Справа № 826/6511/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2017-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 січня 2017 року письмове провадження № 826/6511/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у судді Арсірія Р.О., розглянувши адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобус ВСП»

до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м.Києві

про визнання протиправним та скасування ППР

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Глобус ВСП» (далі також - ТОВ «Глобус ВСП», позивач) з позовом до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м.Києві (далі також - ДПІ, відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове-повідомлення рішення відповідача від 26.01.2015 № (про донарахування податку на додану вартість у розмірі 374 805,00 грн та штрафні санкції - 93 701,25 грн.) всього у сумі 468 506,25 грн.

Під час розгляду справи представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та зазначив, що не погоджується з висновками акта перевірки щодо порушення позивачем відповідних положень Податкового кодексу України, оскільки висновки відповідача за наслідками проведеної перевірки щодо порушень позивачем положень Податкового кодексу України при визначенні суми податкового кредиту є хибними, базуються виключно на суб'єктивних припущеннях перевіряючих, які не мають підтвердження належними доказами.

Відповідач в судове засідання 16.05.2016 не прибув, хоча був належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду. Подав письмові заперечення, в яких проти позову заперечував, вважаючи оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим за результатами перевірки позивача, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Справа розглянута в порядку письмового провадження у відповідності до положень ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України за відсутності необхідності заслуховувати свідків чи експертів.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем, на підставі наказу щодо проведення документальної невиїзної перевірки від 24.12.2014 № 1597-П та згідно з пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, пп.78.1.1 ст.78, ст.79 Податкового кодексу України, проведена документальна невиїзна перевірка ТОВ «Глобус ВСП» () з питань дотримання вимог податкового законодавства, правильності, повноти, своєчасності нарахування та сплати податків при фінансово-господарських взаємовідносинах з ТОВ «Фінпромгруп «Діоніка» () за період діяльності з 01.06.2014 по 31.08.2014.

При проведенні перевірки податковим органом були використані наступні документи:

- Лист-пояснення № 28 від 30.09.2014 (вх.16306/10 від 01.10.2014) з додатками;

- Акт № 1758/26-59-22-08/38517072 від 08.12.2014 про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Фінпромгруп «Діоніка» (ідентифікаційний номер 38517072) з питань дотримання вимог податкового законодавства при проведенні фінансово-господарських операціях по взаємовідносинах з контрагентами за період з 01.07.2014 по 31.09.2014.

За результатами проведення перевірки відповідачем складено акт «Про результати документальної невиїзної перевірки ТОВ «Глобус ВСП» () з питань фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «Фінпромгруп «Діоніка» () за період діяльності з 01.06.2014 по 31.08.2014.

В акті перевірки відповідачем зазначено всі порушення позивачем податкового законодавства не безпосередньо внаслідок діяльності позивача, а опосередковано через інформацію, яка стосується контрагентів позивача.

Як зазначалося вище, перевірка проводилася в розрізі взаємовідносин позивача з одним контрагентом - ТОВ «Фінпромгруп «Діоніка» ().

Фактично, весь акт перевірки щодо позивача зводиться до цитування іншого документа, складеного Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві, а саме : акта № 1758/26-59-22-08/38517072 від 08.12.2014 про результати документальної позапланової перевірки ТОВ «Фінпромгруп «Діоніка» (код) з питань дотримання вимог податкового законодавства при проведенні фінансово-господарських операцій по взаємовідносинах з контрагентами за період з 01.07.2014 по 31.09.2014.

Всі висновки відповідача зводяться до того, що позивач не має права на податковий кредит з ПДВ, оскільки іншим документом, складеним Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві, встановлено, що діяльність ТОВ «Фінпромгруп «Діоніка» має фіктивний характер, та всі правочини за його участю не мають на меті настання реальних господарських наслідків.

Інших обставин збільшення позивачу сум грошового зобов'язання з податку на додану вартість акт перевірки в собі не містить.

26 січня 2015 року відповідачем на підставі акта перевірки № 10497/26-51-22-01 від 30.12.2014, прийнято наступне оскаржуване податкове повідомлення-рішення, а саме:

- , яким позивачу за порушення п.185.1 ст.185, п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на додану вартість по вітчизняних товарах (роботах, послугах)» всього в сумі 468 506,25 грн, в т.ч. за основним платежем в сумі 374 805 грн., штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 93 701,25 грн.

