомлення-рішення від 05.11.2015 №.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 2-7, 69-71, 94, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «ВЕРСІЯ» задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 05.11.2015 №.

3. Стягнути з Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «ВЕРСІЯ» () судові витрати в сумі 7067 (сім тисяч шістдесят сім) грн. 53 коп.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя К.М. Кобилянський