Справа № 285/2537/16-а
Суддя: Помогаєв А. В.
Дата ухвалення: 2017-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Справа № 285/2537/16-а

провадження № 2-а/0285/2/17

05.01.2017 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючого судді - Помогаєва А.В.

при секретарі Сарган О.А., за участі позивача - ОСОБА_1, представника відповідача - Кошмана О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Новоград-Волинського об'єднаного УПФУ про визнання дій протиправними,

ВСТАНОВИВ:

08.09.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог, просив визнати неправомірною відмову Новоград-Волинського об'єднаного УПФУ в призначенні мінімальної пенсії в розмірі 1130 грн., що відповідає прожитковому мінімуму, та зобов'язати відповідача призначити пенсію в такому розмірі.

В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав. Посилався на те, що він перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію за віком в розмірі 949 грн., що є нижче встановленого законом прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, який на момент звернення становить 1130 грн. Позивач звертався із заявами про перерахунок пенсії, але йому було відмовлено з посланням на норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Постанову Кабінету Міністрів України від 26.03.200 року №265. На думку позивача, дії відповідача суперечать статтям 46, 48 Конституції України, та ґрунтуються на помилковому розумінні статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки мінімальним трудовим стажем для призначення пенсії є 15 років, а мінімальний розмір пенсії має дорівнювати прожитковому мінімуму.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість. Пояснив, що позивач перебуває на обліку Новоград-Волинського об'єднаного УПФУ та отримує пенсію за віком в розмірі 949 грн. Мінімальна пенсія за віком не може бути призначена позивачу у зв'язку з неповним трудовим стажем. Пенсія призначена пропорційно стажу ОСОБА_1, який становить 17 років 2 місяці 23 дні, в розмірі 49,05 % від мінімальної пенсії - 554,27 грн. Крім того, йому встановлено доплату до 949 грн. згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 26.03.200 року №265. У серпні 2016 року позивач звернувся до УПФУ з заявою про надання роз'яснень, яка не містила вимог про перерахунок пенсії. На таке звернення 29.08.2016 року надано письмове роз'яснення порядку призначення пенсії при неповному трудовому стажі. 15.11.2016 року ОСОБА_1 подав заяву про перерахунок пенсії, на яку також надано роз'яснення листом від 07.12.2016 року.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази та матеріали пенсійної справи позивача, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що позивач перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію в розмірі 949 грн. на місяць.

У серпні 2016 року позивач звернувся до УПФУ з заявою про надання роз'яснень законодавства (копію заяви сторони суду не надали). На таке звернення 29.08.2016 року надано письмове роз'яснення порядку призначення пенсії при неповному трудовому стажі (а.с. 5).

15.11.2016 року ОСОБА_1 подав заяву про перерахунок пенсії, на яку також надано роз'яснення листом від 07.12.2016 року.

Таким чином, відповідач виплачує пенсію в раніше призначеному розмірі та не задовольнив заяву про перерахунок пенсії позивача, без винесення рішення про таку відмову у формі розпорядчого документу.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Предметом спору в даній справі є право позивача на отримання пенсії за віком в розмірі прожиткового мінімуму.

Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Частина 1 статті 28 зазначеного Закону визначає, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

За наявності страхового стажу меншої тривалості, ніж передбачено частиною першою цієї статті, пенсія за віком встановлюється в розмірі, пропорційному наявному страховому стажу, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком. (ч. 2 ст. 28 вищезазначеного Закону).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 отримує пенсію за віком, яка призначена при неповному страховому стажі 17 років 2 місяці 23 дні. Наявний стаж є меншим за необхідний для призначення мінімальної пенсії (35 років для чоловіків).

Разом з тим, за наявності стажу не менше 15 років, Закон дає право особі на право отримувати частину пенсії, що визначається пропорційно фактичному стажу.