Не погоджуючись з обґрунтованістю зазначених доводів контролюючого органу та, як наслідок, правомірністю податкового повідомлення-рішення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Чинне законодавство України не містить в собі визначення поняття «безтоварність» (господарської операції).

Разом з тим, Закон України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» пов'язує господарську операцію не з самим по собі фактом підписання цивільно-правової угоди (договору), а з безпосереднім фактом руху активів платника податків та рухом його коштів. Відтак, для того, щоб господарська операція вважалася законною, необхідною умовою є реальність її виконання, тобто пов'язаність змісту та обсягу господарської операції, що відображена в первинних документах з рухом товару, наданням послуг, виконанням робіт.

Укладення правочину має бути передумовою фактичного досягнення тих цілей, на настання яких він спрямований. Згідно статті 234 Цивільного кодексу України угода, яка не спрямована на настання реальних правових наслідків є фіктивною. Отже, вбачається за можливе прийти до висновку, що фіктивна і «безтоварна операція» є тотожними поняттями.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Кримінального кодексу України фіктивне підприємництво це створення або придбання суб'єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності або здійснення видів діяльності, щодо яких є заборона.

Стаття 205 Кримінального кодексу України встановлює відповідальність за дії, які з зовнішнього боку є цілком легальними. При цьому, ключовою характеристикою виступає змістовний момент, а саме фіктивність - відсутність у осіб, які стоять за створеним або придбаним суб'єктом підприємництва, справжнього наміру здійснювати діяльність, зафіксовану в установчих документах і пов'язану з виробництвом товарів, виконанням робіт або наданням послуг. Зазначені особи мають на меті інше - прикриваючись юридичною особою, вони прагнуть приховати свою незаконну діяльність.

Частиною 4 ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України саме вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

За змістом статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до буквального тлумачення зазначеної норми, преюдиційними обставинами, що звільнені від доказування, є обставини, встановлені безпосередньо: 1) або вироком у кримінальній справі; 2) або постановою про адміністративний проступок.

Відповідно, висновки, в даному випадку, відсутності об'єктів оподаткування ПДВ, до яких прийшов контролюючий орган через призму ознак фіктивності контрагента позивача, яка (фіктивність) встановлена в наступному документі, як то акт ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м.Києві «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Фінпромгруп «Діоніка» () з питань дотримання вимог податкового законодавства при проведенні фінансово-господарських операціях по взаємовідносинах з контрагентами за період з 01.07.2014 по 31.09.2014, не сприймаються судом як преюдиційна обставина, відповідно до частини четвертої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

В перевіряємому періоді між позивачем (покупець) та ТОВ «Фінпромгруп «Діоніка» (продавець) було укладено договір поставки товару від 20.06.2014 №18, згідно умов якого продавець передає у власність, а покупець приймає і оплачує у строк товар.

Найменування, асортимент, кількість, ціна продукції та загальна вартість поставки узгоджується сторонами і вказується в накладних документах, які є невід'ємною частиною кожної окремо взятої продукції, згідно даного договору (п.1.2 договору).

На виконання умов договору поставки, ТОВ «Глобус ВСП» поставлено товар, на що виписано (оформлено) наступні податкові на видаткові накладні :

