Справа № 826/1252/16
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2016-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

826/1252/16

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 грудня 2016 року № 826/1252/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шулежка В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Цеппелін Україна ТОВ» до Київської митниці ДФС про визнання протиправними та скасування рішення, зобов’язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Свої позовні вимоги ТОВзІІ «Цеппелін Україна ТОВ» обґрунтовує тим, що відповідач неправомірно застосував другорядний метод визначення митної вартості товару, оскільки, відповідно до положень чинного законодавства України, повинен був застосовуватись основний метод визначення митної вартості товару – за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються.

Позивач стверджує, що ним надано відповідачу для митного оформлення товару документи, що передбачені ч. 2 ст. 53 Митного кодексу України, подані документи чітко ідентифікували товар та містили об’єктивні та достовірні дані, що піддавалися обчисленню, які чітко підтверджували ціну товару, що підлягала сплаті позивачем на користь продавця, тобто підтверджували митну вартість товарів за ціною договору, згідно з вимогами ч.ч. 4, 5 ст. 58 Митного кодексу України.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, подав суду письмові заперечення, у яких проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, та зазначив, що оскаржуване рішення прийняте у відповідності до норм чинного законодавства, оскільки надані позивачем документи не підтверджували заявлене ними числове значення митної вартості товару та містили розбіжності.

Відповідно до приписів частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За таких обставин, з урахуванням вимог статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд прийшов до висновку про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, судом встановлено наступне.

Між ТОВзІІ «Цеппелін Україна ТОВ» (покупець) та Компанією Zeppelin International AG (продавець, Швейцарія) укладений зовнішньоекономічний договір купівлі продажу обладнання від 07.04.2015р. №ZIAG-ZUK-2014, відповідно до умов якого продавець зобов’язується продавати та поставляти, а покупець приймати та оплачувати екскаватори, бульдозери, грейдери та іншу техніку й частини до неї згідно кількості та цін, зазначених в інвойсах, які є додатком до цього договору.

Поставка обладнання здійснюється автомобільним або залізничним транспортом на умовах СІР, РСА, ЕХW (Інкотермс-2010), зазначених в інвойсах, що супроводжують Обладнання, які є додатком до цього контракту, поетапно, окремими партіями, в строки і обсягах узгоджених Сторонами згідно умов цього Договору (пункт 2.1. Договору). Ціни на обладнання визначаються за кожною окремою позицією в калькуляції та транспортному інвойсі на кожну одиницю. Оплата кожної отриманої партії повинна бути здійснена протягом 60 календарних днів після дати поставки в доларах США або в Євро (пункти 4.3. та 4.4. Договору).

Для реалізації умов вказаного Договору купівлі-продажу у липні 2015 року позивачем до відповідача заявлена для митного оформлення дорожня техніка Caterpillar, а саме, новий дорожній невібраційний асфальтовий/ґрунтовий пневмокаток, 2012 року виробництва, за митною декларацією (електронне декларування): №125130013/2015/405468/001 від 01.07.2015р.

Найменування товару та його ціна визначенні у відповідності до інвойсу №204472/96 від 01.07.2015 року до Договору та склала 73 340,36 доларів США (1 540 530,32 гривень).

Митна вартість визначена декларантом за основним методом (за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції).

Декларантом до митного оформлення для підтвердження заявленої митної вартості за основним методом надані документи, передбачені ч. 2 ст. 53 та ст. 335 Митного кодексу України, які містять відомості щодо ціни товару та дають можливість здійснення числового обрахунку митної вартості (відомості відповідно до граф 44 кожної ЕМД), а саме: зовнішньоекономічний договір, доповнення до договору, інвойс, пакувальний лист, міжнародна товарно-транспортна накладна, інформація щодо радіологічного контролю товару, декларація про походження товару тощо.

За результатами розгляду ЕМД та доданих документів посадовою особою відповідача витребувано додаткові документи для підтвердження митної вартості товару згідно з переліком, вказаним у електронному повідомленні декларанту (договір з третіми особами пов'язаний з договором товарів, митна вартість яких визначається; рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором, висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини; прейскуранти (прайс-листи, виробника товару; банківські платіжні документи, МД країни-експорту).

Листом від 03.07.2015р. № 030715 позивач повідомив митницю про відсутність можливості надати додаткові документи та просив винести рішення для подальшого митного оформлення вантажу відповідно до ст. 55 Митного кодексу України (шляхом випуску товарів у вільний обіг під надання гарантійних зобов’язань). Товар випущений у вільний обіг під гарантійні зобов'язання для подальшого підтвердження митної вартості за митними деклараціями.

У зв’язку із ненаданням додаткових документів митницею прийнято рішення про коригування митної вартості товарів №125130013/2015/110023/2 від 03.07.2015 року, згідно якого митна вартість товару визначена за резервним методом.

