Справа № 404/5704/16-а
Суддя: Р.В. Жук
Дата ухвалення: 2016-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2016 року справа № 404/5704/16-а

провадження № 2-іс/811/12/16

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Жука Р.В., за участю секретаря Бондар Я.Г. та представників:

позивача: ОСОБА_1 та ОСОБА_2;

відповідача: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області
про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області (далі відповідач), в якому просить суд:

1) визнати незаконними дії Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області щодо визнання недійсною посвідку серії КГ №03268 від 17.12.2003 року, видану рішенням ВГІРФО УМВС України в Кіровоградській області від 01.11.2003 року;

2) зобовязати Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області продовжувати оформлювати ОСОБА_1 громадянство України.

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що ОСОБА_1 звернулась до ГУ ДМСУ в Кіровоградській області з відповідною заявою з метою отримання громадянства України, проте, управлінням Державної міграційної служби України в Кіровоградській області, повідомлено про неможливість розгляду такої заяви ОСОБА_1 у зв'язку із скасуванням посвідки на постійне проживання в Україні, що відображено у відповідному рішенні від 23.08.2016 р. УДМСУ в Кіровоградській області. За таких обставин позивач звернулась до суду за захистом свого порушеного права.

У судовому засіданні позивачкою та його представником вимоги позову підтримано у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві.

Відповідачем до суду подано заперечення на позовну заяву, за якими позов ним не визнається у повному обсязі. Такі заперечення мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, протирічать діючому законодавству України (а.с.69-71).

Так само, у судовому засіданні представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідно до частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів частини шостої статті 103 Кодексу адміністративного судочинства України, складення постанови у повному обсязі було відкладено до 26 грудня 2016 року із проголошенням вступної та резолютивної частини постанови в тому самому судовому засіданні, в якому закінчився розгляд справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, дійшов наступних висновків.

Предметом розгляду адміністративної справи є правомірність дій Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області при винесенні рішення від 23.08.2016 року, яким визнано недійсною посвідку серії КГ №03268 від 17.12.2003 року, та скасовано рішення відділу ГІРФО УМВС України у Кіровоградській області від 01.11.2003 р. про надання дозволу на імміграцію громадянці ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_1.

При вирішенні даного спору, суд враховує наступні фактичні обставини справи.

09.10.2003 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулась із відповідним пакетом документів до ВГІРФО УВМС України у Кіровоградській області, з метою отримання дозволу на імміграцію в Україні на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України Про імміграцію, оскільки перебувала у шлюбі із громадянином України (а.с.72-73).

Так, відповідним рішенням ВГІРФО УМВС України у Кіровоградській області від 01.11.2003 року позивачці було надано дозвіл на імміграцію в Україні (а.с.78).

На підставі вищезазначеного дозволу, 17.12.2003 року ОСОБА_1 видано безстрокову тимчасову посвідку на постійне проживання на території України (а.с.6).

Згідно даних тимчасової посвідки, місце проживання позивача зареєстровано за адресою: м. Кіровоград, туп. Рибальський, буд.3.

07 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області з відповідною заявою, маючи на меті отримати громадянство України (а.с.72).

Натомість, листом від 23.08.2016 року №1/5-868 за підписом начальника ГУ ДМС України в Кіровоградській області позивачку повідомлено, що наданий рішенням ВГІРФО УМВС України у Кіровоградській області дозвіл на імміграцію від 01.11.2003 року було скасовано, та відповідно посвідку на постійне проживання в Україні серії КГ №03268 від 17.12.2003 року визнано недійсною, у зв'язку із чим на теперішній час вирішити питання по суті неможливо (а.с.84).

З матеріалів справи вбачається, що 23.08.2016 року управлінням Державної міграційної служби України у Кіровоградській області винесено рішення, яким скасовано дозвіл на імміграцію громадянці ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі пункту 6 статті 12 Закону України Про імміграцію (а.с.83).

