Справа № 804/3843/16
Суддя: Єфанова Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2016-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 жовтня 2016 р. Справа № 804/3843/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Єфанової О.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області, Головного управління Держпродспоживслужби у Дніпропетровській області про скасування рішення та поновлення на посаді, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_2 (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області, до Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області в якому позивач просить:
1) визнати протиправним та скасувати наказ Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області №47-к від 01.06.2016 року «Про звільнення ОСОБА_2.»;
2) визнати протиправною відмову Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області в призначенні ОСОБА_2 на посаду начальника відділу контролю у сфері торгівлі, робіт та послуг Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області та на посаду начальника відділу ринкового та метрологічного нагляду Управління захисту споживачів Головного управління Держспоживслужби в Дніпропетровській області;
3) зобов'язати Головне управління Держспоживслужби у Дніпропетровській області винести наказ про звільнення ОСОБА_2 із займаної посади у зв'язку з переведенням до Головного управління Держспоживслужби в Дніпропетровській області відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України з 6 квітня 2016 року;
4) зобов'язати Головне управління Держспоживслужби в Дніпропетровській області винести наказ про призначення за переведенням ОСОБА_2 на посаду начальника відділу контролю у сфері торгівлі, робіт та послуг Управління захисту споживачів Головного управління Держспоживслужби в Дніпропетровській області з 06.04.2016 року та внести відповідні записи до трудової книжки;
5) стягнути з Головного управління Держспоживслужби в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що рішення Інспекції з питань захисту справ прав споживачів у Дніпропетровській області про звільнення позивача з посади начальника відділу контролю у сфері послуг на підставі п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України у зв'язку з реорганізацією є протиправним та підлягає скасуванню.
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов, проти подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечував.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням, яке міститься в матеріалах справи.
Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Таким чином, суд ухвалив розглянути справу без участі сторін відповідно до положень ст.128 КАС України в письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
16.12.2015 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 1092 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів».
Відповідно до пункту 2зазначеної постанови було реорганізовано територіальні органи Державної ветеринарної та фітосанітарної служби, Державної інспекції з питань захисту прав споживачів та Державної санітарно-епідеміологічної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів.
Як вбачається з матеріалів справи, 17 лютого 2016 року ОСОБА_2 був попереджений про наступне вивільнення у зв'язку з реорганізацією Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області та одночасно позивача повідомлено, що питання щодо пропозиції йому іншої роботи буде розглянуто після затвердження та введення в дію структури та штатного розпису територіального органу Держспоживслужби у Дніпропетровській області.
Наказом Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області від 01.06.2016 року № 47-к ОСОБА_2 було звільнено з посади начальника відділу контролю у сфері послуг Держспоживінспекції у Дніпропетровській області з 01.06.2016 року на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв'язку із реорганізацією.
Не погоджуючись зі своїм звільненням, позивач звернувся до суду.
Суд, вирішуючи спір по суті, виходив з наступного.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.
Положеннями ч.3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» визначено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.
Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
Згідно з п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною 2 статті 36 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).
Відповідно до ч.2 ст.40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Положеннями статті 42 Кодексу законів про працю України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Суд звертає увагу на те, що 17 лютого 2016 року позивач був попереджений про наступне вивільнення у зв'язку з реорганізацією Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області та одночасно позивача повідомлено, що питання щодо пропозиції йому іншої роботи буде розглянуто після затвердження та введення в дію структури та штатного розпису територіального органу Держспоживслужби у Дніпропетровській області.
Проте, відповідачем не надано жодних доказів того, що позивачу пропонувалась інша робота відповідно до його кваліфікації.
Як вбачається з листа Головного управління Держспоживслужби у Дніпропетровській області від 12.05.2016 року №01/73 ОСОБА_2 запропоновано посади головного спеціаліста територіальних органів в Дніпропетровській області.
Проте, згідно листа Головного управління Держспоживслужби у Дніпропетровській області від 18.05.2016 року №01/108 були вакантні посади в Управлінні захисту споживачів Головного управління Держспоживслужби у Дніпропетровській області, а саме посада начальника відділу ринкового та метрологічного нагляду та посада начальника відділу контролю за рекламою та дотриманням антитютюнового законодавства.
Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (зі змінами) роз'яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, зокрема, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату, чи додержано власником норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу.
При цьому, мається на увазі, що роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії, які може виконувати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в юридичній особі.
Вчинення зазначених дій вимагає від роботодавця й положення ст. 49-2 КЗпП України, оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, і роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідачами не дотримано процедуру звільнення позивача в частині запропонування йому вакантних посад, що відповідають кваліфікації працівника, що свідчить на користь висновку про не дотримання останніми вимог трудового законодавства.
Таким чином, суд приходить висновку, що наказ Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області від 01.06.2016 року № 47-к про звільнення ОСОБА_2 підлягає скасуванню.
Щодо п.2 позовних вимог то суд зазначає, що вказані вимоги є тотожними з п .1 позовних вимог, оскільки, невиконання вимог щодо пропозиції позивачу певної посади відповідно до вимог законодавства призвели до подальшого його звільнення, а тому вказані вимоги не підлягають задоволенню.
Щодо п.3 та п.4 позовних вимог то суд зазначає наступне.
Питання переводу працівників на іншу посаду в новоствореній установі є компетенцією власника або уповноваженого ним органу. Суди не повинні входити в обговорення питання доцільності переводу на якусь конкретну посаду. Сам по собі факт наявності вакантних посад в установі не свідчить про можливість зайняття їх особою, яку звільняють. Суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити такі дії лише у випадку, коли закон встановлює повноваження в імперативній формі, тобто коли його діяльність чітко визначена законом. У випадку, коли ж суб'єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), з урахуванням встановлених судом обставин. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року N R (80)2 під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за відповідними критеріями. Таким чином, п.3 та п.4 позовних вимог не підлягає задоволенню.
Однак, суд зазначає, що Верховний Суд України у постанові від 17.10.2011 (справа №21-237а11) висловив позицію, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
За таких обставин, суд вважає, що звільнення позивача з роботи відбулося з порушенням вимог законодавства про працю, що позбавило можливості позивача використати своє право на іншу роботу в реорганізованій установі.
Таким чином, з метою повного поновлення прав особи, яка звернулась за судовим захистом, суд вважає за необхідне, вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Головне управління Держспоживслужби у Дніпропетровській області поновити ОСОБА_2 на роботі в Головному управлінні Держспоживслужби у Дніпропетровській області за тією ж спеціальністю, кваліфікацією та посадою, яку він займав в Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області.
Згідно частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір; при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Обчислення середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.
Відповідно до статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
За правилами частини другої статті 235 зазначеного Кодексу при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Суд вважає, що підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу наявні, тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
У зв'язку з тим, що за висновками суду не можливо поновити позивача на тій самій посаді, яку він займав, то неможливо з'ясувати розмір середнього заробітку для розрахунку суми до стягнення.
Таким чином, при виконанні рішення, після поновлення позивача на роботі, Головне управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області повинно розрахувати суму заробітної плати за відповідною посадою за час вимушеного прогулу за період, визначений судом.
Частиною 2 статті 8 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визнана джерелом права.
Згідно п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) "Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...".
Серед критеріїв оцінювання судом рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, є принцип законності, що закріплений у ч.2 ст.19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст. 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області від 01.06.2016 року № 47-к про звільнення ОСОБА_2.
Зобов'язати Головне управління Держспоживслужби у Дніпропетровській області поновити ОСОБА_2 на роботі в Головному управлінні Держспоживслужби у Дніпропетровській області за тією ж спеціальністю, кваліфікацією та посадою, яку він займав в Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області.
Стягнути з Головного управління Держспоживслужби у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.06.2016 року по 18 жовтня 2016 року.
В решті позовних вимог відмовити.
Відповідно до ч. 1 ст. 256 КАС України звернути постанову суду до негайного виконання в частині поновлення на посаді та присудження виплати заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна, скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфанова