Справа № 316/1763/16-а
Суддя: Комишня Н. І.
Дата ухвалення: 2016-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 316/1763/16-а
Номер провадження №2-а/318/55/2016
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(в порядку скороченого провадження)

26.12.2016 року м. Кам"янка-Дніпровська

Кам?янсько - Дніпровський районний суд Запорізької області у складі: головуючого судді Комишньої Н.І., розглянувши у скороченому провадженні адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Енергодарі Запорізької області про визнання протиправ ними дій та зобов'язання призначити і виплатити щомісячне довічне грошове утримання, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, суб?єкта владних повноважень Управління Пенсійного фонду України в м. Енергодарі Запорізької області, про визнання протиправними дій та зобов'язання призначити довічне грошове утримання. Позовні вимоги позивач мотивував тим, що Постановою Верховної Ради України від 22.09.2016 року № 1600-VІІІ відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції його було звільнено з посади судді Енергодарського міського суду Запорізької області у зв'язку з поданням заяви про відставку. Наказом в.о. голови Енергодарського міського суду Запорізької області від 03.10.2016 року №12-28 його було відраховано зі складу суду у зв'язку з виходом у відставку. 05.10.2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення йому щомісячного довічного грошового утримання. Крім того до УПФ України в м. Енергодарі Запорізької області були надані необхідні документи. Позивач отримав пам'ятку пенсіонеру, а пізніше повідомлення з якого вбачається, що йому було призначено щомісячне грошове утримання з 05.10.2016 року у розмірі 86% з посадового окладу який він займав на момент звільнення. В частині розрахунку стажу, який дає право на відставку та визначення розміру довічного грошового утримання позивач вважає дії відповідача протиправними та просить суд :

- Визнати протиправними бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Енергодарі Запорізької області у розгляді заяви про призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання, дії щодо визначення стажу роботи позивача та розміру щомісячного довічного грошового утримання;

- Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м. Енергодарі Запорізької області починаючи з 05.10.2016 року нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 довічне грошового утримання судді відповідно до частини 3 статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в розмірі 90% від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді на час здійснення нарахування без обмеження граничного розміру.

- Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м. Енергодарі Запорізької області надати звіт про виконання судового рішення у місячний строк з моменту набрання законної сили.

- Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 551,20 грн.

Відповідач в письмових запереченнях зазначив, що не згоден з позицією позивача та не визнає позовні вимоги в повному обсязі. 05.10.2016 р. Позивач звернувся до Управління з заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Управлінням з 05 жовтня 2016 року було призначене довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 86 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. До 30.09.2016 року був чинний та діяв Закон України від 07.07.2010 № 2453-VІ «Про судоустрій та статус суддів», яким визначено забезпечення суддів та статус суддів у відставці. Відповідно до вищенаведеної норми закону та до записів трудової книжки ОСОБА_1 має 23 роки 2 місяці 9 днів стажу на посаді судді. Позивач 03.10.2016 року був звільнений з посади судді у відставку Постановою Верховної Ради України від 22.09.2016 року. Вважають, що Управлінням не порушуючи вимог Закону № 2453, в редакції від 08.07.2016 року, із змінами, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 № 4-рп/2016, відповідно до Конституції України, встановлено та на теперішній час виплачується щомісячне довічне грошове утримання судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. При цьому Закон № 2453 в редакції від 08.07.2016 року не містить застереження щодо збереження за суддями, які призначені чи обрані на посаду судді до набрання чинності цим Законом, визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом, оскільки розділ XIII «Перехідні положення» у вищевказаній редакції відсутній. Також не передбачено посад, (зокрема, слідчого) робота на яких зараховується до стажу роботи на посаді судді. Таким чином, у зв'язку з тим, що позивач має 23 років 2 місяці 12 днів стажу на посаді судді, відповідач діяв в межах закону. Крім цього, в позові позивач зазначає про правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України у справі № 21-6664а 15 від 6 липня 2016 року, в якій Верховний Суд посилається на недіючу на час спірних правовідносин редакцію Закону № 2453 із змінами, внесеними Законом № 192 від 12.02.2015, тому не може прийматися до уваги. Також Постанова Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 1097 від 01.12.2010 року. Позивач, звернувшись до відповідача, суб'єкта владних повноважень, з позовом про визнання неправомірними дій, посилаючись на Основний закон України, застосовує в якості доводів положення недіючих, на момент спірних правовідносин, редакцій Закону № 2453 - від 12.02.2015 року № 192-УІП "Про забезпечення права на справедливий суд", від 24.02.1994 N 4015-ХІІ «Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус суддів"», а також Постанову № 865. При таких обставинах доводи про зарахуванням проходження служби в лавах Радянської Армії з 06.12.1983 року по 16.12.1985 року, що складає 02 роки 00 місяців 10 днів, навчання у Харківському юридичному інституті з 01.09.1986 року по 30.06.1990 року, 1/2 часу навчання складає 01 рік 11 місяців 00 днів, та проходження службу в органах внутрішніх справ на посаді слідчого з 01.08.1990 року по 22.07.1993 року, що складає 2 роки 11 місяців 21 день спростовуються. Просять суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування. їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 23.07.1993 року було обрано на посаду судді Василівського районного суду Запорізької області.