Вказаним рішенням також визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню, видану на підставі дозволу посвідку на постійне проживання серії КГ №03268 від 17.12.2003 року.

З вказаного рішення вбачається, що вирішено також відносно позивачки вжити заходи, передбачені законодавством України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Так, з матеріалів справи вбачається, що на виконання вказаного відповідачем 23.08.2016 року винесено рішення про припинення провадження за заявою ОСОБА_1 від 07.12.2015 року про прийняття останньої до громадянства України відповідно до статті 9 Закону України Про громадянство України (а.с.75).

Вважаючи вказані дії відповідача протиправним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства позивач звернулась із даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

При цьому, суд наголошує, що Головне управління Державної міграційної служби в Кіровоградській області як орган державної влади повинно діяти у спосіб визначений законом та в межах наданих повноважень.

Відповідно до статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України регулюється Законом України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI ).

Згідно п.1 ст. 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України Про імміграцію №2491-ІІІ від 07 червня 2001 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про імміграцію, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Приписами п. 1 ч. З ст. 4 Закону України Про імміграцію, передбачено, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі є іноземцем, який має дозвіл на імміграцію.

За змістом пункту 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26 грудня 2002 року, (чинного на час видання позивачці дозволу) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Пунктом 23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень визначено, що ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України Про імміграцію посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Разом з тим, Механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (далі - посвідки) іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання, визначає Порядок оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою КМУ від 28.03.2012 року № 251 ( далі - Порядок).

Пунктом 10 Порядку передбачено, що посвідка на тимчасове проживання видається строком до одного року з можливістю його продовження щоразу на один рік на підставі заяви іноземця чи особи без громадянства та документів, зазначених у підпункті 4 пункту 6 цього Порядку, які подаються до територіального органу або підрозділу ДМС не пізніше ніж за 15 днів до закінчення строку дії посвідки.

Відповідно пп.4 п.6 Порядку клопотання (подання) приймаючої сторони щодо оформлення іноземцеві та особі без громадянства посвідки на тимчасове проживання і документи, зазначені у частинах четвертій - пятнадцятій статті 5 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, відповідно до категорії іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну на тимчасове проживання, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.

Ч.4 ст.5 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною тринадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства і документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України, дійсний поліс медичного страхування.

Згідно п. 11 Порядку за результатами розгляду заяви протягом семи днів (для оформлення посвідки на постійне проживання) або не більш як 15 днів (для оформлення посвідки на тимчасове проживання) з дня подання всіх визначених цим Порядком документів приймається рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, яке затверджується Головою ДМС, а у разі його відсутності - заступником Голови ДМС чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником.

Вищевказані норми регулюють відносини, які виникають між уповноваженим органом та іноземцем при наданні дозволу на імміграцію, та не передбачають випадків скасування посвідки на постійне проживання в Україні.

Відповідно до ст.1 Закону України Про імміграцію, іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Згідно ч.1ст.4 Закону України Про імміграцію дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Згідно з п.6 ч.2 ст.4 Закону України Про імміграцію квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Разом з тим, згідно п.6 ч.7 ст.9 Закону України Про імміграцію крім зазначених у ч.5 ст.9 Закону документів подаються для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

Стаття 12 Закону України Про імміграцію передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо:

1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Як свідчать матеріали справи, ГУ ДМС України в Кіровоградській області прийнято рішення від 23.08.2016 року про скасування громадянці ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.1 ст.12 Закону України Про імміграцію, тобто в інших випадках, передбачених законами України.

Суд звертає увагу, що 17.05.2002 року між громадянином України ОСОБА_2 та ОСОБА_1 громадянкою ОСОБА_4 Федерації, зареєстровано шлюб, яка отримала дозвіл на імміграцію на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію" від 01.11.2003 року (а.с.8).

За цей період до прийняття оскаржуваного рішення, не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію.

