Справа № 806/2483/16
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2017-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2017 року м.Житомир справа № 806/2483/16

категорія 2.2

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Романченка Є.Ю.,

секретар судового засідання Ткачук А.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Шевчука В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання дій (бездіяльність) неправомірними, зобов'язання надати повну інформацію за запитом від 15.11.2016,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому, з урахуванням заяви про уточнення від 04.01.17, просив визнати неправомірними дії (бездіяльність) Головного управління Національної поліції в Житомирській області в частині ненадання повної інформації за зверненням від 15.11.2016; зобов'язати відповідача надати йому повну інформацію на звернення від 15.11.16. Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 15 листопада 2016 року звернувся до начальника ГУ НП в Житомирській області із запитом про надання публічної інформації. Відповідач не надає публічної інформації на запит від 15.11.16 чим, на думку позивача, проявляє неправомірну бездіяльність в невиконанні вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації".

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав і просив задовольнити, посилаючись на мотиви наведені у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Указав, що на запит позивача надано відповідь від 23.11.16.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити з таких підстав.

Судом установлено, що 15 листопада 2016 року ОСОБА_3 сформовано та направлено до розпорядника інформації - Головного управління Національної поліції в Житомирській області запит на отримання публічної інформації, адресований Начальнику Управління Печененко В.П.. У цьому запиті запитувач хотів би отримати доступ до публічної інформації, а саме копію запиту начальника ГУ НП в Житомирській області від 16.09.2016 року № 861/18/01-2016 до ОСМД «Теплий стан» щодо нього. Одночасно просив сповістити причини, мету та ціль збору його персональних даних відносно нього та якими нормативно - правовими документами користується ГУ НП в Житомирській області таємно від нього збираючи його персональні дані. Які персональні дані ОСМД «Теплий стан», надало ГУ НП в Житомирській області щодо ОСОБА_3 (просив надати копію відповіді ОСМД «Теплий стан» на запит ГУ НП в Житомирській області).

Як свідчать матеріали справи запит позивача на отримання публічної інформації від 15.11.16 отримано відповідачем 17 листопада 2016 року та зареєстровано за номером 494зі.

Листом від 23 листопада 2016 року № 1125/105/05/18-2016 Головним управлінням Національної поліції в Житомирській області повідомлено ОСОБА_3, що його запит розглянуто та проінформовано про те, що копія запиту УКП ГУНП від 16.09.2016 вих. № 861/18/01-2016 направлено на його адресу рекомендованим листом від 03.11.16 вих. № 1042/105/03/18-2016. Також указано, що з приводу звернення про збір інформації щодо нього йому було роз'яснено та проінформовано у листі від 03.11.16 № 1043/18/01-2016. Водночас роз'яснено, що для отримання копії відповіді ОСББ «Теплий стан» на запит УКП ГУПН йому потрібно звернутися до розпорядника інформації відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Відповідь направлено на адресу запитувача 28 листопада 2016 року.

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України "Про доступ до публічної інформації".

Публічна інформація, згідно зі ч. 1 ст. 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" (далі - Закон), - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

У відповідності до статті 4 Закону, доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: прозорості та відкритості діяльності суб'єктів владних повноважень; вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

За загальним правилом публічна інформація є відкритою (частина друга статті 1 зазначеного Закону). Виняток становить інформація з обмеженим доступом, яка поділяється на конфіденційну, таємну та службову інформацію (ч. 1 ст. 6 Закону).

Згідно зі ч. ч. 1, 2 статті 10 Закону, кожна особа має право: знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом; доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається; вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону; на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів; на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом. Обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом.

Частиною 3 згаданої статті Закону визначено, що розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов'язані: надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені (ч. 5 ст. 10 Закону).

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

Пунктом 6 частини 1 статті 14 Закону визначено, що розпорядники інформації зобов'язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Згідно зі ч. 1 ст. 20 Закону, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

У контексті наведеного суд відмічає, що приписи Закону не містять окремого порядку чи дозволу не розглядати розпорядником інформації повторні запити на інформацію до одного і того ж органу від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо за результатами розгляду першого або попереднього запиту надано повну відповідь.

Таким чином, розпорядник інформації повинен надавати відповідь, з додержанням вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації", на кожен запит запитувача незалежно від того чи попередньо надавалася ідентична чи схожа інформація.

Матеріалами справи підтверджено, що листом від 23.11.16 № 1125/105/03/18-2016 Головне управління Національної поліції в Житомирській області на запит на отримання публічної інформації ОСОБА_3 від 15.11.16 повідомило, що копію запитуваного запиту раніше направлену позивачу та вказало, що з приводу звернення про збір інформації щодо нього його проінформовано у листі від 03.11.16 № 1043/18/01-2016. Останній наданий на однин із запиті ОСОБА_3. При цьому до листа від 23.11.16 копії запиту УКП ГУПН від 16.09.16 додано не було, мети збору інформації щодо ОСОБА_3, а також інформації про те, які його персональні дані були надані ОСББ "Теплий стан" у листі від 23.11.16 не вказано.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що повної інформації стосовно всіх запитуваних відомостей у запиті позивача від 15.11.16 Головним управління Національної поліції в Житомирській області у відповіді від 23.11.16 фактично надано не було.

Також суд ураховує, що лист від 23.11.16 направлено на адресу запитувача лише 28 листопада 2016 року, тобто поза строком, визначеним Законом, для надання відповіді на запит.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування (ч. 1 ст. 70 КАС України).

Згідно зі положеннями статті 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

При цьому особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача - суб'єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Втім у даній справі відповідачем належних доказів на спростування вищевказаних обставин і доводів позивача суду надано не було.

З огляду на викладене, а також з метою реалізації права позивача на доступ до публічної інформації, суд визнає дії (бездіяльність) Головного управління Національної поліції в Житомирській області в частині ненадання повної інформації за запитом ОСОБА_3 від 15.11.2016 протиправними та зобов'язує розпорядника інформації надати повну відповідь на запит від 15.11.16.

Беручи до уваги все наведене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 є обґрунтованими, а позов таким, що підлягає до задоволення.

Судові витрати у цій адміністративній справі відсутні.

Керуючись статтями 86, 94, 158 - 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Позов задовольнити.

Визнати неправомірними дії (бездіяльність) Головного управління Національної поліції в Житомирській області в частині ненадання повної інформації за запитом ОСОБА_3 від 15.11.2016.

Зобов'язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області надати ОСОБА_3 повну інформацію на запит від 15.11.16.

Судові витрати не стягуються.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Є.Ю. Романченко

Повний текст постанови виготовлено: 06 січня 2017 р.