Підстави для визначення митної вартості за 6-им методом, згідно з інформацією, наведеною в рішенні, наступні:

« 1-й метод (за ціною договору) не застосовується тому, що у наданих декларантом до митного оформлення документах для підтвердження митної вартості не містяться всі відомості щодо підтвердження числових значень складових митної вартості товарів, декларант відмовився від подання додаткових документів для підтвердження митної вартості та у зв’язку з невиконанням вимог статті 58 МКУ (вантаж надійшов на безоплатній основі);

методи визначення митної вартості за ціною договору щодо ідентичних товарів та за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів не застосовуються у зв’язку з відсутньою інформацією щодо вартості ідентичних, подібних товарів та невідповідності вимогам ст. 59- 60 МКУ;

методи згідно зі статтями Митного кодексу 62 та 63 не застосовуються у зв’язку з відсутньою інформацією щодо ціни складових для визначення за даними методами;

метод № 6 митна вартість раніше імпортованих товарів, випущених у вільний обіг: МД №100200000/2012/798014, інвойс 204472/96».

Проте, за результатом розгляду проданої заяви та доданих документів відповідач відмовив у перегляді рішення про коригування митної вартості товару, зазначивши підставою для відмови надання декларантом додаткових документів не в повному обсязі.

Незгода із прийнятим відповідачем рішенням про коригування митної вартості товару обумовила звернення позивача з даним адміністративним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Пунктом 2 параграфу (а) статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року (далі – ГАТТ) оцінка імпортованого товару для митних цілей повинна базуватися на дійсній вартості імпортованого товару, на який розраховується мито або аналогічного товару і не повинна базуватися на вартості товару національного походження чи на довільній або фіктивній вартості.

При цьому, під «дійсною вартістю» слід розуміти ціну, за яку, під час та в місці, визначеними законодавством імпортуючої країни, такий чи аналогічний товар продається або пропонується до продажу при звичайному ході торгівлі за умов повної конкуренції (п. 2 параграфу (b) статті VII ГАТТ).

Відповідно до п. 2 параграфу (с) статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року якщо дійсна вартість не може бути визначена відповідно до параграфу (b) цього параграфа, оцінка для митних цілей повинна базуватися на найближчому еквіваленті такої вартості, який можна визначити.

Разом з цим, згідно ч. 1 ст. 1 Митного кодексу України (далі – МК України) законодавство України з питань державної митної справи складається з Конституції України, цього Кодексу, інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів.

Суд зазначає, що при вирішення спору по суті застосуванню підлягають положення Митного кодексу України, які діяли на час прийняття оскаржуваного рішення та картки відмови.

Так, частиною 1 ст. 246 МК України регламентовано, що метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію (ч. 1 ст. 248 МК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 257 МК України декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії.

Митна декларація реєструється та приймається органом доходів і зборів у порядку, що визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (ч. 1 ст. 264 КАС України).

Водночас, згідно ч. 1 ст. 6 ст. 264 МК України митна декларація приймається для митного оформлення, якщо вона подана за встановленою формою, підписана особою, яка її подала, і перевіркою цієї декларації встановлено, що вона містить всі необхідні відомості і до неї додано всі документи, визначені цим Кодексом. Факт прийняття митної декларації засвідчується посадовою особою органу доходів і зборів, яка її прийняла, шляхом проставлення на ній відбитка відповідного митного забезпечення та інших відміток (номера декларації, дати та часу її прийняття тощо), у тому числі з використанням інформаційних технологій.

В силу приписів ч. 1 ст. 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу (ч. 2 ст. 54 МК України).

Разом з цим, згідно ч. 3 ст. 54 МК України за результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 МК України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Згідно ч. 1 ст. 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами:

1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції);

2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції) (ч. 2 ст. 57 МК України).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу (ч. 3 ст. 57 МК України).

Частиною 1 ст. 53 МК України регламентовано, що у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

При цьому, документами, які підтверджують митну вартість товарів у відповідності до ч. 2 ст. 53 МК України є:

1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п'ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості;

2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності;

3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об'єктом купівлі-продажу);

4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;

5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;

6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;

7) копі імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню;

8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

В той же час, у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов'язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи:

1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов'язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається;

2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом);

3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов'язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту);

4) виписку з бухгалтерської документації;

5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів;

6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару;

7) копію митної декларації країни відправлення;

