Справа № 608/2030/16-а
Суддя: Квятковська Л. Й.
Дата ухвалення: 2017-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2017 року Справа № 608/2030/16-а

Номер провадження2-а/608/1/2017

Чортківський районний суд Тернопільської області в складі :

головуючого судді Квятковської Л. Й.

за участю секретаря Маришевої Г.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання неправомірними дій і зобов'язання вчинення певних дій, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання неправомірними дій і зобов'язання вчинення певних дій. В позовній заяві він вказав, що перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Чортківському районі і з з 2007 року отримував пенсію по віку за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». З 1 квітня 2015 року відповідачем виплату вказаної пенсії припинено відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII. До сьогоднішнього часу він працює на посаді завідуючого Чортківського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області. З діями відповідача позивач ОСОБА_1 не погоджується, вважає, що пенсія йому призначена довічно, а тому її виплата не може бути припинена в жодному випадку. Таким чином, дії відповідача вважає неправомірними, оскільки п. 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону № 213 передбачає, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до спеціальних законів, в тому числі відповідно до Закону України «Про державну службу», однак станом на 1 червня 2015 року та теперішній час спеціального закону щодо призначення всіх пенсій, в тому числі спеціальних, не прийнято. Тому просить визнати протиправними дії ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 1 червня 2015 року, та зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чортківському районі Тернопільської області відновити з 1 червня 2015 року виплату призначеної пенсії за віком.

Позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримує, просить задовольнити, вважає, що припиненням виплати пенсії порушені його конституційні права на пенсійне забезпечення, які підлягають захисту шляхом винесення судом постанови про визнання протиправними дій відповідача щодо припинення виплати позивачу пенсії та покладення зобов'язання поновити її виплату із 01 червня 2015 року. Вважає, що ним не пропущено строк звернення до суду, оскільки відповідно до Рішення Конституційного Суду України шестимісячний строк не підлягає застосуванню в справах щодо пенсійних виплат.

Представник відповідача ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області ОСОБА_2 проти позовних вимог ОСОБА_1 заперечує, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з підстав, зазначених в запереченні на адміністративний позов. Наголосив, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ОСОБА_3 управлінні та отримував пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». З 01 квітня 2015 року ОСОБА_3 управлінням призупинено виплату пенсії за вислугу років, оскільки позивач працює на посаді державного службовця в Чортківському районному секторі Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області. Відповідно до Закону України від 02.03.2015 року №213 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який набрав чинності з 01.04.2015, внесені зміни до ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Враховуючи ці зміни, статтею 54 Закону, яка має назву «Виплата пенсій пенсіонерам за наявності заробітку (прибутку)» передбачено, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України». «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій та статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Відповідно до Закону України №911-VIII від 24.12.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» продовжено особливий період невиплати пенсій, а саме визначено, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України». «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій та статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Вважають також, що позивачем порушено вимоги абзацу І частини 2 статті 99 КАС України, яким визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячннй строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Оскільки позивач зазначив в заяві від 03.11.2016 (про поновлення виплати пенсії) та в адміністративному позові про факт невиплати його пенсії з 01.04.2015, що свідчить про обізнаність позивача щодо призупинення виплати його пенсії. Таким чином, позивач не реалізував своє право на звернення до адміністративного суду протягом шестимісячного строку, та не навів причин поважності пропуску строку звернення до адміністративного суду та не долучено жодних документів, які б могли це підтвердити.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких мотивів.

Відповідно до ст.1 Конституції Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ОСОБА_3 управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області як одержувач пенсії, що підтверджується пенсійним посвідченням № серії ААБ №138121, виданим 23.05.2007 року.

З 1 квітня 2015 року відповідачем припинено виплату пенсії ОСОБА_1

Не погоджуючись з діями відповідача, 03 листопада 2016 року позивач звернувся до ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про відновлення виплати призначеної пенсії за віком. Однак, листом № 604/с-11 від 14.11.2016 року йому було відмовлено у відновленні виплати пенсії з посиланням на ЗУ № 213 від 02.03.2015 року.

Відповідач, застосовуючи до спірних правовідносин ЗУ № 213 від 02.03.2015 року, фактично, допустив звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод шляхом скасування та обмеження наданих державою соціальних прав, гарантій, пільг, компенсацій, які були встановлені Законами України.