Спірне рішення Управлінням Державної міграційної служби України у Кіровоградській області, вмотивоване тим, що посвідку на постійне проживання в Україні позивачу оформлено у порушення п.1, ч.3 статті 4 Закону України Про імміграцію, оскільки позивач перебувала у шлюбі з громадянином України менше двох років.

Досліджуючи спірні правовідносини судом встановлено, що позивач при отриманні дозволу на імміграцію надала всі документи, передбачені законом, не приховувала дані щодо сімейного стану, а порушення Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданням про його скасування та виконання прийнятих рішень, допущені самим відповідачем.

Статтею 10 Закону України Про імміграцію передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

З наведених законодавчих норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Враховуючи вказане, суд приходить до висновку, що у разі звернення особи із відповідною заявою уповноважений орган повинен розглянути вказану заяву та прийняти відповідне вмотивоване рішення.

Відповідно до ст.3 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, іноземці та особи без громадянства зобов'язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Статтею 2 (Свобода пересування) Протоколу №4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено:

1. Кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

2. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

3. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

4. Права, викладені в п. 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдовуються суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Таким чином, суд приходить до висновку, що вищезазначені обставини унеможливлюють скасування рішення від 01.11.2003 року про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_1, а тому рішення управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 23.08.2016 року підлягає скасуванню.

Як передбачено положеннями ч. 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно статті 8 КАС України при вирішенні справи суд керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. В цьому аспекті верховенство права проявляється у субординації закону перед правом, як таким.

В рішенні Європейського Суду з прав людини, у справі "Фадєєва проти Росії" від 9 червня 2005 року, Суд зазначив, що: "Згідно з усталеною практикою Суду саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку "необхідності" втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці Судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції".

В рішенні у справі "Христов проти України" від 19 лютого 2009 року, в якому Європейський Суд з прав людини зазначив: "Суд наголошує на необхідності підтримання "справедливої рівноваги" між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе "особистий і надмірний тягар". Зважаючи на ці обставини, Суд визнає, що "справедлива рівновага" виявилася порушеною і що заявниця несла особистий і надмірний тягар. Це означає, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції і статтю 1 Першого протоколу.

Виходячи з дійсно встановлених обставини скасування дозволу на імміграцію в Україну, дане рішення негативно впливає на сімейні відносини, порушить принцип "справедливої рівноваги" між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи.

Відповідно до ст. ст. 11, 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В процесі розгляду справи відповідачем не доведено суду правомірність оскаржуваного рішення. Натомість позивач достатньо обґрунтував правомірність заявлених позовних вимог.

Також, суд зазначає, що відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пп. 1, 2 ч.3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою повноваження надано.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що оскаржуване рішення від 23.08.2016 року відповідач прийняв не на підставі закону.

Таким чином, виходячи з вищенаведених правових норм та досліджених обставин, суд вважає, що відповідачем у судовому засіданні не доведена правомірність скасування дозволу на іммірацію громадянці ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_1, у зв'язку з чим позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Пунктом 1 частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень і про скасування рішення.

Відповідно до частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

На думку суду, в даному випадку, для повного захисту прав та інтересів позивача та з метою поновлення порушеного його права, а також з дотриманням статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, доцільним є вихід за межі позовних вимог та необхідним визнати протиправним та скасувати рішення про припинення провадження за заявою ОСОБА_1 від 23.08.2016 року.

Відповідно до вимог ст. 94 КАС України, суд також вважає за необхідне присудити з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 551,20 грн. (а.с.1).

Керуючись ст.ст. 69, 70, 71,-158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Адміністративний позов задовольнити.

2.Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області від 23.08.2016 року про скасування дозволу на іміграцію громадянці ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_1.

3.Визнати протиправним та скасувати рішення про припинення провадження за заявою ОСОБА_1 від 23.08.2016 року.

4.Зобовязати Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області повторно розглянути заяву про прийняття до громадянства України ОСОБА_1

5.Присудити ОСОБА_1 (код НОМЕР_1) витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 (пятсот пятдесят одну) грн. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області (код - 37795939).

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.В. Жук