8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

В силу ч. 5 ст. 53 МК України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Провівши системний аналіз вищезазначених норм права, суд приходить до висновку, що у разі подання усіх необхідних документів, визначених ч. 2 ст. 53 Митного кодексу України, митний орган має право вимагати додаткові документи тільки у разі якщо документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 318 Митного кодексу України, якою встановлено, що митний контроль має передбачати виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Це також відповідає стандартним правилам, встановленим пунктами 3.16 та 6.2 Загального додатку до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур, до якої Україна приєдналась згідно із Законом України від 15.02.2011р. №3018-VI «Про внесення змін до Закону України «Про приєднання України до Протоколу про внесення змін до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур», якими запроваджено стандартні правила: на підтвердження декларації на товари митна служба вимагає тільки ті документи, які є необхідними для проведення контролю за даною операцією та забезпечення виконання усіх вимог щодо застосування митного законодавства; митний контроль обмежується мінімумом, необхідним для забезпечення дотримання митного законодавства.

Крім того, це узгоджується з проголошеними у ст. 8 МК України принципами здійснення державної митної справи на засадах законності та презумпції невинуватості, єдиного порядку переміщення товарів, транспортних засобів через митний кордон України, спрощення законної торгівлі; заохочення доброчесності.

Як зазначив відповідач, під час митного оформлення товару та визначення митної вартості товарів, приводом для висновку відповідача про те, що декларантом не надано платіжних документів, а отже товар надійшов на безоплатній основі.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, поставка обладнання здійснюється автомобільним або залізничним транспортом на умовах СІР, РСА, ЕХW (Інкотермс-2010), зазначених в інвойсах, що супроводжують Обладнання, які є додатком до цього контракту, поетапно, окремими партіями, в строки і обсягах узгоджених Сторонами згідно умов цього Договору (пункт 2.1. Договору). Ціни на обладнання визначаються за кожною окремою позицією в калькуляції та транспортному інвойсі на кожну одиницю. Оплата кожної отриманої партії повинна бути здійснена протягом 60 календарних днів після дати поставки в доларах США або в Євро (пункти 4.3. та 4.4. Договору).

Таким чином, на час митного оформлення товару у декларанта не могли бути в наявності платіжні та інші банківські документи, оскільки згідно умов зовнішньоекономічного контракту оплата товару здійснюється протягом 60 календарних днів після дати поставки товару.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що позивач під час здійснення митного оформлення товарів подало до митного органу усі необхідні документи, визначені ч. 2 ст. 53 Митного кодексу України, зокрема, зовнішньоекономічний договір (контракт), міжнародну товарно-транспортну накладну; інвойс, пакувальний лист та інші додаткові документи.

На думку суду, витребування у позивача додаткових документів є передчасним з огляду на наступне.

Як зазначено в постанові Верховного Суду України №21-127а15 від 31.03.2015р. митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребування додаткових документів може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляді цих товарів, порівняння рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено.

Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов'язковою, оскільки з цією обставиною закон пов'язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти дії, спрямовані на визначення митної вартості товарів.

Разом з тим, витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені ст. 53 МК України.

Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнівів у достовірності наданої інформації.

Окрім того, щодо посилань відповідача у письмових запереченнях на існуючий зв'язок між продавцем та покупцем товару, що міг вплинути на заявлену декларантом митну вартість.

Суд не може погодитися з доводами відповідача в цій частині, оскільки згідно із ч.12 ст.58 МК України лише та обставина, що продавець і покупець є пов’язаними між собою особами, сама по собі не може бути підставою для розгляду вартості операції як неприйнятної. У таких випадках необхідно розглядати всі обставини продажу та прийняти вартість операції за умови, що взаємовідносини покупця і продавця не вплинули на ціну оцінюваних товарів.

Аналогічна правова позиція, щодо необхідності обґрунтування митницею взаємозв’язку і що саме цей взаємозв’язок вплинув на ціну товару закріплена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2014р. по справі №21-558а14.

Таким чином, оскільки митницею не надано жодних обґрунтувань того, що існуючий взаємозв'язок між продавцем і покупцем вплинув на заявлену декларантом митну вартість товару, суд не бере вказане до уваги.

Приймаючі оскаржуване рішення відповідач порушив вимоги чинного законодавства щодо застосування методів оцінки. Відповідач в оскаржуваному рішенні визнав джерелом інформації митну декларацію позивача ІМ-74 №100200000/2012/798014 від 2012 року та використав її в якості основи для коригування митної вартості, чим порушив положення статей 57, 58, 64 Митного кодексу України та Статті 3 Угоди про застосування статті VII Генеральної угоди про тарифи й торгівлю 1994 року, в частині застосування саме контрактної вартості подібних товарів.

