Справа № 805/4314/16-а
Суддя: Крилова М.М.
Дата ухвалення: 2016-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2016 р. Справа №805/4314/16-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови:

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Крилової М.М.,

при секретарі - Смирновій Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління державної служби охорони при Головному управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про стягнення невиплаченої частки одноразової грошової допомоги при звільненні та матеріальної допомоги на загальну суму 8820,15 грн., стягнення суми середнього заробітку з 16.09.2016 року по день фактичного розрахунку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління державної служби охорони при Головному управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про стягнення невиплаченої частки одноразової грошової допомоги при звільненні та матеріальної допомоги на загальну суму 8820,15 грн., стягнення суми середнього заробітку з 16.09.2016 року по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до наказу ГУМВС України в Донецькій області №140о/с від 16.09.2015 року він був звільнений з посади молодшого інспектора супроводження спеціальної групи «Титан» Краматорського міжрайонного відділу УДСО при ГУМВС України в Донецькій області відповідно до п. 63 «ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Вислуга на день звільнення у календарному обчисленні становить 22 роки 05 місяців 04 дні. Вважає, що при звільненні УДСО повинно було здійснити з ним повний розрахунок, до складу якого входить одноразова грошова допомога при звільненні та матеріальна допомога. Позивач зазначає, що згідно рішення ліквідаційної комісії УДСО при ГУМВС України в Донецькій області від 02.03.2016 року №42л/к загальний розмір одноразової грошової допомоги при звільненні та матеріальної допомоги складає 21108,15 грн. Відповідачем в період з квітня по жовтень 2016 року перераховано кошти на загальну суму 12288,00грн. Тобто, як вказує позивач, невиплаченою відповідачем є сума у розмірі 8820,15грн.Також, позивач вважає, що оскільки в день звільнення з ним не був проведений розрахунок належних йому платежів при звільненні, на його користь відповідно до приписів ст.ст. 116, 117 КЗпП України підлягає до виплати середній заробіток з 16.09.2015 року за весь час затримки належних йому виплат по день фактичного розрахунку. Таким чином, просив стягнути з відповідача невиплачену частку одноразової грошової допомоги при звільненні та матеріальної допомоги на загальну суму 8820,15 грн. та суму середнього заробітку з 16.09.2016 року по день фактичного розрахунку.

Відповідачем до суду надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній вважає, що на момент розгляду справи відсутній предмет спору. Так, відповідач зазначає, що у зв'язку з внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей про перебування Управління державної служби охорони при Головному управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області у стані припинення, починаючи з 17.11.2016 року відносини між Управлінням та його кредиторами відійшли до сфери регулювання статей 104-112 ЦК України, що визначають порядок припинення юридичної особи, зокрема, визнання вимог позивача включенням до другої черги кредиторів. З огляду на викладене, вважає, що даний адміністративний позов поданий без достатніх на те підстав та не підлягає задоволенню.

Представники сторін, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились, надали до суду заяви про здійснення розгляду справи за їх відсутності.

У зв'язку з неприбуттям у судове засідання всіх осіб, що беруть участь у справі, відповідно до приписів ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді молодшого інспектора супроводження спеціальної групи «Титан» Краматорського міжрайонного відділу УДСО при ГУМВС України в Донецькій області.

Наказом УДСО Головного управління МВС України в Донецькій області від 16.09.2015 року №140о/с прапорщика міліції ОСОБА_1, молодшого інспектора супроводження спеціальної групи «Титан» Краматорського міжрайонного відділу УДСО при ГУМВС України в Донецькій області звільнено з органів внутрішніх справ МВС відповідно до п. 63 «ж» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ (за власним бажанням). Вислугу років на день звільнення у календарному обчисленні встановлено 22 роки 05 місяців 04 дні.

