Справа № 820/2315/16
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2016-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2016 року м. ПолтаваСправа № 820/2315/16

Суддя Полтавського окружного адміністративного суду Канигіна Т.С., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом
позивача ОСОБА_1
до відповідача третя особа Харківського окружного адміністративного суду Державна судова адміністрація України
про зобов'язання вчинити певні дії
В С Т А Н О В И В:

27.04.2016 ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1Л.) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Харківського окружного адміністративного суду (далі відповідач), третя особа: Державна судова адміністрація України, у якому просить зобов'язати Харківський окружний адміністративний суд здійснити перерахунок та виплату заробітної плати в повному обсязі з урахуванням премій, встановлених щомісячно відповідними наказами Харківського окружного адміністративного суду, усіх надбавок, що нараховуються залежно від розміру посадового окладу, та індексації:

- за період з 26.10.2014 по 28.03.2015 включно, відповідно до абзацу 2 частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції Закону України "Про прокуратуру");

- за період з 29.03.2015 по 08.09.2015 включно, відповідно до абзацу 2 частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд");

- за період з 09.09.2015 по 31.12.2015 виходячи з посадового окладу - 0,4 від місячного посадового окладу судді місцевого суду без 50 - відсоткового зменшення, з врахуванням фактично виплаченої заробітної плати.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 29.04.2016 відкрито провадження у справі та ухвалою від 13.05.2016 закінчено підготовче провадження у справі.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 23.05.2016 справу № 820/2315/16 передано на розгляд до Полтавського окружного адміністративного суду.

Ухвалою від 21.06.2016 Полтавським окружним адміністративним судом прийнято справу № 820/2315/16 до провадження з призначенням її до розгляду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 07.10.2009 працює в Харківському окружному адміністративному суді. За твердженням позивача, з 26.10.2014 по 28.03.2015 працівники апаратів судів мають право на посадові оклади у розмірах, визначених абзацом другим частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про прокуратуру", а з 29.03.2015 по 09.09.2015 відповідно до абзацу другого частиною першою статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд". На думку позивача, це право підлягає реалізації і захисту незважаючи на те, що законом про Державний бюджет України видатків на ці потреби не було передбачено. Таким чином, за твердженням позивача, при перерахунку йому заробітної плати слід виходити з підвищеного розміру посадового окладу.

У письмових запереченнях проти позову відповідач пояснював, що впродовж спірного періоду законодавчого механізму реалізації права на посадові оклади у розмірах, визначених Законом України "Про судоустрій і статус суддів", не було, оскільки не були внесені відповідні зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів". Відповідачем здійснюється управління бюджетними асигнуваннями та реалізуються будь-які бюджетні зобов'язання та платежі за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет, але на час виникнення спірних правовідносин відповідних призначень не було. Тому Харківський окружний адміністративний суд не мав юридично обґрунтованих підстав нараховувати та виплачувати посадові оклади, у розмірах інших, ніж це було передбачено додатками № 46, № 47 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" (у редакцій, діючій на час виникнення спірних правовідносин). У зв'язку з тим, що були відсутні бюджетне фінансування та механізм нарахування та виплати позивачу заробітної плати, такі виплати не проводились.

Позивач та відповідач просили суд провести розгляд справи без їхньої участі.

Третя особа у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 21.12.2016 надала до суду заяву у якій зазначила, що не заперечує проти розгляду справи у порядку письмового провадження.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Зважаючи на відсутність перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених статтею 128 Кодексу адміністративного судочинства України, а також відсутність потреби заслухати свідка або експерта, суд ухвалив розглянути справу у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

З матеріалів справи суд встановив, що ОСОБА_2 з 07.10.2009 по 02.07.2015 працював на посаді секретаря судового засідання відділу організації судового процесу та інформаційних технологій Харківського окружного адміністративного суду, а з 03.07.2015 на посаді головного спеціаліста відділу документального забезпечення, інформаційної та архівної роботи із присвоєнням 11 рангу державного службовця /а.с. 87,88/.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України № 88-р від 24.02.2003 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) посада секретаря судового засідання місцевих судів віднесена до 6-ї категорії посад державних службовців, посада головного спеціаліста місцевих судів віднесена до 5-ї категорії посад державних службовців.

Відповідно до наявних матеріалів у справі у спірному періоді до складу заробітної плати позивача включалися: оклад; надбавка за ранг; надбавка за високі досягнення у праці та виконання особливо важливої роботи; надбавка за вислугу років на державній службі, а також премії /а.с. 129-130/.