Зазначене дає підстави вважати, цим порушено приписи ч. 2 та ч. 3 ст. 22 Конституції України та ч.1 ст. 58, ст. 21 та 24 Конституції України.

Статтею 22 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової, або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Пенсійне забезпечення громадян України, в тому числі порядок призначення та виплати пенсій, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення", Законом України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та іншими нормативно-правовим актами.

Відповідно до Закону України від 02.03.2015 року №213 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який набрав чинності з 01.04.2015, внесені зміни до ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Враховуючи ці зміни, статтею 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», яка має назву «Виплата пенсій пенсіонерам за наявності заробітку (прибутку)» передбачено, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України». «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій та статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Відповідно до Закону України №911-VIII від 24.12.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» продовжено особливий період невиплати пенсій, а саме визначено, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України». «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій та статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Крім того, згідно п. 2 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» вказаного Закону порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (утримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Станом на 1 квітня 2015 року посада, на якій працює позивач, дійсно, давала право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», у зв'язку з чим, відповідачем було припинено виплату пенсії позивачу з 1 квітня 2015 року.

Позивача позбавлено пенсії у порушення вимог та положень:

- ст.2 Загальної Декларації Прав Людини (прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948);

- п. 2 ст. 2 та ст. 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права (прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року (ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII ( 2148-08 ) від 19.10.73року);

- ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим. 4.ХІ.1950 (Європейська конвенція про захист прав і основних свобод людини) (далі - Конвенція) в поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу з огляду на наступне.

Відповідно до ст.2 Загальної Декларації Прав Людини кожна людина повинна мати всі права і всі свободи, проголошені цією Декларацією, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового, станового або іншого становища.

Пункт 2 ст. 2 та ст. 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права передбачають, що Держави, які беруть участь у цьому Пакті, зобов'язуються гарантувати, що права, проголошені в цьому Пакті, здійснюватимуться без будь якої дискримінації щодо раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, майнового стану, народження чи іншої обставини. Держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожної людини на соціальне забезпечення, включаючи соціальне страхування.

Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожній людині, яка знаходиться під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі 1 цієї Конвенції.

Ст. 14 Конвенції передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності до національних меншин майнового стану, народження або інших обставин.

Водночас, всупереч ст.2 Загальної Декларації Прав Людини, п. 2 ст. 2 та ст. 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, ст. 14 Конвенції, які гарантує рівність у здійсненні основних свобод, позивачу з огляду на її рід занять припинено виплату пенсії в той час як без будь-якого об'єктивного і розумного обґрунтування виплата такої ж пенсії проводиться іншим особам, які перебувають в однаковому із позивачем положенні, однак мають інший рід занять. Виплата такої пенсії не зупинена іншим особам, які працюють в інших сферах та секторах державного впливу та економіки.

Таким чином, має місце вочевидь наявне запровадження дискримінації відносно позивача при здійсненні останнім права на мирне володіння майном та отримання призначеної пенсії.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Пічкур проти України» № 10441/06 від 7 лютого 2014 року (пункти 48-49) зазначив, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «ОСОБА_3 проти Нідерландів» (Van Raalte v. the Netherlands), n. 39, Reports 1997-1).

Також Європейський суд з прав людини в даному рішенні зазначив, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь- якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Ст. 1 Першого протоколу Конвенції (Париж, 20.111.1952) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.18 Конвенції обмеження, які дозволяються нею щодо згаданих прав та свобод, можуть застосовуватися тільки з тією метою, з якою вони передбачені.

Надбавки, доплати та пенсії є майном в контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини ст. 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивач наводить доводи, що він має принаймні законні сподівання (яке ґрунтується на законодавчій нормі) на набуття права володіння. Таке сподівання виникло у позивача з моменту призначення пенсії.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим ст. Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), № 17767/08, пункт 72, від 19 червня 2012 року). Бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших, актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені ст. 1 Першого протоколу (рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine), № 68385/10 та 71378/10), від 26 вересня 2014 року).

Відповідно до роз'яснень, наведених у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі, коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткове і регламентації її положень законом.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається (Рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N 8-рп/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004).

Згідно ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Зокрема, Європейський Суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через принцип юридичної визначеності, згідно якого остаточне рішення суду у справі не може піддаватися сумніву, навіть у разі зміни законодавства (п. 51, 52 рішення у справі «Рябих проти Росії» від 24 липня 2003 року). Крім цього, відповідно до роз'яснення Верховного Суду України № 1-5/400 від 14 липня 2006 року, наданого на підставі листа Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини у справі «Качко проти України», реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена в залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як причину невиконання своїх зобов'язань, судами не повинні прийматися до уваги.

