Справа № 203/5705/16-а
Суддя: Колесніченко О. В.
Дата ухвалення: 2016-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 203/5705/16-а
Провадження № 2-а/0203/182/2016
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2016 року

Кіровський районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Колесніченко О.В.,

при секретарі Давіденко Ю.А.,

розглянувши у скороченому провадженні в м. Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Лівобережного обєднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 предявив зазначений позов до Лівобережного обєднаного УПФ України в м. Дніпропетровську посилаючись на те, що вийшов у відставку 15 вересня 2016 року з посади судді апеляційного суду Дніпропетровської області. 16 вересня він звернувся до відповідача з заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді, яке відповідно до вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів» становить 90% грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді, проте розпорядженням відповідача, викладеним у протоколі №3257 від 22 вересня 2016 року йому було призначено щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 80 %, тому позивач просив суд визнати протиправними дії та розпорядження відповідача щодо призначення довічного грошового утримання судді у розмірі 80% та призначити та виплачувати позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді починаючи з 16 вересня 2016 року.

Ухвалою суду від 05 грудня 2016 року у даній справі відкрито скорочене провадження.

В письмових запереченнях відповідач позов не визнав у повному обсязі у звязку з тим, що виплачує позивачу довічне грошове утримання відповідно до вимог діючого законодавства, зокрема ст. 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і пункту 25 Прикінцевих положень ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року, у звязку з чим просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді судді апеляційного суду Дніпропетровської області, наказом апеляційного суду Дніпропетровської області №40 від 09 березня 2011 року йому встановлено щомісячне грошове утримання, як для судді, який має право на відставку та продовжує працювати у розмірі 80 % заробітної плати починаючи з 21 березня 2011 року (а.с. 14).

Також встановлено, що наказом апеляційного суду Дніпропетровської області №147/к від 12 вересня 2016 року ОСОБА_1 звільнений з посади судді у звязку з виходом в відставку з 15 вересня 2016 року (а.с. 18).

16 вересня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді, яке відповідно до вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів» становить 90% грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді, проте розпорядженням відповідача, викладеним у протоколі №3257 від 22 вересня 2016 року йому було призначено щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 80 % з посиланням на ст. 137 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», згідно до положень якої стаж роботи позивача на посаді судді складає 20 років 2 місяці 15 днів, відтак відсутні підстави для призначення щомісячного грошового утримання судді у розмірі 90 % (а.с. 19).

Згідно довідки наданої апеляційним судом Дніпропетровської області №7-465-с від 15 вересня 2016 року щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці становить 23 925 грн., у тому числі 15 950 грн. оклад, 7 975 грн.- доплата за вислугу років (а.с. 17).

Частиною першої статті 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції діючий на час правовідносин визначено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається згідно зі статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно з пунктом 11 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній до 28 березня 2015 року, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом. Водночас частиною четвертою статті 43 Закону України «Про статус суддів» зі змінами, внесеними Законом України від 24 лютого 1994 року № 4015-XІI, було встановлено: до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Пунктом 3-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 3 вересня 2005 року № 865 встановлено, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Згідно з частиною п'ятою ст..50-1 Закону № 1789-XII «Про прокуратуру» (в редакції що діяла на час набуття права на відставку 17 вересня 2011 року) до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Відповідно до п.1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 №58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

З трудової книжки БТ-ІІ №1679318 ОСОБА_1 вбачається, що він працював на посаді судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з 02.07.1996 по 28.02.2002 після чого переведений до апеляційного суду Дніпропетровської області, де працював до 15.09.2016 (а.с. 10-12).

Згідно розрахунку, наданому апеляційним судом Дніпропетровської області стаж роботи ОСОБА_1 станом на 15 вересня 2016 року складає 25 років 05 місяців 23 дні (а.с. 16)

Статтею 126 Конституції України встановлено, що незалежність і недоторканність суддів гарантується Конституцією і законами України.

У рішенні Конституційного суду України від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 зазначено: «Незалежність суддів є невід'ємною складовою їхнього статусу. Вона є конституційним принципом організації та функціонування судів, а також професійної діяльності суддів, які при здійсненні правосуддя підкоряються лише закону. Незалежність суддів забезпечується насамперед особливим порядком їх обрання або призначення на посаду та звільнення з посади;забороною будь-якого впливу на суддів; захистом їх професійних інтересів; особливим порядком притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності; забезпечення державою особистої безпеки суддів та їхніх сімей гарантуванням фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, їх правового і соціального захисту. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суддів у разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів».