Протягом спірного періоду з 26.10.2014 по 31.08.2015 розмір окладу позивачу нараховувався відповідачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 "Про упорядкування структури та умови оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", виходячи з посадового окладу у розмірі 1218 грн, з 01.09.2015 по 08.09.2015 1378 грн, а з 09.09.2015 по 31.12.2015 - 2756 грн.

Позивач вважає, що указані дії відповідача не відповідають законодавству про оплату праці працівників апарату судів, а саме: абзацу 2 частини першої статті 144 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 14.10.2014 № 1697-VIІ "Про прокуратуру" та абзацу 2 частини першої статті 147 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12.02.2015 № 192-VIІ "Про забезпечення права на справедливий суд", у звязку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить із такого.

Структура заробітної плати державних службовців до жовтня 2014 року визначалася виключно приписами статті 33 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ (чинного на момент виникнення та реалізації спірних правовідносин), згідно з якою заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Посадові оклади державних службовців установлюються залежно від складності та рівня відповідальності виконуваних службових обов'язків.

Доплата за ранг провадиться відповідно до рангу, присвоєного державному службовцю.

Надбавка за вислугу років виплачується державним службовцям щомісячно у відсотках до посадового окладу з урахуванням доплати за ранг і залежно від стажу державної служби у таких розмірах: понад 3 роки - 10, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків.

Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

При цьому, частиною сьомою статті 33 вказаного Закону визначено, що умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

На реалізацію вищевказаного положення Кабінетом Міністрів України прийнято постанови від 09.03.2006 № 268 "Про упорядкування структури та умови оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" (надалі постанова Кабінету Міністрів України № 268) та від 20.05.2009 №482 "Деякі питання оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету".

26.10.2014 набрав чинності ОСОБА_3 України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII, яким внесено зміни до частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", зокрема передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Відповідно до частини третьої статті 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції станом на 01.01.2015) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначених законом. Отже, розмір мінімальної заробітної плати, встановлений у 2014 році, складає 1218 грн, відповідно, розмір посадового окладу судді місцевого суду 12180 грн, проте згідно з новим розміром посадового окладу, встановленого вищевказаною нормою, розмір посадового окладу працівника апарату суду, віднесеного до 6 категорії державного службовця, має складати 3654 грн, а розмір посадового окладу працівника апарату суду, віднесеного до 5 категорії посад державного службовця має складати 4750,20 грн.

Інші складові заробітної плати державних службовців продовжували визначатися статтею 33 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-ХІІ та постановами Кабінету Міністрів України.

Одночасно абзацом 2 підпункту 1 і абзацом 3 підпункту 2 пункту 13 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" на Кабінет Міністрів України покладено обов'язок у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк - внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Необхідність приведення нормативно-правових актів у відповідність із вищевказаними положеннями закону викликана тим, що відповідно до положень частин сьомої, восьмої статті 33 Закону України від 16.12.1993 № 3723-XII "Про державну службу" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - ОСОБА_3 № 3723-XII), згідно з якими умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Зазначені положення кореспондуються з частиною другою статті 8 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР "Про оплату праці" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; надалі - ОСОБА_3 № 108/95-ВР), яка передбачає, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (стаття 13 Закону № 108/95-ВР).

За правилами статті 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції до 28.03.2015) фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема Державна судова адміністрація України. Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (стаття 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Згідно з частинами першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Судом встановлено, що Кабінетом Міністрів України станом на 31.12.2014 не приведено у відповідність до вищезгаданої норми закону свої нормативно-правові акти, додаткового фінансування не передбачено, а оплата праці працівників апарату суду продовжувала здійснюватися відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 "Про упорядкування структури та умови оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів".

З 01.01.2015 пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України від 28.12.2014 №80-VІІІ "Про Державний бюджет України на 2015 рік" (надалі - ОСОБА_3 № 80-VІІІ) визначено, що норми і положення, зокрема частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а з 13.03.2015 установлено, що норми і положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Цією нормою фактично зупинено дію абзацу 2 частини першої статті 144 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII "Про прокуратуру". І весь цей час застосовувалася схема посадових окладів працівників апарату суду, яка була закріплена постановою Кабінету Міністрів України № 268, зокрема Додатком № 47, який залишався незмінним до 09.09.2015.