Відповідно до п. 1. а. Статті 3 Угоди про застосування статті VII Генеральної угоди про тарифи й торгівлю 1994 року, якщо митної вартості імпортних товарів не може бути визначено згідно з положеннями статей 1 та 2, митна вартість є контрактною вартістю подібних товарів, що йдуть на експорт до тієї самої країни імпорту й експортуються в той самий час або майже в той самий час, що й товари, які оцінюються. Під час застосування цієї статті для визначення митної вартості повинна використовуватися контрактна вартість подібних товарів під час продажу па тому самому комерційному рівні та майже в такій самій кількості, що й товари, які оцінюються.

В своїх запереченнях відповідач стверджує, що 25.09.2012 року за ВМД ІМ-74 №100200000/2012/798014 здійснено митне оформлення товару: дорожній невібраційний асфальтний/ґрунтовий пневмокаток, новий, 2012 рік виробництва, Франція, у зв’язку з чим, його вартість покладена в основу коригування.

Разом з тим, таке твердження, не відповідає чинному митному законодавству, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 126 Митного Кодексу України іноземні товари, поміщені в митний режим митного складу, зберігають статус іноземних товарів.

Отже, ціна товару для його заявлення в режимі митного складу не впливає на оподаткування, адже товар не проходить митне оформлення, а весь час в якості іноземного зберігається під митним контролем без митного очищення.

При розміщенні за договором консигнації № 09-СОN8IСN_2^К-2IАС товару у митному режимі митного складу його митне оформлення не здійснювалось та не визнавалась митна вартість, не здійснювався тарифний контроль.

Твердження відповідача, що відміткою штампу на інвойсі, наданому при розміщенні у митний режим митного складу, «Під митним контролем», проставленим Львівською митницею під час перетину товаром митного кордону з Україною, підтверджується вартість товару, взагалі суперечить чинному митному законодавству, оскільки вартість товару не підтверджується штампом митного органу. Такий штамп свідчить лише про факт перетину митного кордону.

Таким чином, суд не бере до уваги твердження відповідача щодо продажу товару на експорт до України у 2012 році за вартістю, визначеною у інвойсі до договору консигнації, оскільки це не відповідає фактичним обставинам справи.

Так, інвойс, на який посилається відповідач надавався для поміщення товару у митний режим митного складу, товар не продавався, не проходив митне оформлення, не була визначена його митна вартість, а він був лише поміщений у митний режим митного складу відповідно до умов договору консигнації, а не договору купівлі-продажу.

Суд також відхиляє будь-які інші доводи відповідача, викладені у письмових запереченнях, оскільки останні не зазначені в оскаржуваному рішенні, а відтак, на думку суду, дослідженню не підлягають.

Вказані обставини вказують на те, що здійснюючи поставку товару за ЕМД №125130013/2015/405468/001 від 01.07.2015р. позивачем правомірно застосовано основний метод визначення вартості товару – за ціною договору, а отже, рішення про коригування митної вартості товарів винесено необґрунтовано, є протиправним та підлягає скасуванню.

В той же час, щодо решти позовних вимог суд зазначає наступне.

Позивач вважає доцільним зобов’язати відповідача прийняти висновок про повернення з Державного бюджету України надмірно сплачених митних платежів (167 209,03 гривень ПДВ) за ВМД № 125130013/2015/405547 від 03.07.2015р., оформленою на підставі оскаржуваного рішення, та подати даний висновок для виконання до відповідного казначейського органу, посилаючись на правову позицію, викладену Верховним Судом України у постанові від 16.09.2015р. у справі №21-1465а-15, відповідно до якої належним способом захисту порушеного права є зобов’язання митного органу надати висновок про повернення надмірно сплачених митних платежів до казначейської служби.

Проте, суд зазначає, що даний висновок Верховного Суду України не застосовується до обставин даної справи, оскільки стосуються ситуації, коли між сторонами відсутній спір про право на повернення зазначених платежів.

Отже, заявлена позовна вимога про наплавлення висновку про повернення митних платежів не може подаватись одночасно із позовною вимогою про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості.

Враховуючи визначений на законодавчому рівні порядок повернення надмірно сплачених сум митних платежів, а також беручи до уваги той факт, що позивач із відповідною заявою до митниці не звертався, суд вважає дані позовні вимоги передчасними і такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку відповідач, як суб’єкт владних повноважень не виконав покладений на нього законом обов’язок і не довів правомірність винесення оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог і наявність підстав для їх часткового задоволення.

Беручи до уваги вимоги ч. 1 та ч. 3 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб’єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб’єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу – відповідно до тієї частити вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Цеппелін Україна ТОВ» задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Київської митниці ДФС про коригування митної вартості товарів №125130013/2015/110023/2 від 03.07.2015р.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Присудити на користь товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Цеппелін Україна ТОВ» (код за ЄДРПОУ 30178004) понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 378,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці ДФС.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя В.П. Шулежко