Справа № 802/1789/16-а
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2016-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 р. м. Вінниця

Справа № 802/1789/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни,

суддів: Воробйової І.А.,

Крапівницької Н.Л.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Державної судової адміністрації України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Апеляційний суд Вінницької області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Апеляційний суд Вінницької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що з 01.03.1994 року працював на посаді судді Замостянського районного суду м. Вінниці, а з 17.03.2005 року - на посаді судді Апеляційного суду Вінницької області.

25.12.2015 року ОСОБА_2 подано заяву про відставку і Постановою Верховної Ради України від 19.04.2016 №1120- VІІІ його звільнено з посади судді Апеляційного суду Вінницької області у відставку. Крім того, наказом голови Апеляційного суду Вінницької області від 14.06.2016 № 37/2-07к позивач виведений зі штату суддів Апеляційного суду Вінницької області. Проте, вихідна допомога судді, який вийшов у відставку, ОСОБА_2 не виплачена.

29.06.2016 позивач звернувся до ДСА України з заявою, в якій просив здійснити нарахування та виплатити йому вихідну неоподатковану допомогу у зв'язку з виходом у відставку в розмірі місячного заробітку за основною посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, передбачену частиною 3 статті 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ та статтею 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Протее, відповідач у виплаті такої допомоги відмовив, посилаючись на те, що проведення виплати вихідної допомоги неможливе, оскільки заява про відставку від 25.12.2015 року та постанова Верховної Ради України від 19.04.2016 року про її прийняття мали місце після виключення ч. 1 статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" із зазначеного закону, згідно з Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 року № 1166-VII.

Позивач не погоджується з такими діями ДСА України та зазначає, що право на відставку він отримав ще 10.09.2009, тобто задовго до подання заяви про відставку, а факт її подання є лише доказом реалізації такого права, в зв'язку з чим ОСОБА_2 звернувся з даним адміністративним позовом до суду у якому просить:

- визнати протиправною відмову Державної судової адміністрації України у виплаті йому вихідної неоподаткованої допомоги у зв'язку з виходом у відставку в розмірі місячного заробітку за основною посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді;

- зобов`язати Державну судову адміністрацію України нарахувати та виплатити йому вихідну неоподатковану допомогу у зв'язку з виходом у відставку в розмірі місячного заробітку за основною посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді.

Позивач в судове засідання не з'явився, подав заяву від 13.12.2016 за вх. № 27826 про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить адміністративний позов задовольнити ( а.с. 42 ).

Представник відповідача в судове засідання також не з'явився, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (а.с. 35-36 ). Разом з тим, свою позицію щодо адміністративного позову відповідач виклав в поданих через канцелярію суду ( вх. № 25053 від 15.11.2016 року) письмових запереченнях, в яких він зазначає, що на момент звільнення позивача з посади судді чинне законодавство України не передбачало права судді на одержання вихідної допомоги при звільненні у відставку. Отже, правових підстав для нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги немає. Крім того, після подання позивачем заяви про відставку до остаточного звільнення з посади судді Апеляційного суду Вінницької області позивач перебував на посаді судді та отримував заробітну плату. Відтак у випадку, якби право позивача на отримання вихідної допомоги було передбачене чинним законодавством, його реалізація можлива була б не з моменту подання заяви про відставку, а з дати прийняття рішення Верховною Радою України про відставку судді. Також відповідач зазначає, що будь-які виплати, в тому числі і виплата вихідної допомоги судді, здійснюються відповідно до наказу голови суду як розпорядника бюджетних коштів, а не ДСА України. Вважає, що вихідна допомога не належить до конституційних гарантій незалежності суддів, таких як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. Таким чином, виключенням із закону норми про виплату вихідної допомоги судді не допущено звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод позивача. При вирішенні справи відповідач просить суд врахувати практику Вищого адміністративного суду України з розгляду аналогічної категорії спорів у справах № 806/2442/15, № 823/5238/15, № 820/1330/16, № 820/1498/16, № 820/916/16, № 820/2056/16, № 818/2712/15, № 826/15732/15 ( а.с. 26 - 30 ).

Представник Апеляційного суду Вінницької області в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча, як вбачається з матеріалів справи, про час, дату та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином.

Частиною 6 статі 128 КАС України визначено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У відповідності до ч.1 ст. 41 КАС України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, суд, у відповідності до ч. 6 ст. 128 КАС України, визнав можливим проводити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Ознайомившись з доводами позивача, викладеними в позовній заяві, запереченнями відповідача, повно, всебічно, об'єктивно дослідивши наявні у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову з огляду на таке.