12.02.2015 Верховною Радою України прийнято ОСОБА_3 України "Про забезпечення права на справедливий суд" № 192-VIII, яким у новій редакції викладено ОСОБА_3 України "Про судоустрій і статус суддів". Зокрема, абзацом другим частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", у цій редакції передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Відповідно до пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" ОСОБА_3 України "Про судоустрій і статус суддів" у новій редакції набирає чинності через тридцять днів з дня його опублікування. ОСОБА_3 України "Про забезпечення права на справедливий суд" опублікований 26.02.2015, то ОСОБА_3 України "Про судоустрій і статус суддів" у новій редакції набув чинності 29.03.2015.

Абзацом другим підпункту 1 і абзацом третім підпункту 2 пункту 13 розділу XIII Закону № 1697-VII Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом № 2453-VІ.

Водночас, суд звертає увагу, що вказана норма закону вказує про необхідність прийняття законодавчим органом інших законодавчих актів з метою збільшення видатків на оплату праці працівників апаратів судів. Отже, у самому ж Законі № 1697-VII, на який посилається позивач як підставу для збільшення нарахування та виплати заробітної плати відповідачем, закріплено, що для забезпечення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому ніж передбачені Законом № 2453-VІ, необхідно внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом. Однак, у встановлений строк Кабінет Міністрів України вказаних пропозицій не вніс та, відповідно, Верховна Рада України не приводила у відповідність інші законодавчі акти з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.07.2015 у справі №826/4982/15 (номер судового рішення у ЄДРСР 47843201), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2015 (номер судового рішення у ЄДРСР 51091040), визнано протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо неприведення постанови від 09.03.2006 № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" у відповідності до частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції станом на 01.01.2015, та у відповідності до частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", у редакції станом на 28.03.2015. Зобовязано Кабінет Міністрів України привести постанову № 268 у відповідність до частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", у редакції станом на 01.01.2015, та у відповідність до частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", у редакції станом на 28.03.2015.

У процесі судового розгляду Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 02.09.2015 № 644 (набрала чинності 08.09.2015), якою внесено зміни, зокрема, до Додатку №47 до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268, та встановлено, що місячний посадовий оклад (коефіцієнт від місячного посадового окладу судді місцевого суду) для головних спеціалістів складає 0,4.

У примітці до Схеми посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України", зазначено, що у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50-відсоткового зменшення; інші виплати працівникам апарату судів, передбачені цією постановою, здійснюються виключно в межах фонду оплати праці суду".

Таким чином, у період з 09.09.2015 по 31.12.2015 головним спеціалістам місцевих судів, у тому числі позивачу, виплачувався оклад на підставі цієї постанови у розмірі 2756 грн /а. с. 86/.

Отже, у спірний період питання оплати праці державних службовців працівників апарату судів одночасно регулювалися кількома законами Законом України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, статтею 144 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII "Про прокуратуру", а з 29.03.2015 - статтею 147 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12.02.2015 № 192-VIІІ "Про забезпечення права на справедливий суд", норми яких фактично зупинялися пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України від 28.12.2014 Закону України від № 80-VІІІ "Про Державний бюджет України на 2015 рік".

З огляду на викладене, ці правовідносини характеризуються недосконалістю та суперечливістю законодавчого регулювання, зокрема пріоритетності закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, у звязку із поширенням на них дії нормативних актів однакової юридичної сили.

ОСОБА_3 з 26.10.2014 по 09.09.2015 Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду не внесено, а Законами України від 16.01.2014 № 719-VІІ "Про Державний бюджет України на 2014 рік" та № 80-VІІІ "Про Державний бюджет України на 2015 рік" видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції з 26.10.2014), частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції з 28.03.2015) станом на 31.12.2015 не передбачено, суд погоджується із доводами відповідача про те, що останній не мав достатніх правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Стосовно аналогічних за змістом спірних правовідносин Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 12.07.2016 у справі №820/4648/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986558) та від 13.07.2016 у справах №820/4653/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986554), № 818/3372/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986562) сформовано правовий висновок, відповідно до якого оскільки з 26.10.2014 по 09.09.2015 Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а законами України від 16.01.2014 № 719-VІІ "Про Державний бюджет України на 2014 рік" та від 28.12.2008 № 80-VІІІ "Про Державний бюджет України на 2015 рік" видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ, частини першої статті 147 Закону № 2453-VІ (у редакції з 28.03.2015) не передбачено, відповідач, як головний розпорядник бюджетних коштів, не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

З приводу заявлених порушених прав позивача суд дійшов таких висновків.

Суть права позивача на оплату праці та отримання заробітної плати відповідачем не порушена, оскільки упродовж спірного періоду він отримував заробітну плату відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 "Про упорядкування структури та умови оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" із дотриманням мінімальної соціальної гарантії, а саме: окладу не менше рівня мінімальної заробітної плати, що забезпечено постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 № 482 "Деякі питання оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету".

