Справа № 206/6980/16-а
Суддя: Румянцев О. П.
Дата ухвалення: 2016-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/6980/16-а
ПОСТАНОВА

Іменем України

30.12.2016 року Суддя Самарського районного суду м. Дніпропетровська Румянцев О.П., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного Управління пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

08 грудня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Дніпропетровська про визнання протиправними дій щодо відмови у перерахунку розміру пенсії. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він працює в прокуратурі Дніпропетровської області на посаді слідчого в особливо важливих справах. Вважаючи, що він набув право на призначення пенсії за вислугу років, 10.11.2016 року він звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років на підставі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року. Його загальний стаж роботи, що дає право на пенсійне забезпечення за вислугу років складає 21 рік 4 місяці 15 днів - станом на 10 листопада 2016 року, у тому числі 19 років 8 місяців 21 день робота на посадах прокурорів та 1 рік 8 місяців 25 днів навчання в Дніпропетровському державному університеті. Відмовляючи позивачу у призначенні пенсії, відповідач посилався на норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, яким передбачено, що з 01.06.2015 року скасовано норми щодо призначення (перерахунку) пенсій відповідно до «спеціальних» законів, зокрема до Закону України «Про прокуратуру» (№1697-VII від 14.10.2014 року, зі змінами). Крім того, в листі зазначено, що згідно наданих документів стаж роботи на посадах прокурорів становить 19 років 8 місяців 21 день. Позивач вважає дії відповідача щодо відмови у призначенні йому пенсії за вислугу років на підставі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року (в редакції Закону від 15.01.2011 року) протиправними. Позивач просив суд ухвалити рішення яким визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську щодо відмови йому у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-12 (в редакції до внесення змін Законом №3668-4), зобов'язати відповідача зарахувати до вислуги років половину строку денної форми навчання на юридичному відділенні історичного факультету Дніпропетровського державного університету з 01.09.1993 року по 21.02.1997 року тобто 1 рік 8 місяців 25 днів, зобов'язати відповідача призначити йому з 10.11.2016 року та виплачувати у подальшому пенсію за вислугу років без обмеження граничного розміру, відповідно до ст.50-1 ЗУ «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-12.

В своїх письмових запереченнях відповідач послався на норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, яким передбачено, що з 1.06.2015 скасовано норми щодо призначення (перерахунку) пенсій відповідно до «спеціальних» законів, зокрема до Закону України «Про прокуратуру» (№1697-VII від 14.10.2014 року, зі змінами).

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушено її права, свободи або інтереси. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Відповідно до ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставах яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Частинами 1, 2 ст.71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.2 ст.99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює в прокуратурі Дніпропетровської області на посаді слідчого в особливо важливих справах. Згідно з даними трудової книжки, роботу в органах прокуратури Дніпропетровської області позивач розпочав з 21 лютого 1996 року по цей час. Крім того, з 1 вересня 1993 року по 21 лютого 1997 року навчався у Дніпропетровському державному університеті.

Таким чином, загальний стаж роботи, що дає право на пенсію згідно зі статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р., складає 19 років 8 місяців 21 день +1 рік 8 місяців 25 днів = 21 рік 4 місяці 15 днів (станом на 10 листопада 2016 року - дату звернення з заявою про призначення пенсії).

Однак, листом №8419/06/33 від 28.11.2016 року відповідачем відмовлено у призначенні пенсії, з посиланням на те, що стаж роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії за вислугу років, становить 19 років 8 місяців 21 день, що недостатньо для призначення пенсії на дату звернення.

Відмовляючи у призначенні пенсії, відповідач послався на норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, яким передбачено, що з 1.06.2015 скасовано норми щодо призначення (перерахунку) пенсій відповідно до «спеціальних» законів, зокрема до Закону України «Про прокуратуру» (№1697-VII від 14.10.2014 року, зі змінами). Позивач вважає дії відповідача щодо відмови в призначенні пенсії за вислугу років на підставі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» протиправними, у зв'язку з чим і звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй.

Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина гарантується безпосередньо на підставі Конституції України.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 10.12.2013 №21-348а13, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ст.244-2 КАС України.

Конституційний Суд у рішенні №8-рп/2005 від 11.10.2005 чітко визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося звуження обсягу прав та свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики.

У рішенні Конституційного Суду України № 1-9/2015 від 13.05.2015 зазначено, що Україну проголошено соціальною, правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В Україні на конституційному рівні гарантовано право громадян на соціальний захист, для забезпечення якого необхідне здійснення комплексу державно-правових заходів, одним із яких є законодавче визначення основ соціального захисту форм і видів пенсійного забезпечення (пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України).

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

Таким чином, всі зміни, внесені до Закону України «Про прокуратуру» після січня 2011 року, зокрема, щодо збільшення стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, зменшення відсотку від розміру середнього заробітку при призначенні пенсії тощо, звужують зміст та обсяг соціальних гарантій працівників прокуратури, знижують рівень соціальної захищеності цієї категорії громадян, а отже не можуть бути застосовані у даних правовідносинах.

Також, Конституційний Суд України у своєму рішенні №6-рп/2007 від 09.07.2007 зазначив, що невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної правової держави. Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права.

Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції та у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії.

Частинами першою - третьою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-ІV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf, РгеssosСоmраnіаNаvіега S.А. v. Веlgіum, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства» (Stretch - UnitedKingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися нормах статті 50-1 Закону №1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), і які були звужені статтею 86 Закону № 1697-VII.