Постановою Верховної Ради України від 15.07.1999 року № 949 - ХVI позивача було обрано на посаду судді Енергодарського міського суду Запорізької області безстроково.

В серпні 2016 року позивачем подано необхідні документи до Вищої Ради Юстиції України із заявою про відставку.

Постановою Верховної Ради України від 22.09.2016 року № 1600-VІІІ відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України позивача було звільнено з посади судді Енергодарського міського суду Запорізької області, у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом в.о. голови Енергодарського міського суду Запорізької області від 03.10.2016 року №12-28 позивача було відраховано зі складу суду у зв'язку з виходом у відставку.

05.10.2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання і отримав пам'ятку пенсіонеру.

В подальшому відповідач надав позивачу повідомлення щодо призначення щомісячного грошового утримання, з якого вбачається, що для нарахування щомісячного грошового утримання зарахував стаж роботи на посаді судді, який складав 23 років 1 місяць 30 днів.

Крім того, відповідачем не було зараховано в стаж для обчислення щомісячного грошового утримання проходження служби в лавах Радянської Армії з 06.12.1983 року по 16.12.1985 року, що складає 02 роки 00 місяців 10 днів, навчання у Харківському юридичному інституті з 01.09.1986 року по 30.06.1990 року, 1/2 часу навчання складає 01 рік 11 місяців 00 днів, та проходження службу в органах внутрішніх справ на посаді слідчого з 01.08.1990 року по 22.07.1993 року, що складає 2 роки 11 місяців 21 день.

Дослідив надані докази, заперечення відповідача, суд дійшов наступних висновків.

Так, згідно з пунктом 11 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній до 28 березня 2015 року, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Таким чином, стає питання про дію закону в часі, а саме, який саме Закон України діяв на момент виникнення у позивача права на відставку.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму Рішенні у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року, «В регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

В Конституції України стаття 58 міститься у розділі II "Права, свободи та обов'язки людини і громадянина", в якому закріплені конституційні права, свободи і обов'язки насамперед людини і громадянина та їх гарантії. Про це свідчить як назва цього розділу, так і системний аналіз змісту його статей та частини другої статті 3 Конституції України.

Тому Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом'якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.»

З урахуванням викладеного, стає питання, а коли саме у позивача виникло право на відставку, та яка норма Закону діяла на момент виникнення правовідносин.

З урахуванням стажу роботи, суд дійшов висновку, що право на відставку у позивача виникло 21 серпня 2006 року, з урахуванням проходження служби в лавах Радянської Армії з 06.12.1983 року по 16.12.1985 року, що складає 02 роки 00 місяців 10 днів, навчання у Харківському юридичному інституті з 01.09.1986 року по 30.06.1990 року, 1/2 часу навчання складає 01 рік 11 місяців 00 днів, та проходження службу в органах внутрішніх справ на посаді слідчого з 01.08.1990 року по 22.07.1993 року, що складає 2 роки 11 місяців 21 день, роботи на посаді судді Василівського районного суду з 23.07.1993 року по 31.08.1999 року, що складає 06 років 01 місяць 09 днів, та подальшій роботі на посаді судді Енергодарського міського суду, що станом на 21.08.2006 року склало 20 років. Цей факт було визнано і державою в особі Територіального управління Державної судової адміністрації в Запорізькій області, яка почала виплату щомісячного довічного грошового утримання.

Таким чином право виникло 21.08.2006 року, на момент дії Закону України «Про статус суддів» зі змінами, внесеними Законом України від 24 лютого 1994 року № 4015-XI, ст. 43 якого, було встановлено: до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах , безпосередньо пов'язаних із керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському місцевих судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

В подальшому, було прийнято новий Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI, який зі змінами, виключав зарахування стажу на інших посадах, окрім роботи на посаді судді і діяв на момент звільнення.