Відповідно до статті 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обовязковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

При цьому, заробітна плата позивача не складалася лише із одного окладу у розмірі мінімальної заробітної плати, він становив базу для нарахування інших надбавок, передбачених статті 33 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-ХІІ та відповідними постановами Кабінету Міністрів України.

За змістом статті 33 вищевказаного Закону обовязковими складовими заробітної плати державного службовця є оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років (за наявності вислуги років), а також премії. Премії встановлюються у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів (абзац 1, підпункт 1 "в" та підпункт 2 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268).

Водночас, позивачу як працівнику апарату суду та державному службовцю, упродовж оспорюваного періоду щомісячно виплачувалась надбавка за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи, а також премії, що перевищують мінімальний розмір у 10 відсотків посадового окладу /а. с. 14-15/.

При цьому слід прийняти до уваги, що встановлення надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи та премії є правом керівника. Встановлення надбавок здійснюється у межах затвердженого фонду оплати праці, а премій - у межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці (абзац 1, підпункт 1 "в" та підпункт 2 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", пункт 14 Додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 01.03.2014 № 65 "Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету", в редакції, яка діяла на період існування спірних відносин). Отже, розміри надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи та розміри премій не визначені законом, їх виплата є правом, а не обовязком керівника за умови економії та достатності фонду заробітної плати.

Таким чином, економія фонду заробітної плати, яка мала місце в оспорюваний період, використана і в майбутньому вона не може виникнути. І хоча розмір вказаної надбавки і премії встановлювався, зокрема у відсотковому значенні до посадового окладу, який був на той час встановлений у штатному розписі суду, однак, очевидно, що в разі встановлення посадового окладу у більшому розмірі, передбаченому Законом України "Про судоустрій і статус суддів", та відповідно зменшення або взагалі відсутності економії фонду заробітної плати, ці виплати встановлювались би у меншому розмірі або взагалі не встановлювались.

До того ж, встановлення надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи та премії, є правом керівника. Законом розмір даної надбавки і премії не визначений, постанова Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 визначення їх розміру відносить до компетенції керівника відповідного державного органу. Отже, фактично, встановлення надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи та премії, визначення їх розміру є дискреційним повноваженням керівника державного органу у межах економії фонду заробітної плати.

Це повноваження реалізовано в період спірних правовідносин з урахуванням, зокрема фінансових можливостей суду: розміру фонду оплати праці, наявності та розміру його економії, які існували на той час. Повторно використати зазначене право та переглянути розміри набавок за досягнення та премій (з огляду зменшення економії фонду заробітної плати через збільшення посадового окладу) у подальшому вже не буде можливим.

Щодо порушення права позивача на "законні сподівання" у розумінні статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція) та практики Європейського суду з прав людини (надалі Суд), зокрема рішення у справі "ОСОБА_4 Ганс-Адам ІІ проти Німеччини (заява № 42527/98, рішення від 12.07.2001, пункт 83), суд дійшов таких висновків.

Стаття 1 першого Протоколу Конвенції не гарантує набувати щось у власність (Van der Mussele v. Belgium, 23.11.1983, § 48, Series A no.70), право на певний розмір пенсії (або іншої соціальної виплати) (Kjartan Asmundsson v. Iceland, no 60669/00, § 19 ECHR 2004 IX).

Також означена стаття не накладає жодних обмежень на державу у питанні встановлення тієї чи іншої системи соціального забезпечення чи інших виплат, чи їх зміни або скасування, встановлення типу чи розміру таких виплат, тим більше у ситуаціях бюджетної кризи з метою економії коштів чи більш справедливого їх перерозподілу у бюджетній сфері. Однак, якщо в державі існує діюче законодавство, яке передбачає певні соціальні виплати чи інші виплати, то воно повинно розцінюватися як таке, що створює право власності, та викликає "законні очікування" отримати певне майно.

Концепція "законних сподівань" ґрунтовно описана Європейським судом з прав людини у рішеннях винесених щодо України, як ухвалених рішеннях по суті, в яких Суд виявив порушення конкретних положень Конвенції, так і тих, де таких порушень виявлено не було (ухвали про неприйнятність), які становлять значну частину практики Суду і також підлягають безумовному врахуванню для повноти розуміння правової позиції Суду.

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на рішення від 12.07.2001 "ОСОБА_4 Ганс-Адам ІІ проти Німеччини" (заява № 42527/98), точніше на ту його частину, де зазначено, що згідно з усталеною практикою органів Конвенції, "майно" може являти собою "існуюче майно" або засоби, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності.