Висновок про те, що зменшення обсягу гарантій незалежності суддів суперечить Конституції України також покладено в основу рішень Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Незважаючи на те, що чинна редакція Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд») не передбачає врахування іншої діяльності при визначенні права судді на відставку, ОСОБА_1 набув таке право до моменту набрання чинності Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд», який не передбачає позбавлення права на відставку суддів, які набули його до набрання цим Законом чинності.

У рішення Європейського суду в справі "PineValleyDevelopmentsLtd та інші проти Ірландії" (№ 12742/87, рішення від 29 листопада 1991 року) Європейський суд з прав людини наголошує на дотриманні принципу законних очікувань під час прийняття рішень суб'єктами владних повноважень, згідно з яким рішення органів державної влади не повинні йти всупереч очікуванням, на які покладаються громадяни у зв'язку з їх прийняттям.

У рішенні Конституційного суду України в справі про гарантії незалежності суддів від 18.06.2007 р. №4-рп/2007, а також у низці його попередніх рішень, зокрема, від 24.06.1999 р. №6-рп/99 (справа про фінансування суддів), від 20.03.2002 р. №5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 01.12.2004 р. №19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 01.12.2004 р. №20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11.10.2005 р. №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного грошового утримання), Конституційний Суд України наголошував, що частина 3 статті 22 Конституції України встановила, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, зокрема зменшення розміру довічного щомісячного грошового утримання суддів, що пов'язано із особливістю правового статусу суддів, як конституційних гарантій їх незалежності.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі «Суханов та Ільченко проти України» (SukhanovandIlchenko v. Ukraine) від 26.09.2014 року, за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних Судів, якою підтверджується його існування.

За правовою позицією, викладеною у постанові Верховного суду України у справі № 21-6664а15 від 6 липня 2016 року, суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. До стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, водночас відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом. До набрання чинності Законом № 2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ «Про статус суддів» (далі - Закон № 2862-ХІІ), який визначає, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, зараховується також час роботи на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років. А також згідно з пунктом 3.1постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах та календарний період проходження строкової військової служби.

Відповідно до п.8 ч.4,ч.6 ст. 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», незалежність судді забезпечується належним матеріальним і соціальним забезпеченням судді. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією гарантій незалежності судді.

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України «Про державну службу».

Частиною 3 статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (зі змінами, внесеними Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року) встановлено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 р. № 4-рп/2016 в справі № 1-8/2016 визначено, що частина третя статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Натомість застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, тобто у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, а саме: "Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання".

За правовою позицією Верховного Суду України, визначеній в постанові від 01.07.2014 р. в справі №21-244а14, правовідносини щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначається за спеціальними законами, виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Таким чином, ОСОБА_1 має стаж, що дає право на відставку та довічне грошове утримання 25 років 05 місяців 23 дні, що дає йому право на 90 % відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, тому числі з врахуванням строкової служби в збройних силах 2 роки 26 днів, навчання на денному відділенні Української юридичної академії 2 роки 4 місяці 29 днів та періоду праці в органах прокуратури, що становить 9 місяців 18 днів, що підлягає врахуванню для визначення стажу роботи на посаді судді.

Судові витрати за правилами ст. 94 КАС України належить покласти на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6 11, 71, 99, 183-2 КАС України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати дії Лівобережного обєднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську щодо призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у розмірі 80% грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді виходячи зі стажу роботи на посаді судді 20 років 2 місяці 15 днів неправомірними.

Зобов'язати Лівобережне обєднане Управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську призначити та виплачувати ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді в розмірі 90% грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді на час здійснення нарахування, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, починаючи з 16 вересня 2016 року.

Стягнути з Лівобережного обєднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 551,20 грн. (пятсот пятдесят одна гривня 20 коп.).

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська заінтересованими особами, а так само прокурором, апеляційної скарги з одночасним надсиланням її копії безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів, починаючи з наступного за днем вручення її копії.

Суддя О.В. Колесніченко