- Видаткові накладні : № 59 від 02.09.2014, № 58 від 15.09.2014, № 57 від 16.09.2014, № 100 від 19.09.2014, № 99 від 22.09.2014, № 147 від 23.09.2014, № 193 від 29.09.2014, № 192 від 30.09.2014, № 6 від 02.10.2014, № 21 від 09.10.2014, № 42 від 13.10.2014, № 104 від 20.10.2014, № 105 від 24.10.2014, № 106 від 27.10.2014, № 30 від 03.11.2014, № 7 від 03.12.2014, № 31 від 22.12.2014, № 32 від 15.12.2014, № 156 від 28.08.2014, № 120 від 25.08.2014, № 42 від 12.08.2014, № 12 від 05.08.2014, № 11 від 04.08.2014, № 137 від 29.07.2014, № 218 від 28.07.2014, № 217 від 25.07.2014, № 216 від 24.07.2014, № 215 від 23.07.2014, № 136 від 21.07.2014, № 79 від 17.07.2014, № 78 від 15.07.2014, № 76 від 09.07.2014, № 75 від 08.07.2014, № 74 від 07.07.2014, № 73 від 04.07.2014, № 72 від 03.07.2014, № 181 від 05.06.2014, № 180 від 24.06.2014, № 179 від 23.06.2014, № 178 від 20.06.2014, № 42 від 13.10.2014, № 104 від 20.10.2014, № 105 від 24.10.2014, № 106 від 27.10.2014, № 30 від 03.11.2014, № 7 від 03.12.014, № 32 від 15.12.2014, № 31 від 22.12.2014, № 99 від 22.09.2014, № 147 від 23.09.2014, № 193 від 29.09.2014, № 192 від 30.09.2014, № 4 від 01.10.2014, № 6 від 02.10.2014, № 21 від 09.10.2014, № 178 від 20.06.2014, № 179 від 23.06.2014, № 180 від 24.06.2014, № 181 від 25.06.2014, № 72 від 03.07.2014, № 73 від 04.07.2014, № 74 від 07.07.2014, № 75 від 08.07.2014, № 76 від 09.07.2014, № 78 від 15.07.2014, № 79 від 17.07.2014, № 136 від 21.07.2014, № 215 від 23.07.2014, № 216 від 24.07.2014, № 217 від 25.07.2014, № 218 від 28.07.2014, № 137 від 29.07.2014, № 11 від 04.08.2014, № 12 від 05.08.2014, № 42 від 12.08.2014, № 120 від 25.08.2014, № 156 від 28.08.2014, № 59 від 02.09.2014, № 58 від 15.9.2014, № 57 від 16.09.2014, № 100 від 19.09.2014.

- Податкові накладні : № 59 від 02.09.2014, № 58 від 15.09.2014, № 57 від 16.09.2014, № 100 від 19.09.2014, № 99 від 22.09.2014, № 147 від 23.09.2014, № 193 від 29.09.2014, № 192 від 30.09.2014, № 6 від 02.10.2014, № 21 від 09.10.2014, № 42 від 13.10.2014, № 104 від 20.10.2014, № 105 від 24.10.2014, № 106 від 27.10.2014, № 30 від 03.11.2014, № 7 від 03.12.2014, № 31 від 22.12.2014, № 32 від 15.12.2014, № 156 від 28.08.2014, № 120 від 25.08.2014, № 42 від 12.08.2014, № 12 від 05.08.2014, № 11 від 04.08.2014, № 137 від 29.07.2014, № 218 від 28.07.2014, № 217 від 25.07.2014, № 216 від 24.07.2014, № 215 від 23.07.2014, № 136 від 21.07.2014, № 79 від 17.07.2014, № 78 від 15.07.2014, № 76 від 09.07.2014, № 75 від 08.07.2014, № 74 від 07.07.2014, № 73 від 04.07.2014, № 72 від 03.07.2014, № 181 від 05.06.2014, № 180 від 24.06.2014, № 179 від 23.06.2014, № 178 від 20.06.2014, № 42 від 13.10.2014, № 104 від 20.10.2014, № 105 від 24.10.2014, № 106 від 27.10.2014, № 30 від 03.11.2014, № 7 від 03.12.014, № 32 від 15.12.2014, № 31 від 22.12.2014, № 99 від 22.09.2014, № 147 від 23.09.2014, № 193 від 29.09.2014, № 192 від 30.09.2014, № 4 від 01.10.2014, № 6 від 02.10.2014, № 21 від 09.10.2014, № 178 від 20.06.2014, № 179 від 23.06.2014, № 180 від 24.06.2014, № 181 від 25.06.2014, № 72 від 03.07.2014, № 73 від 04.07.2014, № 74 від 07.07.2014, № 75 від 08.07.2014, № 76 від 09.07.2014, № 78 від 15.07.2014, № 79 від 17.07.2014, № 136 від 21.07.2014, № 215 від 23.07.2014, № 216 від 24.07.2014, № 217 від 25.07.2014, № 218 від 28.07.2014, № 137 від 29.07.2014, № 11 від 04.08.2014, № 12 від 05.08.2014, № 42 від 12.08.2014, № 120 від 25.08.2014, № 156 від 28.08.2014, № 59 від 02.09.2014, № 58 від 15.9.2014, № 57 від 16.09.2014, № 100 від 19.09.2014.

