Справа № 490/4856/15-а
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2016-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2016 р.м.ОдесаСправа № 490/4856/15-а

Категорія: 6 Головуючий в 1 інстанції: Гуденко О.А.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Домусчі С.Д.,

- Кравець О.О.,

за участю: секретар судового засідання - Курманова І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 вересня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду із адміністративним позовом до Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, в якому просив зобов'язати Адміністрацію Центрального району Миколаївської міської ради провести виконавчі дії по приведенню у придатний до використання стан вивільнену земельну ділянку, розташовану між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та стягнути з відповідача завдану моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 вересня 2015 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених вимог, наголошуючи, зокрема, на порушенні судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.12.2007 року по справі № 2-3-3063/07 за позовом Адміністрації Центрального району виконкому Миколаївської міської ради до приватного підприємця ОСОБА_3 про знесення самочинного будівництва позов задоволено частково. Зобов'язано приватного підприємця ОСОБА_3 повернути у власність територіальної громади м. Миколаєва земельні ділянки, розташовані між будинками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4, займану під приміщення станції технічного обслуговування та між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, займану під недобудоване двоповерхове приміщення магазину, шляхом її звільнення та приведення у придатний для використання стан, а саме шляхом знесення об'єктів самочинного будівництва - будівель станції технічного обслуговування та магазину.

Постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 28.02.2008 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом, виданим на підставі наведеного рішення суду.

Постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 26.06.2008 року вказаний виконавчий документ повернуто стягувачу, оскільки в результаті вжитих заходів виконати рішення суду не являється можливим.

Постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 17.06.2009 року повторно було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом, виданим на підставі наведеного рішення суду.

З ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.10.2010 року у справі № 3-2/10 судом першої інстанції встановлено, що 28.09.2009 року головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з повним фактичним виконанням рішення у справі № 2-3-3063/07. Проте, після знесення ОСОБА_3 будівель магазину та станції техобслуговування на території, де вони були розташовані, залишилося будівельне сміття та залишки будівельних матеріалів. Таким чином, в частині приведення спірних земельних ділянок у придатний для використання стан рішення суду залишилося невиконаним. За викладених обставин, суд у наведеній справі дійшов висновку, що постанова про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа у справі № 2-3-3063/07 підлягає скасуванню. Також, Адміністрації роз'яснено право у разі тривалого невиконання рішення суду належним чином та продовження надходження звернень громадян здійснити дії з приведення земельних ділянок у придатний до використання стан власним коштом з подальшим зверненням до суду з позовом про стягнення таких витрат за рахунок боржника ОСОБА_3.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач послався на те, що наведена земельна ділянка станом на момент подання його позову не приведена у придатний стан та на ній до теперішнього часу наявне будівельне сміття.

Вирішуючи спірне питання та відмовляючи у задоволенні заявлених позивачем вимог, суд першої інстанції послався на те, що виконання рішення суду провадиться в примусовому порядку органами державної виконавчої служби у передбачений положеннями Закону України «Про виконавче провадження» спосіб. В свою чергу, статтею 89 цього Закону передбачена відповідальність боржника за невиконання рішення суду, проте не стягувача.

Суд першої інстанції зазначив, що виконання рішення суду у цивільній справі не входить до обов'язків органу місцевого самоврядування на здійснення наданих їм владних повноважень у галузі містобудування.

Крім того, суд першої інстанції наголосив, що позивачем не надано суду жодних доказів того, яким чином оспорювана бездіяльність саме відповідача (адже вимог до особи-боржника, безпосередньо на якого покладено рішенням суду обов'язок виконати певні дії позивач не заявляв) порушує його права і охоронювані законом інтереси (права на користування вивільненою земельною ділянкою станом на час розгляду справи він ще в установленому законом порядку не набув) і завдає моральних страждань.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог позивача з огляду на викладене.

Як випливає зі змісту статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі, на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Таким чином, у контексті наведених приписів до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, позаяк підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб'єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод, проте обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є об'єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

Тобто, за відсутності, зокрема, протиправної поведінки суб'єкта владних повноважень адміністративний суд не вправі зобов'язати такого суб'єкта владних повноважень вчиняти певні дії на задоволення заявлених в адміністративному позові вимог.

Враховуючи покладені КАС України завдання адміністративного судочинства, що полягають, зокрема, у захисті порушених прав, свобод або інтересів особи, слід зазначити, що реалізація покладених завдань можлива лише за умови, що права, свободи та інтереси позивача є порушеними на момент звернення до суду за їх захистом, оскільки чинне законодавство не передбачає можливості захисту в адміністративному судочинстві прав у майбутньому без встановлення такого порушення, а лише допускаючи можливість подальшої неправомірної поведінки суб'єкта оскарження.

Право на захист є самостійним суб'єктивним правом, яке з'являється у власника прав лише в момент їх порушення або оспорювання та реалізується в межах охоронюваних правовідносин, які при цьому виникли.

При цьому, обґрунтованість вимог позивача має ґрунтуватися на наявності спірних правовідносин, які виникли безпосередньо між позивачем та контролюючим органом, протиправні дії якого, на суб'єктивну думку позивача, порушили його право. Факт порушення права позивача та, як наслідок, наявність спірних правовідносин потребують доведення та встановлення в ході судового розгляду справи.

Як вбачається зі змісту резолютивної частини заявленого адміністративного позову, позивачем не ставиться питання щодо визнання протиправними дій чи бездіяльності відповідача, як суб'єкта владних повноважень.

Поряд з цим, позивач просить суд зобов'язати Адміністрацію Центрального району Миколаївської міської ради провести виконавчі дії по приведенню у придатний до використання стан вивільнену земельну ділянку, розташовану між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

В той же час, відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

При цьому, за правилами ч. 1 ст. 2 цього ж Закону примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Водночас, в даному випадку позивачем не оскаржуються дії/бездіяльність посадових осіб органу державної виконавчої служби, на яких і покладено обов'язок щодо виконання рішень, зокрема, судів.

В свою чергу, до повноважень відповідача не відноситься здійснення виконавчих дій щодо примусового виконання виконавчих документів, виданих на підставі рішень судів.

Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, відповідач не виступає боржником у виконавчому провадженні щодо примусового виконання рішення суду у справі № 2-3-3063/07.

За викладених обставин у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у суду в рамках розгляду вказаної справи відсутні підстави для зобов'язання Адміністрацію Центрального району Миколаївської міської ради провести виконавчі дії по приведенню у придатний до використання стан вивільнену земельну ділянку, розташовану між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з порушенням права власності, стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

За встановлених обставин у справі щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача про зобов'язання Адміністрацію Центрального району Миколаївської міської ради провести виконавчі дії по приведенню у придатний до використання стан вивільнену земельну ділянку, розташовану між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно вимог ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції обґрунтовані та відповідають чинному законодавству, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують, колегія суддів, на підставі ст. 200 КАС України, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 вересня 2015 року - залишити без задоволення.

Постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 вересня 2015 року залишити без змін по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про стягнення моральної шкоди та зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О.О. Кравець