Справа № 808/2422/16
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2016-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2016 року о 14 год. 05 хв.Справа № 808/2422/16 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Стрельнікової Н. В.,

суддів Прасова О.О.

Татаринова Д.В.

за участю секретаря Батигіна О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2,

до відповідача 1: Вільнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС,

відповідача 2: Державної фіскальної служби України, м. Київ

про: стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач або ОСОБА_2.) звернулася до суду з позовом до Вільнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС (надалі - відповідач 1), Державної фіскальної служби України (надалі - відповідач 2), в якому позивач, з урахуванням уточнень (вх. №29285 від 12.10.2016), а також з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог (вх. №35368 від 12.12.2016), просить: стягнути з відповідача1 на свою користь середній заробіток за час затримки виконання постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року у справі №808/3057/15 в частині поновлення позивачки на посаді заступника начальника - начальника Новомиколаївського відділення Вільнянської ОДПІ ГУ Міндоходів у Запорізькій області в сумі 113 435 грн. 53 коп.; стягнути з відповідача 2 на користь позивача моральну шкоду у розмірі 90 000 грн.; допустити негайне виконання рішення судув в частині стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали та надали пояснення, аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. А саме пояснили, що ОСОБА_2 працювала заступником начальника - начальником Новомиколаївського відділення Вільнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області. Звільнена із вказаної посади згідно Наказу про звільнення № 487-о від 06 травня 2015 року. Після оскарження позивачкою вказаного наказу у судовому порядку, судовим рішенням по справі №808/3057/15 її було поновлено на вказаній посаді з 07.05.2015. Однак, відповідачем1 судове рішення по справі №808/3057/15 не виконано, у зв'язку з чим вважають, що з відповідача1 необхідно стягнути на її користь середній заробіток за час затримки виконання постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 21.10.2015 по справі №808/3057/15. Крім того, зазначили, що бездіяльність відповідачів щодо невиконання судового рішення та не поновлення ОСОБА_2 на роботі спричинило зміну сталого укладу життя позивачки, що спричинило їй моральну шкоду, яку позивачка просить стягнути на її користь.

У зв'язку з вищевикладеним позивачка та її представник просять адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача1 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив та пояснив, що постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 21.10.2015 по справі №808/3057/15 в частині стягнення з ОДПІ на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 23109 грн. 25 коп. виконано, позивачці перераховані кошти 05.05.2016. Щодо поновлення позивачки на роботі то відповідач1 не має до цього відношення, оскільки особою, яка повинна поновити на посаді позивача являється Державна фіскальна служба України. Просить у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача2 у судовому засіданні заперечила проти позову, зазначила, що Наказом Міністерства доходів і зборів України від 11.10.2016 №35-О ОСОБА_2 поновлено на роботі, а отже рішення суду по справі №808/3057/15 виконано у повному обсязі. Також не погоджується з вимогою позивачки щодо стягнення моральної шкоди, оскільки викладенні у позові обставини щодо моральних страждань не відповідають дійсності, так зокрема дитина позивачки на момент її звільнення була вже повнолітньою, а також ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах крім іншого з підприємством ПрАТ «Запоріжелектромашопт». Просить відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши позовну заяву, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково.

При цьому суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 6 КАС України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів.

Частина 1 статті 17 КАС України передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 обіймала посаду заступника начальника - начальника Новомиколаївського відділення Вільнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області.

06.05.2015 Міністерством доходів і зборів видано наказ № 487-о "Про звільнення ОСОБА_2.", яким позивачку 06.05.2015 звільнено з посади заступника-начальника - начальника Новомиколаївського відділення Вільнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області у зв'язку із зміною структури, штатного розпису та скороченням штатної чисельності, п. 1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою середньомісячної заробітної плати.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року по справі №808/3057/15, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2016 року, адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України від 06.05.2015 № 487-о "Про звільнення ОСОБА_2"; поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника начальника - начальника Новомиколаївського відділення Вільнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного Управління Міндоходів у Запорізькій області з 07.05.2015; стягнуто з Вільнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного Управління ДФС у Запорізькій області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 23109,25 грн.; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника начальника - начальника Новомиколаївського відділення Вільнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного Управління Міндоходів у Запорізькій області та в частині стягнення з Вільнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного Управління державної фіскальної служби у Запорізькій області на користь ОСОБА_2 заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 4219,92 грн. - звернуто до негайного виконання.