Судом встановлено, що 25.12.2015 року позивач ОСОБА_2, будучи суддею Апеляційного суду Вінницької області, звернувся до Вищої ради юстиції та Верховної Ради України із заявами про відставку ( а.с. 14 - 15 ).

19.04.2016 року Верховною Радою України прийнято Постанову № 1120-VIII "Про звільнення суддів", відповідно до якої позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Вінницької області у зв'язку з поданням заяви про відставку ( а.с. 6 ).

Наказом голови Апеляційного суду Вінницької області від 14.06.2016 року № 37/2-07к позивача виведено зі штату Апеляційного суду Вінницької області 14.06.2016 року, у зв'язку з поданням заяви про відставку ( а.с. 6 ).

29.06.2016 року позивач звернувся до ДСА України із заявою, у якій просив виплатити йому передбачену частиною 3 статті 43 Закону України "Про статус суддів", а в подальшому статтею 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" вихідну неоподатковану допомогу у зв'язку з виходом судді у відставку. При цьому позивач посилався на те, що право на відставку він набув ще задовго до подання заяви про відставку, а саме 10.09.2009 року, а факт її подання є лише доказом реалізації його права ( а.с. 7 ).

Листом від 18.07.2016 року № Ч826-16-924/16 відповідач повідомив позивача про відсутність правових підстав для виплаті йому вихідної допомоги судді ( а.с. 8 ).

Незгода позивача з відмовою ДСА України у виплаті вихідної неоподаткованої допомоги у зв'язку з виходом у відставку в розмірі місячного заробітку за основною посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та заявленим позовним вимогам, суд керується таким.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI (в редакції чинній на момент подання позивачем заяви про відставку) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 122 Закону № 2453-VI питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Згідно з ч. 3 ст. 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ, судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Водночас Закон України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ втратив чинність на підставі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VІ.

При цьому положеннями частини 1 статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції до 01.04.2014 року) передбачалося, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України", який набрав чинності 01.04.2014 року, було внесено зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та виключено з нього статтю 136, якою передбачалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що право на відставку він набув ще задовго до подання заяви про відставку, а саме з 10.09.2009 року, а тому й відповідне право на отримання вихідної допомоги він набув ще до втрати чинності Законом України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ та статтею 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VІ. А факт подання заяви про відставку 25.12.2015 року є лише доказом реалізації зазначених прав позивача.

Проте наведені доводи позивача колегія суддів оцінює критично.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відтак в даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача, тобто станом на 19.04.2016 року.

Крім того, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 19.11.2013 року № 10-рп/2013 за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Таким чином, зважаючи на те, що як на дату подання позивачем ОСОБА_2 заяви про відставку (25.12.2015 року), так і на дату прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення його з посади судді (19.04.2016 року) був чинним Закон України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції від 01.04.2014 року, в якому відповідно до Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 року № 1166-VII виключено статтю 136, що передбачала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою, суд доходить до висновку, що у позивача відсутнє право на отримання такої допомоги.

Аналогічні висновки викладені в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 16.08.2016 року (К/800/22224/16), від 16.06.2016 року (К/800/49255/15), від 04.10.2016 року (К/800/17188/16, К/800/17202/16, К/800/17180/16), від 18.10.2016 (К/800/52210/15, К/800/6281/16).

Окрім того, суд також вважає за необхідне зазначити, що вимоги позивача про нарахування та виплату вихідної допомоги звернуті до Державної судової адміністрації України. При цьому, Державна судова адміністрація України є головним розпорядником бюджетних коштів. Відповідно до ч. 3 ст. 145 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку. Статтею 146 цього ж Закону передбачено, що суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Тобто будь-яка виплата, у тому числі і виплата вихідної допомоги, здійснюється відповідно до наказу голови суду, як розпорядника бюджетних коштів, а не Державної судової адміністрації України.

В даному ж випадку до Апеляційного суду Вінницької області позивачем жодних вимог не звернуто. Зазначене додатково свідчить про необґрунтованість позовних вимог.

В силу положень ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, надавши оцінку доказам, що наявні в матеріалах справи, суд приходить до переконання про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_2.

Згідно з ст. 94 КАС України судові витрати, здійснені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

п о с т а н о в и :

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Заброцька Людмила Олександрівна

Судді Воробйова Інна Анатоліївна

Крапівницька Наталія Леонідівна