Як вбачається з акту перевірки (Том 1, арк.16) суми податку на додану вартість за зазначеними податковими накладними включено до податкового кредиту відповідного періоду, відображених у реєстрі отриманих податкових накладних та відповідають даним податкової декларації з ПДВ за червень, липень, серпень 2014 року.

Розрахунки між підприємствами проводились у безготівковій формі.

Станом на 30.12.2014 р. згідно 361 рахунку заборгованість відсутня.

Також на підтвердження реальності господарських операцій між позивачем та ТОВ «Фінпромгруп «Діоніка» позивачем надано наступні документи : договори поставки, додаткові угоди, специфікації, видаткові накладні, довіреності, податкові накладні, товаро-транспортні накладні.

Відповідно до підпункту 14.1.181. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно підпункту «а» пункту 198.1, пункту 198.2, абзацу 1 пункт 198.3. статті 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з, крім іншого, придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

При цьому, право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду (пункт 198.3. статті 198 Кодексу).

За правилами пункту 198.6. статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.10. статті 201 Податкового кодексу України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При цьому, слід зазначити, що статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (п. 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Тобто, відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» підтвердженням здійснення господарської операції є належним чином оформлені первинні документи, що містять дані про зміст господарських операцій. Відповідно, оформлені належним чином податкові накладні та інші первинні документи, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку та нарахування податку є документами, які є підставою для формування податкового кредиту та витрат підприємства у податковому обліку.

З аналізу п. 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» вбачається, що обов'язковим реквізитом такого первинного документу як видаткова накладна є дата та місце складання документа. Вимоги стосовно обов'язкового визначення в первинному документі місця проведення господарської операції та його обов'язкового співпадіння з місцем складання первинного документа статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» не передбачено.

Крім того суд в даному випадку враховує правову позицію Вищого адміністративного суду України, викладену у постанові від 11.02.2015 в справі № К/800/1217/13 відносно того, що оцінка господарських операцій повинна даватись на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов укладення конкретного правочину з обов'язковим врахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. При цьому, формальні помилки в первинних документах не мають бути вирішальною ознакою безтоварності здійснених господарських операцій.

В ході судового розгляду, судом були досліджені та оцінені надані позивачем договір та первинні документи по взаємовідносинам з контрагентом, в результаті чого судом не встановлено їх невідповідності вимогам чинного законодавства, навпаки, вони складені належним чином та містять всі обов'язкові реквізити, отже такі документи можна вважати належними доказами реальності здійснених господарських операцій, які не містять дефектів форми та змісту.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що не приймаючи до уваги змісту та обсягу господарських операцій, що вказані в зазначених вище документах, тим самим приходячи до переконання про відсутність об'єкту оподаткування по спірним господарським операціям, податковий орган посилається на те, що внаслідок порушень норм податкового законодавства контрагентом позивача (третіми особами в ланцюгу постачання), з якими позивач у взаємовідносини не вступав, вказані документи не спричиняють змін в бухгалтерському та податковому обліку позивача, внаслідок чого останній позбавлений законного права на віднесення сум по документам до податкового кредиту.

Крім того, чинним законодавством не передбачено настання негативних наслідків для добросовісного платника податку у вигляді позбавлення його права на віднесення відповідних сум до складу податкового кредиту, навіть за умови допущення попередніми постачальниками у ланцюгу постачання товару/надання послуг певних порушень податкового законодавства, дані обставини повинні тягнути негативні наслідки саме для таких постачальників та не впливати на права платника податків.