02.03.2016 року УДСО при ГУ МВС України в Донецькій області на заяви позивача від 06.11.2015 року надано відповідь, в якій зазначено, що ліквідаційною комісією УДСО при ГУ МВС України в Донецькій області прийнято рішення про задоволення вимог щодо виплати сум вихідної допомоги та матеріальної допомоги загальним розміром 21108,15 грн. Також, в зазначеному листі відповідачем вказано на те, що визнані вимоги в сумі 21108,15 грн. включені до другої черги кредиторів Управління Державної служби охорони при Головному управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області.

Правовідносини, пов'язані з проходженням та звільненням з посад публічної служби ОВС, регулюються законодавством у сфері проходження служби, а саме Законом України «Про міліцію», Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (зі змінами та доповненнями), Кодексом законів про працю України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

При цьому суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Дана позиція викладена у листі Вищого адміністративного суду України від 26.05.2010 р. № 753/11/13-10 "Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби".

Відповідно до статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зазначена норма кореспондується з п. 10 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» від 17.07.1992р. № 393, відповідно до якого військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби:

- які звільняються із служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- які звільняються із служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Здійснюючи розрахунок належних позивачу до виплати сум рішенням за результатом розгляду вимог кредитора від 02.03.2016 року №42л/к, наданим позивачу Управлінням Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, передбачено виплату на користь позивача належних йому сум при звільненні у розмірі 21108,15грн., до складу яких входить вихідна допомога та матеріальна допомога. Зазначене рішення підписано Головою ліквідаційної комісії УДСО при ГУМВС України в Донецькій області.

Позивачем в позовній заяві зазначено, що відповідачем на його користь здійснено виплату суми у розмірі 12288,00грн.

Представником відповідача до суду надано довідку від 22.11.2016 року за №173л/к, в якій зазначено, що при звільненні ОСОБА_1 було нараховано одноразову грошову допомогу у розмірі 15152,39грн., до виплати - 14925,10грн. (за винятком внесків). Також, разом із зазначеною довідкою до суду надано платіжні доручення від 26.05.2016 року №466, від 10.06.2016 року №510, від 08.07.2016 року №523, від 18.07.2016 року №546 та від 28.09.2016 року №572, відповідно до яких на користь позивача перераховано 12280,62грн.

Крім того, в зазначеній довідці відповідача останній вказує, що станом на 22.11.2016 року залишок неперерахованої суми складає 2644,48грн.

Разом з тим, як вже зазначалось судом, відповідно до Рішення відповідача від 02.03.2016 року №42л/к на користь позивача підлягало до виплати 21108,15грн. Таким чином, залишок несплачених відповідачем на користь ОСОБА_1 узгоджених коштів складає 8827,53грн. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов'язкових платежів (21108,15грн. - 12280,62грн.)).

Представником відповідача під час судового розгляду справи зазначалось про помилковість нарахування до виплати позивачу коштів у сумі 21108,15грн.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 08.12.2016 року у відповідача було витребувано, зокрема, розрахунок нарахованої позивачу грошової допомоги при звільненні у розмірі 15152,39грн.; відомості щодо проведеного розрахунку з позивачем при звільненні; письмові пояснення щодо проведення несвоєчасного розрахунку з позивачем при звільненні; письмові пояснення щодо зазначення в рішенні за результатом розгляду вимог кредитора від 02.03.2016 року №42л/к, яке надано позивачу, нарахованої до виплати ОСОБА_1 суми у розмірі 21108,15 грн. з наданням розрахунку вказаної суми. Однак відповідачем ані витребувана інформація, ані письмові пояснення стосовно вищенаведених обставин до суду надані не були.

Суд вважає за необхідне зазначити, що за правилами ч.ч. 1-2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення; в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно із частиною першою статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Таким чином рішення відповідача за результатом розгляду вимог кредитора від 02.03.2016 року №42л/к є належним в розумінні вищезазначених приписів КАС України доказом, який підтверджує право позивача на отримання коштів у сумі 21108,15грн.