Враховуючи викладене, суд вважає, що діями відповідача та положеннями ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-УІІІ та ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» 911-VIII від 24.12.2015 року, якими були запроваджені тимчасові обмеження до ст. 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби , та деяких інших осіб" щодо виплати пенсій, особам, які працюють на посадах державних службовців, безпосередньо порушено право позивача на соціальний захист, гарантоване ст.ст. 22,46, 58 Конституції України, ст. 14, ст.1 Першого протоколу Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», ст.2 Загальної Декларації Прав Людини, п. 2 ст. 2 та ст. 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права обмеження якого неможливе, враховуючи положення норм вище проаналізованого чинного законодавства.

Хоча Закон №213 від 02.03.2015 року та інші законодавчі акти, якими запроваджено обмеження щодо виплати пенсії не визнані в установленому порядку неконституційними, слід врахувати, що рішення Конституційного Суду України, за наслідками розгляду справи про конституційність певних положень закону, набирає чинності з моменту його постановлення та не поширюється на спірні правовідносини, що виникли до моменту його прийняття.

В даному ж випадку, позивач просить захистити його права за період, у якому відповідне рішення Конституційного Суду України про неконституційність зазначених положень закону відсутнє.

За таких обставин, суд при прийнятті рішення повинен керуватися принципом законності, закріпленим у ст. 9 КАС України, ч. 1, 4 та 6 якої передбачає, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою. У разі невідповідності нормативно-правового акту Конституції України, закону України, міжнародному договору, або іншому акту суд застосовує правовий акт, що має вищу юридичну силу. Якщо міжнародним договором, згода якого надана Верховної Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

З наведеного вбачається, що не залежно від відсутності відповідного рішення Конституційного Суду України, саме суд повинен дати правову оцінку спірним правовідносинам на основі законодавства та здійснити захист порушеного права позивача з врахуванням положень ст. ст. 3,5, 8, 9, 11 КАС України, норм міжнародного права та урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Із системного аналізу ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-ІУ вбачається рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Враховуючи наведене, і те, що із заробітної плати позивача роботодавцями постійно утримувалися та сплачувалися до Пенсійного фонду України страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, дії відповідача є прямим втручанням у її право на мирне володіння особистим майном (пенсією).

За наведених обставин, суд вважає, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом винесення судом постанови про визнання протиправними дій відповідача щодо припинення виплати йому пенсії та зобовязання поновити виплату пенсії.

Суд не вважає за доцільне застосовувати строк позовної давності, оскільки пенсія ОСОБА_1 призначена довічно, він звернувся до ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області 03 листопада 2016 року, йому надана відповідь 14 листопада 2016 року, позивач звернувся до суду 07 грудня 2016 року, ним дотримано шестимісячний строк щодо звернення після отримання відповіді.

Згідно вимог ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Тому на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 гривень.

Керуючись ст.ст.2, 7-12, 17, 94, 158-163, 183-2, 254 КАС України, ст. ст.1, 3, 8, 19, 21-22, 24, 46, 55, 58, 64 Конституції України, ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 17 липня 1997 року, ст.2 Загальної Декларації Прав Людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, ст.ст. 2, 6-9, 11, 12, 69, 71, 86, 94, 104, 158-163, 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинення певних дій - задовольнити.

Визнати неправомірними дії ОСОБА_3 Управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителю ІНФОРМАЦІЯ_2, з 01 червня 2015 року.

Зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області відновити з 01 червня 2015 року виплату призначеної ОСОБА_1 пенсії за віком .

Стягнути з ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (м. Тернопіль, вул. Майдан Волі, 3, 46001) за рахунок коштів Державного бюджету України бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень на користь ОСОБА_1 551 (пятсот пятдесят одну) гривню 20 копійок сплаченого ним судового збору.

Апеляційна скарга на постанову суду подається в Львівський апеляційний адміністративний суд протягом 10 днів з часу її проголошення, а у разі застосування судом ч. 3 ст. 160 цього Кодексу (проголошення вступної та резолютивної частини постанови), протягом 10 днів з дня отримання копії постанови в повному обсязі.

Суддя: Л. Й. Квятковська