17 березня 2016 року у справі виданий виконавчий лист в частині поновлення позивачки на роботі з 07.05.2015. Боржником за цим виконавчим листом є Державна фіскальна служба України (а.с. 25).

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідачів щодо невиконання постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року по справі №808/3057/15 в частині поновлення ОСОБА_2 на раніше займаній посаді, позивачка звернулася до суду із цим позовом.

Надаючи оцінку позовним вимогам суд зазначає таке.

Згідно із частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Як встановлено судом, постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника начальника - начальника Новомиколаївського відділення Вільнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного Управління Міндоходів у Запорізькій області з 07.05.2015 добровільно виконана відповідачем 2 лише 11 жовтня 2016 року шляхом прийняття наказу Міністерства доходів і зборів України від 11.10.2016 №35-о «Про виконання рішення суду та поновлення на посаді ОСОБА_2.» (а.с.84).

Судом також встановлено, що позивачці не оплачено заробітну плату за час її вимушеного прогулу.

Згідно із статтею 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Як передбачено частиною другою статті 14 КАС України, постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Частиною першою статті 255 цього ж Кодексу визначено, що постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обовязковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Згідно із частиною другою статті 257 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Крім того, згідно із частиною другою статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15.10.2009 року у справі ОСОБА_3 проти України" (заява № 40450/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обовязкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обовязок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач був зобов'язаний негайно виконати постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 21.10.2015 року у даній справі в частині поновлення позивачки на посаді незалежно від того, чи зверталася позивачка за примусовим виконанням судового рішення до органів державної виконавчої служби.

При вирішенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі суд враховує таке.

Встановлено та не заперечується сторонами, що Вільнянською ОДПІ проведено розрахунок з позивачкою згідно постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 21.10.2015, а саме сплачено кошти у сумі 23109 грн. 25 коп. за період з 07.05.2015 по 21.10.2015 (по день прийняття рішення суду).

На думку суду, виходячи із встановлених обставин справи, на підставі статей 235, 236 КЗпП України на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки виконання постанови суду про поновлення на роботі за період з 22.10.2015 року (з наступного дня після прийняття судового рішення) по 10.10.2016 року (останній день перед поновленням на роботі), що загалом становить 244 робочих дні.

Визначаючи розмір середнього заробітку за фактично відпрацьований час та за час вимушеного прогулу суд застосовує положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 (далі - Порядок № 100).

Так, згідно з вимогами пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньомісячної заробітної плати здійснюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 5.8 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки Вільнянської ОДПІ від 08.12.2016 №2272/10/08-05-636 (а.с. 138), середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 в період з 07.05.2015 по 30.11.2015 складала 200 грн. 95 коп., а в період з 01.12.2015 по 10.10.2016 складала 251 грн. 19 коп. (з урахуванням вимог п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р. з урахуванням коефіцієнту підвищення).

Так, з урахуванням проведеного повного розрахунку з позивачкою по 21.10.2015, необхідно нарахувати їй з 22.10.2015 по 30.11.2015 середній заробіток у сумі 5626 грн. 60 коп. (28 р.д. х 200,95 грн.), та у період з 01.12.2015 по 10.10.2016 середній заробіток у сумі 54257 грн. 04 коп. (216 р.д. х 251,19 грн.), загальна сума складає 59833 грн. 64 коп.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 була зареєстрована з 12 травня 2015 року як безробітна в Вільнянському РЦЗ (а.с. 159), та в період з 01 жовтня 2015 року по 04 лютого 2016 року отримала дохід у загальному розмірі 18717 грн. 18 коп., з яких сума у розмірі 16945,09 грн. отримана за період з 22.10.2015 по 04.02.2016, який входить до обчислення середнього заробітку, що підлягає стягненню. (у жовтні 2010 року нараховано 2615 грн. 99 коп. за 31 календарний день; середньоденна складає 84 грн. 39 коп.; з 22.10.2015 по 31.10.2015 - 10 днів; 84,39 грн. х 10 днів =843 грн. 90 коп.; 18717,18 грн. - 843,90 грн. =16945,09 грн.).

Крім того, ОСОБА_2 працювала в Софіївській виправній колонії (№55) в період з 20.04.2016 по 09.08.2016, та отримала за цей період дохід у сумі 8695,08 грн. (10801,34 грн. (сума загального доходу) - 1944,25 грн. -162,01 грн.(відраховані податки та збори), про що свідчить наявна в матеріалах справи довідка №52 від 15.09.2016 (а.с. 113).