З прийняттям нового Закону про судоустрій та статус суддів, виникає питання, чи мав право законодавець звужувати існуючи гарантії та соціальні норми, а якщо мав, то чи діють скасовані норми на правовідносини з позивачем на теперішній час?

Статтею 126 Конституції України встановлено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

У рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 зазначено: «Незалежність суддів є невід'ємною складовою їхнього статусу. Вона є конституційним принципом організації та функціонування судів, а також професійної діяльності суддів, які при здійсненні правосуддя підкоряються лише закону. Незалежність суддів забезпечується насамперед особливим порядком їх обрання або призначення на посаду та звільнення з посади; забороною будь-якого впливу на суддів; захистом їх професійних інтересів; особливим порядком притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності; забезпеченням державою особистої безпеки суддів та їхніх сімей; гарантуванням фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, їх правового і соціального захисту.

Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суддів у разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів».

Висновок про те, що зменшення обсягу гарантій незалежності суддів суперечить Конституції України, також покладено в основу рішень Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, суд робить висновок, що законодавець має право вносити зміни до законів, але якщо вони скасовують гарантії незалежності суддів, то не мають зворотної дії на правовідносини які вже виникли, і треба застосовувати закон, який діяв на момент виникнення права позивача, а саме на 21.08.2006 року.

Крім того, у своєму рішенні від 08.06.20016 року № 4-рп/2016 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та положень пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці) Конституційний Суд України зазначив, «Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, закони приймаються на її основі і повинні відповідати їй (стаття 1, частини перша, друга статті 8 Основного Закону України).

Відповідно до Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 6, частина друга статті 19).

Згідно з Конституцією України права і свободи людини і громадянина захищаються судом; правосуддя здійснюють професійні судді та, у визначених законом випадках, народні засідателі і присяжні; виключно законами України визначається статус суддів (частина перша статті 55,пункт 14 частини першої статті 92, частина перша статті 127).

Право кожного на судовий захист є однією з конституційних гарантій реалізації інших прав і свобод, захисту їх від порушень і протиправних посягань (підпункт 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 2015 року № 3-рп/2015).

За частиною першою статті 126 Основного Закону України незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Незалежність як складова конституційного статусу суддів гарантується Конституцією України і забезпечується, зокрема, особливим порядком їх обрання або призначення на посаду та звільнення з посади, забороною впливу на них у будь-який спосіб, захистом професійних інтересів суддів, підкоренням судді лише закону при здійсненні правосуддя, державним фінансуванням та належними умовами для функціонування судів і діяльності суддів шляхом визначення у Державному бюджеті України окремо видатків на утримання судів, притягненням винних осіб до юридичної відповідальності за неповагу до суду і судді, здійсненням суддівського самоврядування (пункт 27 частини першої статті 85, частини друга, четверта, п'ята статті 126, частини третя, четверта, шоста статті 127, стаття 128, частини перша, п'ята статті 129, стаття 130, пункт 1 частини першої статті 131 Основного Закону України). Професійні судді не можуть належати до політичних партій та профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу, крім наукової, викладацької та творчої (частина друга статті 127 Конституції України).

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід'ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов'язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя (рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 у справі про незалежність суддів як складову їхнього статусу, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 у справі про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 у справі щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України, від 3 червня 2013 року№ 3-рп/2013 у справі щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці).

Право на справедливий суд в Україні з часу проголошення її незалежності забезпечувалося шляхом розвитку принципу незалежності суддів у законах України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року № 2862-XII, "Про судоустрій України" від 7 лютого 2002 року № 3018-III та Законі № 2453, в яких послідовно закріплювалися самостійність суддів, свобода неупередженого вирішення судових справ відповідно до внутрішнього переконання суддів та їх належне матеріальне забезпечення.

Гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III, статті 117 розділу VII,розділах IX, X Закону № 2453 в редакції Закону № 192, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначенихКонституцією України гарантій незалежності суддів.

Конституційний Суд України вважає, що положення Закону № 2453 щодо належного матеріального та соціального забезпечення суддів повинні відображати положення Конституції України та міжнародних актів щодо незалежності суддів, бути спрямованими на забезпечення здійснення справедливого правосуддя та стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів. Матеріальне забезпечення суддів після виходу їх у відставку як складова їхнього правового статусу є не особистим привілеєм, а засобом конституційного забезпечення незалежності суддів, які здійснюють правосуддя, і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду за справедливим, неупередженим та незалежним правосуддям.

Відповідно до Європейської хартії про закон "Про статус суддів" від 10 липня 1998 року рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Як зазначається в рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи від 13 жовтня 1994 року№ (94)12, від 17 листопада 2010 року № (2010)12, кожна держава має забезпечити відповідність статусу і винагороди суддів гідності їхньої професії та відповідальності, яку вони беруть на себе; суддівська винагорода має бути достатньою, щоб захистити суддів від дії стимулів, через які можна впливати на судові рішення; мають існувати гарантії виплат у зв'язку з відставкою суддів, які мають відповідати попередньому рівню оплати праці суддів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини).

Таким чином, Конституційний Суд України наголошує, що конституційний статус суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів у відставці передбачає їх належне матеріальне забезпечення, яке повинне гарантувати здійснення справедливого, незалежного, неупередженого правосуддя.»

Та з урахуванням викладеного, Конституційний Суд України прийшов до висновку, що частина третя статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Натомість застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, тобто у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, а саме: "Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання".

Таким чином, маючи стаж роботи 20 років на 21.08.2006 року, позивач продовжував працювати на посаді судді що 10 років до дня звільнення, а тому, за кожен відпрацьований рік понад 20 років повинно бути нараховано два відсотки заробітку, але не більше 90 відсотків, що не було зроблено відповідачем.

У рішенні Європейського суду в справі "Pine Valley Developments Ltd та інші проти Ірландії" (№ 12742/87, рішення від 29 листопада 1991 року) Європейський суд з прав людини наголошує на дотриманні принципу законних очікувань під час прийняття рішень суб'єктами владних повноважень, згідно з яким рішення органів державної влади не повинні йти всупереч очікуванням, на які покладаються громадяни у зв'язку з їх прийняттям.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine) від 26.09.2014 року, за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних Судів, якою підтверджується його існування.

За правовою позицією, викладеною у постанові Верховного суду України у справі № 21-6664а15 від 6 липня 2016 року, суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. До стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, водночас відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом. До набрання чинності Законом № 2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ «Про статус суддів» (далі - Закон № 2862-ХІІ), який визначає, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, зараховується також час роботи на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років. А також згідно з пунктом 3.1 постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах та календарний період проходження строкової військової служби.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно із ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до п. 8 ч. 4 ст. 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», незалежність судді забезпечується належним матеріальним і соціальним забезпеченням судді. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією гарантій незалежності судді (ч.6 ст.47).

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України «Про державну службу».

За правовою позицією Верховного Суду України, визначеній в постанові від 01.07.2014 р. в справі №21-244а14, правовідносини щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначається за спеціальними законами, виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

З огляду на викладене суд вважає неправомірними дії відповідача щодо визначення позивачу розміру щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 86% від суддівської винагороди, в той час коли він набув право на щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 90 % від суддівської винагороди відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 р. № 4-рп/2016 без обмеження граничного розміру.

Відповідно до вимог ст. 94 КАС України з Державного бюджету України на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору.

Відповідно до ч.1 ст. 267 КАС України суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача, подати у місячний строк з дня набрання постановою законної сили, звіт про виконання судового рішення.

Керуючись рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 року № 4-рп/2016 в справі № 1-8/2016, ст.ст. 2, 6, 9, 94, 158-163, 167, 183-2 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Енергодарі Запорізької області у розгляді заяви про призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання, дії щодо визначення стажу роботи та розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м. Енергодарі Запорізької області зарахувати ОСОБА_1 в стаж роботи, який дає право на відставку та на отримання довічного грошового утримання проходження служби в лавах Радянської Армії з 06.12.1983 року по 16.12.1985 року, що складає 02 роки 00 місяців 10 днів, навчання у Харківському юридичному інституті з 01.09.1986 року по 30.06.1990 року, 1/2 часу навчання складає 01 рік 11 місяців 00 днів, та проходження службу в органах внутрішніх справ на посаді слідчого з 01.08.1990 року по 22.07.1993 року, що складає 2 роки 11 місяців 21 день.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м. Енергодарі Запорізької області починаючи з 05.10.2016 року нараховувати та виплачувати ОСОБА_1, довічне грошового утримання судді в розмірі 90% від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді на час здійснення нарахування без обмеження граничного розміру за відрахуванням виплаченого, відповідно до частини 3 статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VІ до внесення змін Законом України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213- VІІІ, тобто у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192- VІІІ відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 року № 4 - рп/2016.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м. Енергодарі Запорізької області надати звіт про виконання судового рішення у місячний строк з моменту набрання законної сили.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в м. Енергодарі Запорізької області на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Постанова може бути оскаржена до адміністративного суду апеляційної інстанції - Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10 денний строк з дня складання постанови у повному обсязі.

Суддя: Н. І. Комишня