Стосовно наявності необхідного стажу роботи для призначення пенсії за вислугу років необхідно зазначити.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 1 вересня 1993 року по 21 лютого 1997 року позивач навчався на денній формі навчання у Дніпропетровському державному університеті на юридичному відділенні історичного факультету і отримав вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією диплому серії НР №10666053 від 30.11.1998 р.

Згідно з ч.5 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції до внесення змін Законом №3668-VI) до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Статтею 1 Закону України «Про вищу освіту» №1556-VIIвід 01.07.2014 визначено, що вищий навчальний заклад - окремий вид установи, яка є юридичною особою приватного або публічного права, діє згідно з виданою ліцензією на провадження освітньої діяльності на певних рівнях вищої освіти, проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої освіти, післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів і здібностей. Ліцензування - процедура визнання спроможності юридичної особи провадити освітню діяльність за певною спеціальністю на певному рівні вищої освіти відповідно до стандартів освітньої діяльності;

Документом, який засвідчує здобуття особою вищої освіти, згідно зі ст. 7 Закону України «Про вищу освіту» (у діючій редакції), є диплом, у якому зазначаються назва вищого навчального закладу (наукової установи), що видав цей документ (у разі здобуття вищої освіти у відокремленому підрозділі вищого навчального закладу (наукової установи) також назва такого підрозділу), а також кваліфікація, що складається з інформації про здобутий особою ступінь вищої освіти, спеціальність та спеціалізацію, та в певних випадках професійну кваліфікацію. Документ про вищу освіту (науковий ступінь) видається особі, яка успішно виконала відповідну освітню (наукову) програму та пройшла атестацію.

Також зазначеним законом (ст.10) передбачено, що вищий навчальний заклад у межах ліцензованої спеціальності може запроваджувати спеціалізації, перелік яких визначається вищим навчальним закладом.

Статтею 24 Закону України «Про вищу освіту» визначено, що освітня діяльність у сфері вищої освіти провадиться вищими навчальними закладами, науковими установами (для підготовки фахівців ступеня доктора філософії) на підставі ліцензій, які видаються центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України згідно з цим Законом.

Крім того, ст.33 вищезазначеного закону передбачено, що факультет - це структурний підрозділ вищого навчального закладу, що об'єднує не менш як три кафедри та/або лабораторії, які в державних і комунальних вищих навчальних закладах у сукупності забезпечують підготовку не менше 200 здобувачів вищої освіти денної форми навчання (крім факультетів вищих військових навчальних закладів (вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання), вищих навчальних закладів фізичного виховання і спорту, вищих навчальних закладів культури та мистецтва).

Одночасно чинним законодавством України не визначено окремого поняття вищого юридичного навчального закладу або юридичного факультету.

Після навчання в Дніпропетровському державному університеті на юридичному відділенні історичного факультету позивач отримав вищу юридичну освіту, що дало йому можливість працевлаштуватися до органів прокуратури.

Ст. 46 Закону України «Про прокуратуру» 1991 р. встановлювався вичерпний перелік вимог до осіб, які призначаються на посади прокурорів і слідчих, однією з яких є обов'язково вища юридична освіта. Оскільки, позивач був прийнятий на роботу в органи прокуратури, отримана ним юридична освіта в Дніпропетровському державному відповідає вимогам Закону України «Про прокуратуру».

Отже, Дніпропетровський державний університет є вищим навчальним закладом, який акредитований у повному обсязі по IV рівню акредитації, історичний факультет, у складі якого функціонувало на той час (1993-1997р.р.) юридичне відділення є факультетом вищого навчального закладу, де здобувалася вища юридична освіта і проходження повного курсу навчання на юридичному відділенні історичного факультету університету є проходженням навчання у вищому юридичному навчальному закладі.

Стаття 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. має диспозитивний характер, законодавчо чітко не визначено поняття вищого юридичного закладу та юридичного факультету, тому воно може бути визначено відповідно до інших правових джерел.

Таким чином, не зарахування половини періоду навчання (1 рік 8 місяців 25 днів) 01 вересня 1993року по 21 лютого 1997 року на юридичному відділенні історичного факультету Дніпропетровського державного університету до стажу за вислугу років є необґрунтованим та повинно бути зараховано.

На підставі викладеного загальний стаж роботи, що дає право на пенсію згідно з статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру»,від 05.11.1991 р., складає 19 років 8 місяців 21 день +1 рік 8 місяців 25 днів = 21 рік 4 місяці 15 днів (станом на 10 листопада 2016 року - дату звернення з заявою про призначення пенсії), як того вимагає стаття 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог за позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про визнання протиправними дій щодо відмови у призначені пенсії за вислугу років та зобов'язання вчинити певні дії.

Згідно до ч. 1 ст.94 КАС України суддя вважає за необхідне присудити на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551 грн. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача (а.с.7).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 71,94, 159, 161-163, 183-2 КАС України, суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про визнання протиправними дій щодо відмови у призначені пенсії за вислугу років та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII.

Зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську зарахувати до вислуги років половину строку денної форми навчання на юридичному відділенні історичного факультету Дніпропетровського державного університету з 01.09.1993 по 21.02.1997 року, тобто 1 рік 8 місяців 25 днів.

Зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську призначити ОСОБА_1 та виплачувати у подальшому пенсію за вислугу років на підставі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 10.11.2016, без обмеження її максимального розміру.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору в сумі 551 грн. 20 коп.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Самарський районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя О.П. Румянцев