Крім того, позивачкою надана до матеріалів справи довідка Публічного акціонерного товариства «Запоріжелектромашоптторг» №17 від 05.12.2016 (а.с. 160), згідно якої ОСОБА_2 працювала на посаді заступника генерального директора підприємства з 26.09.2016 по 05.12.2016, сума доходу отриманого за цей період склала 7955 грн. 17 коп. Оскільки період з 26.09.2016 по 10.10.2016 (11 роб. днів) також входить до обчислення середнього заробітку, що підлягає стягненню, то відповідно суму отриманого доходу за цей період у розмірі 1750,10 грн. (7955 грн. 17 коп. : 50 робочих днів =159 грн. 10 коп. (середньоденна заробітна плата); 159,10 грн. х 11 р.д =1750,10 грн.) слід вирахувати.

Таким чином, середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 22.10.2015 року по 10.10.2016 буде становити 32443 грн. 37 коп. (59833 грн. 64 коп. - 16945,09 грн. (виплата сум центру зайнятості) - 1750,10 грн. (виплата з/п ПАТ «Запоріжелектромашоптторг») - 8695,08 грн. (виплата з/п СВК №55).

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 23.09.2014 року справа К/800/43587/13 та від 19.02.2015 року справа К/800/43652/13.

При цьому суд вважає, що середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в частині поновлення позивачки на посаді на підставі ст. 236 КЗпП України підлягає стягненню саме з Державної фіскальної служби України, оскільки саме зазначений орган був вказаний судом у виконавчому листі як боржник, тобто був визначений як особа, на яку покладається обов'язок щодо виконання рішення.

Також суд вважає, що наразі наявні підстави для стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою виконання рішення суду саме за період часу до 10.10.2016р. включно, тобто до дня прийняття наказу №35-о від 11.10.2016, яким ОСОБА_2 на виконання рішення суду було поновлено на посаді, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» N 1404-VIII від 02.06.2016, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.

Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи листа позивачки (а.с. 154) та з пояснень самої позивачки, про прийняття відповідного наказу вона дізналась 11 жовтня 2016 року з телефонного дзвінка начальника відділу по роботі з персоналом ГУ ДФС у Запорізькій області ОСОБА_4, якою було запропоновано ОСОБА_2 ознайомитись з наказом Міністерства доходів і зборів від 11.10.2016 шляхом направлення його копії на її електронну адресу або на прийомі в приміщенні ГУ ДФС у Запорізькій області 12.10.2016. 12.10.2016р. ОСОБА_2 отримала копію відповідного наказу, тобто була з ним ознайомлена. Однак, оскільки позивачка на той час перебувала у трудових відносинах із ТОВ «Запоріжелектромашоптторг» та у зв'язку із тим, що у позивачки виник ряд питань щодо визначення її робочого місця, посадових обов'язків, повноважень, прав, визначення її підзвітності, підконтрольності та підпорядкованості, розмір її заробітної плати через те, що позивачці було відомо про припинення Вільнянської ОДПІ ГУ Міндоходів у Запорізькій області 29.09.2015 року, ГУ Міндоходів у Запорізькій області 26.11.2015 року та про те, що Міністерство доходів і зборів України перебуває в стадії припинення, запис у трудовій книжці позивачки про поновлення її на посаді було зроблено фактично лише після 05.12.2016 року, тобто після звільнення її за власним бажанням з посади заступника генерального директора ТОВ «Запоріжелектромашоптторг» (а.с. 149-150). При цьому дата запису №36 у трудовій книжці ОСОБА_2 щодо поновлення на посаді зазначена 11.10.2016. За таких обставин по-перше, відсутня вина відповідачів у затримці виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_2 на посаді у період з 11.10.2016, по-друге, з цього часу у позивачки виникає право, а у відповідного органу обов'язок щодо нарахування позивачці заробітної оплати. Отже у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Щодо розбіжностей у розмірі середньої заробітної плати у розрахунках позивачки та у довідці відповідача 1 суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України N 100 від 08.02.1995 (далі -Порядок №100), у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв'язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться.

Працівникам бюджетних установ і організацій, яким відповідно до законів України щомісячно перераховуються посадові оклади (ставки) до рівня не нижчого середньої (подвійної) заробітної плати в промисловості (народному господарстві), розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати, можуть провадитися, якщо не передбачено у колективному договорі, виходячі з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов'язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат і надбавок.