Посилання позивача на те, що саме трудовий стаж в розмірі 15 років є мінімальним для призначення мінімальної пенсії за віком є помилковим, оскільки ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пов'язує право громадян на мінімальний розмір пенсії за віком, в розмірі прожиткового мінімуму, з умовою наявності 35 років трудового стажу (для чоловіків).

Буквальне та системне тлумачення тексту норм ч. 1 ст. 26, ч. 2 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» дає підстави для висновку, що страховий стаж тривалістю менше 35 років, але не менше 15 років, дає право на отримання частини мінімальної пенсії за віком, що визначається пропорційно частці, яка визначається співвідношенням розміру такого стажу до розміру, необхідного для призначення мінімальної пенсії.

Таким чином, за наявності страхового стажу 17 років 2 місяці 23 дні, ОСОБА_1 має право на пенсію в розмірі 49,05 % від мінімальної пенсії за віком, що встановлюється на рівні прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб.

На момент виникнення спору, прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» встановлено у розмірі 1130 гривень.

Пропорційна частка від зазначеної суми, виходячи з розміру стажу позивача складає 1130 грн. Х 49,05 % = 554,27 грн., що відповідає розміру, визначеному відповідачем.

Згідно пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 26.03.2008 року №265 «Деякі питання пенсійного забезпечення громадян» установлено, що у разі, коли щомісячний розмір пенсійних виплат, державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам, крім осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, сум індексації та інших доплат, встановлених законодавством, крім пенсій за особливі заслуги перед Україною), не досягає 949 гривень, таким особам надається щомісячна державна адресна допомога у сумі, що не вистачає до зазначеного розміру.

За таких обставин, виплата пенсії позивачу в розмірі 949 грн. відповідає вимогам законодавства України про пенсійне забезпечення.

Щодо посилань позивача на порушення відповідачем Конституції України, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів і актів Кабінету Міністрів України відповідно до ст. 150 Конституції України належить до компетенції Конституційного суду України.

За таких обставин, у даній справі суд не може давати правову оцінку ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а також нормативно-правовим актам, діям та бездіяльності Кабінету Міністрів України у контексті правомірності виплати пенсії в розмірі, що є меншим, ніж встановлений Законом прожитковий мінімум.

Слід також врахувати, що текст ч. 3 ст. 46 Конституції України вказує на те, що «пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом». Тобто забезпечувати відповідний рівень життя може як пенсія, так і інші види соціальних виплат та допомоги.

Законом України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям» встановлено право на отримання допомоги малозабезпеченими сім'ями (у тому числі одинокими особами), яка згідно ч. 1 ст. 5 цього Закону виплачується у розмірі різниці між фактичним доходом та прожитковим мінімумом.

Отже, якщо пенсія є єдиним доходом позивача, що не перевищує прожиткового мінімуму, він має право на отримання державної соціальної допомоги, яка виплачується місцевими органами соціального захисту населення.

У випадку звернення за такою допомогою та її призначення, сукупний дохід позивача буде відповідати розміру прожиткового мінімуму. Таким чином, держава реалізує гарантію передбачену ст. 46 Конституції України.

У відповідності до ч.2 ст. 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

В рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій ст. 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

В рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України, як соціальної держави, є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Крім того, право встановлювати законодавчі обмеження щодо розміру соціальної виплати узгоджуються з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у справі «Валентина Ніканорівна Великода проти України», яка полягає в тому, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу №1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Крім того, суд стверджує, що перша і найважливіша вимога ст.1 Протоколу №1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначає, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що пенсія позивача була правомірно нарахована у розмірі 949 грн. відповідно до положень ч. 1 ст. 26, ч. 2 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 26.03.2008 року №265 «Деякі питання пенсійного забезпечення громадян».

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись статтями 2, 5-12, 23, 69-71, 86, 94, 158-163, 185, 186, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена сторонами в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції може бути подана протягом десяти днів. Строк для подання апеляційної скарги стороною або іншою особою, яка брала участь у справі, обчислюється з моменту отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 10.01.2017 року.

Суддя А.В. Помогаєв