Податковий кодекс України не містить в собі таких підстав для збільшення платнику податків грошового зобов'язання з ПДВ як наявність розбіжностей між податковим кредитом покупця та податковими зобов'язаннями відповідача, та/або наявністю висновку посадової особи податкового органу щодо ознак «фіктивності» контрагента, а фактичність господарських операцій позивача з контрагентом підтверджується належним чином завіреними копіями доказів, що наявні в матеріалах справи.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що не прийняття до уваги змісту та обсягу господарських операцій, вказаних в наданих до перевірки документах, як наслідок, твердження про відсутність об'єктів оподаткування по спірним господарським операціям, ґрунтується виключно на припущеннях про порушення позивачем норм податкового законодавства, без належного обґрунтування відповідно до норм чинного податкового законодавства, внаслідок чого, на думку відповідача, первинні документи не спричиняють змін в бухгалтерському та податковому обліку позивача, а останній позбавлений законного права на віднесення сум з податку на додану вартість за визначеними в акті господарськими операціями до податкового кредиту та податкових зобов'язань.

Відтак, доводи, викладені в акті перевірки спростовуються належними та допустимими доказами, що наявні в матеріалах справи, а обставини, на які посилається представник відповідача, не можуть бути достатніми підставами для визнання правочинів між позивачем та контрагентом недійсними та не можуть одночасно бути достатніми доказами «безтоварності»/неможливості фактичного здійснення господарських взаємовідносин між позивачем та контрагентами.

Слід також зазначити, що жодним законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, приймати рішення щодо реальності тих чи інших господарських операцій платника податку або права визнавати нікчемними вчинені ним правочини.

Суд в даному випадку враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 27.01.2016 по справі №4842/11/2670, а саме: за умови невстановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Таким чином, на виконання вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем не надані належні та допустимі докази на спростування фактичного здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом, за наслідками яких прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення.

Виходячи з наведеного в сукупності, суд дійшов висновку, що фактично були відсутні обставини, наявність яких дало б підстави ставити під сумнів реальність господарських операцій позивача з контрагентами.

Крім зазначеного, за правилами пункту 36.1., пункту 36.5. статті 36, пункту 38.1. статті 38, пункту 47.1. статті 47, пункту 49.2. статті 49, пункту 109.1. статті 109 Податкового кодексу України, обчислення, декларування та/або сплата суми податку та збору є персональним податковим обов'язком кожного окремого платника податків, який і несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку. Тобто, платник податку несе самостійну відповідальність за порушення ним правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватись на третіх осіб, в тому числі і на його контрагентів.

Законодавство України, не ставить в залежність виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальності та негативні наслідки саме щодо цієї особи.

Вказана правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 22.10.2010 та 31.01.2011 і повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні від 22.01.2009 (справа «Булвес АД» проти Болгарії) констатував, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Європейського суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватись між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту прав власності.

Вищенаведений висновок Європейський суд з прав людини повторно підтвердив у рішенні від 18.03.2010 у справі Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії. При цьому у п. 23 даного рішення Європейський суд з прав людини наголошує, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов'язків як платника податку на додану вартість, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Втім, зазначив Суд, прямого впливу на оподаткування організації-заявника (Бізнес Сепорт Сентре) це не мало б.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товарів/робіт/послуг від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит та формування витрат, однак таких обставин в ході розгляду даної справи судом встановлено не було.

Аналогічна позиція підтверджується численною судовою практикою у відповідних справах (ухвали Вищого адміністративного суду України від 19.02.2013 № К/9991/64614/11, від 16.03.2013 № К/800/9087/13).

В порушення положень ст. 7, Глави 6, ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірності прийнятих ним спірних рішень з урахуванням всіх встановлених фактичних обставин та вимог законодавства.

Відповідно до ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва вважає, що позовні вимоги, в даному випадку, підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 69-71, 94, 128, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобус ВСП» задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення рішення Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м.Києві від 26.01.2015 № (про донарахування податку на додану вартість у розмір 374 805,00 грн та штрафні санкції - 93 701,25 грн) всього у сумі 468 506,25 грн.

3. Стягнути судові витрати в сумі 487,20 грн на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобус ВСП» () шляхом їх безспірного списання з рахунків Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м.Києві, за рахунок бюджетних асигнувань.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Р.О. Арсірій