Таким чином, відповідно до п. 10 Порядку №100, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт підвищення саме тарифних ставок і посадових окладів, з огляду на що суд не погоджується з твердженнями позивача про те, що при вирахуванні коефіцієнту збільшення заробітної плати позивача необхідно враховувати не лише розмір відповідного посадового окладу, але і інші обов'язкові складові, зокрема надбавки за спеціальне звання та за вислугу років у відсотках до посадового окладу з урахуванням доплати за ранг.

Отже при здійсненні розрахунку середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивачки, застосуванню підлягає розмір середньоденної заробітної плати позивачки згідно наданої відповідачем 1 довідки вих. №2272/10/08-05-636 від 28.12.2016 (а.с. 138).

Щодо вимог позивачки про стягнення на її користь моральної шкоди у розмірі 90000 грн., суд вважає за можливе задовольнити таку вимогу частково з огляду на наступне.

У статті 237-1 Кодексу законів про працю України зазначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Так, згідно пункту 13 Пленум № 4 судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У судовому засіданні позивачка пояснила, що внаслідок невиконання відповідачами судового рішення, фактично її на протязі року не було поновлено на раніше займаній посаді чим позбавлено права виконувати свою роботу та отримувати за неї визначену заробітну плату. Така бездіяльність відповідачів завдала значної моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях пов'язаних із не сприйняттям позивачки як професіонала, який безумовно заслуговує на раніше займану посаду і як наслідок цього, втрату авторитету серед колег, зокрема як керівника. Крім того, саме внаслідок відсутності практики, позивач із об'єктивних підстав зменшила рівень та темпи свого професійного розвитку, витрачаючи свій час саме на вчинення дій спрямованих на виконання рішення про поновлення її на роботі, замість здійснення трудової діяльності і розвитку себе як фахівця. Додатково, позивач була змушена нести тяжкі душевні страждання пов'язані із необхідністю знаходження коштів на своє існування та як одинока матір на існування доньки 1995 року народження, яка навчається в учбовому закладі на денному відділенні по контракту, позивачка була змушена брати грошові кошти у борг, у своїх рідних та знайомих відчуваючи себе людиною, яка не в змозі забезпечити належне життя своєї родини та постійно перейматися питанням знаходження джерел для повернення відповідних боргів, що сказалося на її здоров'ї.

Допитані у якості свідків за клопотанням представника позивачки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, пояснили суду що позивачка перебуває у важкому моральному стані у зв'язку із фактом її незаконного звільнення та зволіканням відповідачами із виконанням рішення суду про поновлення на посаді, зокрема відбулося загострення хвороб позивачки, вона змушена була позичати грошові кошти для існування. В матеріалах справи наявна копія договору безпроцентної позики від 26.12.2015 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, за яким позивачка отримала грошові кошти у розмірі 5000 грн. (а.с. 91).

Визначаючи розмір моральної шкоди, яку необхідно стягнути з відповідача2 на користь ОСОБА_2 суд звертає увагу на те, що одним із значних критеріїв моральних страждань позивачки було неможливість отримувати заробітну плату через невиконання відповідачем 2 судового рішення про поновлення на посаді. Та оскільки вирішуючи даний спір, суд вже дійшов висновку про необхідність стягнення на її користь заробітної плати за час затримки виконання судового рішення, відповідно суд вважає, що переважна частина моральних страждань позивачки компенсується задоволенням вимог ОСОБА_2 в цій частині.

Також суд звертає увагу на те, що і позивач і свідки переважно зазначали про моральні страждання позивачки пов'язані саме із фактом її незаконного звільнення, в той час як предметом позову у цій справі є моральна шкода, завдана позивачці саме затримкою виконання рішення суду.

За таких обставин, суд вважає наявними підстави для стягнення з відповідача 2 на користь позивачки моральної шкоди, яка полягала у душевних стражданнях пов'язаних із необхідністю докладання позивачкою зусиль для виконання рішення суду та із пошуком позивачкою протягом цього часу коштів для існування у розмірі 5000 грн.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 8 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Як встановлено частинами першою, другою статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.256 КАС України негайно виконуються постанови суду, зокрема, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Згідно ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки виконання постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року у справі №808/3057/15 в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника начальника - начальника Новомиколаївського відділення Вільнянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області в сумі 32443 грн. 37 коп.

Стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Постанову в частині стягнення на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки виконання постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року у справі №808/3057/15 у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 4219 грн. 92 коп. звернути до негайного виконання.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 50 грн.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Головуючий-суддя Н.В. Стрельнікова

Суддя О.О. Прасов

Суддя Д.В. Татаринов