З урахуванням вищезазначеного, беручи до уваги узгодження відповідачем рішенням від 02.03.2016 року за №42л/к суми коштів у розмірі 21108,15грн., що підлягають до виплати на користь позивача, та фактичну виплату частини вказаної суми у розмірі 12280,62грн., суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення невиплаченої частки одноразової грошової допомоги при звільненні та матеріальної допомоги на загальну суму 8827,53грн. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог позивача про стягнення з відповідача суми середнього заробітку з 16.09.2016 року за весь час затримки по день фактичного розрахунку суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Кодексу законів про працю України вказаний Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 2-1 Кодексу законів про працю України визначено, що Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Відповідно до частини 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум саме у строки, зазначені у статті 116 КЗпП.

Позивач в обґрунтування позовних вимог в зазначеній частині вказує на те, що всупереч приписів вищезазначених норм відповідач своєчасно не провів з ним остаточний розрахунок при звільненні.

Крім того, з рішення відповідача від 02.03.2016 року за №42л/к вбачається, що ОСОБА_1 звертався до УДСО при ГУМВС України в Донецькій області з відповідними заявами щодо необхідності проведення такого розрахунку 06.11.2015 року.

Проте, виплата належних позивачу коштів при звільненні здійснена УДСО при ГУМВС України в Донецькій області лише частково в період травня - жовтня 2016 року.

Також, суд зауважує, що на виконання ухвали Донецького окружного адміністративного суду від 08.12.2016 року відповідачем не надано, зокрема, письмових пояснень з відповідними доказами щодо проведення несвоєчасного розрахунку з позивачем при звільненні.

Водночас суд звертає увагу на той факт, що остаточний розрахунок з позивачем на момент розгляду даної справи не проведений, що підтверджено наявними в матеріалах справи доказами та поясненнями представника відповідача.

Таким чином, суд вважає, що періодом, за який на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, є час з 16.09.2015 року (день звільнення позивача зі служби) по 26.12.2016 року (день винесення рішення у даній справі).

Щодо розміру коштів, що підлягають стягненню на користь позивача за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.

Згідно абз. 1, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Частиною 8 цього Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Так, з наданої до суду довідки УДСО при ГУ МВС України в Донецькій області №189л/к від 20.12.2016 року вбачається, що в липні 2015 року ОСОБА_1 нараховано грошове забезпечення у розмірі 2426,26грн., у серпні 2015 року - 2754,98 грн.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 року №10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» кількість робочих днів у липні 2015 року становить 23 дні, у серпні 2015 року - 20 днів.

Так, середньоденна заробітна плата складає: 2426,26 грн. (липень 2015 року ) + 2754,98 грн. (серпень 2015 року) : 43 робочих дні за два місяці (23 робочі дні у липні 2015 року та 20 робочих днів у серпні 2014 року) = 120 грн. 49 коп.

Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 року №10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» та від 20.07.2015 року №10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» кількість робочих днів в період з 16.09.2015 року по 26.12.2016 року становить 324 дні.

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.09.2015 року по 26.12.2016 року, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1, становить 120,49грн. * 324 дні = 39038,76грн. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов'язкових платежів).

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

У відповідності до ст.ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 94 КАС України судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись, ст.ст. 2, 8-11, 17, 69-71, 86, 94, 158-163, 185-186, 254, КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління державної служби охорони при Головному управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про стягнення невиплаченої частки одноразової грошової допомоги при звільненні та матеріальної допомоги на загальну суму 8820,15 грн., стягнення суми середнього заробітку з 16.09.2016 року по день фактичного розрахунку - задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Управління державної служби охорони при Головному управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 невиплачену частку одноразової грошової допомоги при звільненні та матеріальної допомоги у розмірі 8827 (вісім тисяч вісімсот двадцять сім) грн. 53 коп. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов'язкових платежів).

Стягнути з Управління державної служби охорони при Головному управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 39038 (тридцять дев'ять тисяч тридцять вісім) грн. 76 коп. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов'язкових платежів).

Постанову ухвалено у нарадчій кімнаті 26 грудня 2016 року.

Повний текст постанови складено 03 січня 2017 року.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення постанови апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У випадку подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Крилова М.М.