Однак у цьому ж рішенні скарга в частині вимог заявника щодо порушення статті 1 Протоколу № 1, що стосується "майна" заявника, у контексті цього положення визнана судом неприйнятною (§ 78-87).

Зокрема суд зазначив:

"Заявник може стверджувати про наявність порушення статті 1 Протоколу № 1 лише тією мірою, якою оскаржені рішення стосуються його "майна" в контексті цього положення.

Суд нагадує, що згідно з усталеною практикою органів Конвенції, "майно" може являти собою "існуюче майно" або засоби, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності.

На відміну від цього, надія на визнання подальшої чинності старого права власності, ефективне здійснення якого було неможливим уже тривалий час, не може вважатися "майном" у розумінні цього терміна, яке випливає зі змісту статті 1 Протоколу № 1, як ним не може вважатися умовне право вимоги, чинність якого припиняється внаслідок невиконання даної вимоги (див. перелік відповідних принципів у згаданому вище рішенні у справі Мальхоуса та подальші посилання, зокрема на прецедентне право Комісії).… заявник, як спадкоємець свого батька, не може, для цілей статті 1 Протоколу № 1, вважатися особою, яка зберегла право власності чи право вимагати реституції від Федеративної Республіки Німеччини, яке могло б становити "законне сподівання", у розумінні, що випливає з прецедентного права Суду.

З огляду на це, рішення судів Німеччини та повернення після цього картини до Чеської Республіки не можна вважати втручанням у право власності заявника, яке гарантується статтею 1 Протоколу № 1 (див. пункт 78 вище).

Отже, Суд доходить висновку, що порушення статті 1 Протоколу № 1 допущено не було".

Водночас, адміністративний суд вважає за необхідне зазначити, що в рішенні від 26.06.2014 "Суханов та Ільченко проти України" (заяви № 68385/10 та № 71378/10), суд встановив: "Суд нагадує, що за певних обставин "законні очікування" стосовно отримання "власності" можуть гарантуватись 1 статтею першого Протоколу. Хоча, у випадках, коли заява стосується права власності, особу, якій воно гарантоване, можна вважати як таку, що має "законні очікування", якщо у національному законодавстві існують достатні підстави для таких очікувань, наприклад, якщо існує прецедент національних судів, що підтверджує їх існування. Однак законні очікування не виникають у випадках, коли існує суперечливість стосовно інтерпретації та застосування національного законодавства і скарги заявників постійно відхиляються національними судами.

Не існує також доказів наявності чіткого ґрунту національної судової практики для підтримки вимог заявників. Зважаючи на те, що рішення Конституційного Суду […] підкреслювали недостатність національного законодавства у цій сфері, національні суди розглянули аргументи заявників і винесли рішення, які не можна вважати довільними або необґрунтованими.

Конституційний Суд критично оцінив правову техніку Парламенту, що була застосована для цих конкретних змін; однак Парламент, обраний у демократичному порядку, все ж має право вільно обирати форму реалізації законотворчої функції у відповідності із Конституцією і у виборі розміру соціальних виплат за конкретний період.

Таким чином, заявники не довели, що мали "законні очікування" на підвищення пенсії у зазначені періоди".

Аналогічні висновки Суду викладені і в ухвалі про неприйнятність від 03.06.2014 за заявою "Колесник та інші проти України" (№ 57116/10) та інші.

Стосовно критичної оцінки правової техніки Парламенту, яка застосовувалась для конкретних змін у законодавстві, мова йшла про випадки, коли Парламент фактично зупиняв дії норм соціальних законів чи змінював розмір виплат шляхом включення тих чи інших норм до законів про бюджет на відповідний рік, як це відбулося, зокрема і в даному випадку, коли з 01.01.2015 пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України від 28.12.2014 № 80-VІІІ "Про Державний бюджет України на 2015 рік" визначено, що норми і положення, зокрема, частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а з 13.03.2015 установлено, що норми і положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Щодо судової практики з цього питання, то Верховний Суд України сформував свою правову позицію з даного питання у постановах від 12.07.2016 у справі № 820/4648/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986558), від 13.07.2016 у справах № 820/4653/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986554) та № 818/3372/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986562), про що зазначалось вище.

Приймаючи до уваги наведене, суд дійшов висновку, що у позивача не виникли "законні очікування" на отримання означених коштів.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

На підставі встановлених судом фактичних обставин справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 2, 7-11, 17, 71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Харківського окружного адміністративного суду, третя особа: Державна судова адміністрація України про зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Т.С. Канигіна