Справа № 752/7261/16-а
Суддя: Шкірай М. І.
Дата ухвалення: 2016-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 752/7261/16-а
Провадження № 2-а/752/199/16
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06.12.2016 року Голосіївський районний суд м. Києва

у складі головуючого по справі судді - Шкірай М.І.,

за участю секретаря - Безверхої Н.В.

за участю позивача - ОСОБА_1

за участю представника відповідача - Кушлак Є.А.

розглянувши в судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, суд -

Встановив

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, збільшивши обсяг позовних вимог в ході судового розгляду, підтримавши який в судовому засіданні, в якому просив суд:

-визнати протиправною бездіяльність відповідача про нездійснення перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 01.05.2016 року.

-зобов'язати відповідача здійснювати з 01 травня 2016 року виплату пенсії його без обмежень.

-зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити йому компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 01 травня 2016 року і до фактичної виплати недоплачених сум пенсії.

В обґрунтування позову позивач вказував, що 03 квітня 1998 року його звільнено з військової служби, яку він проходив у Центральному апараті Міністерства оборони України за станом здоров'я та направлений на військовий облік до Печерсько-Голосіївського районного військового комісаріату. Після звільнення йому 15 квітня 1998 року було призначено пенсію згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільненої з військової служби та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року за № 2262-12. З 01 січня 2007 року призначення, нарахування та виплату пенсії відповідно до внесених змін до вказаного закону здійснює Головне управління пенсійного фонду України у м. Києві. Починаючи з 2011 року йому фактично виплачується пенсія, обмежена 10 прожитковими мінімумами доходів громадян.

Позивач вказує, що обмеження пенсії обмежено незаконно, оскільки призначення його пенсії відбулось 15 квітня 1998 року, а саме до прийняття відповідного закону про обмеження розміру пенсії, що фактично звужує раніше надані йому права. Тому позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права та просить суд задовольнити позов.

В судовому засіданні представник позивача заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи і має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни, що підтверджується посвідченням НОМЕР_1.

15 квітня 1998 року ОСОБА_1 призначено пенсію згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільненої з військової служби та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року за № 2262-12

04 лютого 2016 року позивач звернувся до начальника Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві із заявою в якій просив пояснити, чи буде з 01 травня та 01 грудня 2016 року його пенсію обмежена 10 прожитковими мінімумами.

Листом від 01.03.2016 року за № 4045/03/Т-297 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило позивача про те, що його пенсія підлягає виплати виплаті у розмірі 10 740 грн., відповідно вимог діючого законодавства.

25 лютого 2016 року позивач звернувся до Міністерства соціальної політики України із листом в якому просив пояснити чи буде його пенсія обмежена розміром 10740 грн.

З листа Міністерства соціальної політики України від 25.03.2016 року вбачається, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року за № 911-VІІІ внесено зміни в ч. 5 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», відповідно до яких , тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплат до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 грн. Пунктом 2 прикінцевих положень до закону № 911-VІІІ встановлено, що дія цього закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються з 01 січня 2016 року.

Відповідно до ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод є головним обов'язком держави.

Згідно з ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний суд України у рішенні від 11.10.2005 року № 8-рп/2005 визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося таке звуження: «звуження обсягу прав та свобод це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики».

Також, Конституційний суд України у своєму рішенні від 09.07.2007 року №6-рп/2007 зазначив, що «невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної, правової держави». Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права».

Як роз'яснено в пункті 2 Постанови Пленуму Верховною Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Згідно з частиною 1 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 2 ст. 8 КАС України також передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції»(пункт 1) України визнала обов'язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

Пунктом 42 Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України» від 07.11.2013 року, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року визначено, що у справах, щодо скарги за статтею 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу на те, що заявника частково або повністю позбавили певної матеріальної допомоги на дискримінаційній підставі, що охоплюється статтею 14 Конвенції, відповідним методом перевірки є з'ясування, чи він або вона мали б право на отримання відповідної матеріальної допомоги за національним законодавством за умови існування права, щодо якого скаржиться заявник.

Вирішуючи питання про застосування Закону в часі, суд виходить із того, що згідно зі ст.22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційним судом України неодноразово розглядались питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист громадян України та визначалось, що Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99,рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У вказаних рішеннях Конституційний суд України вказував про необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із викладеного у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій осіб, які проходили службу в Збройних Силах України, зокрема, і, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Разом з тим, відповідно до п. 2 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року за № 911-VІІІ, дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 1 січня 2016 року.

ОСОБА_1 пенсію призначено до 01 січня 2016 року, у зв'язку з чим, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та його задоволення.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини, якими спростовуються вимоги позивача підтверджуються дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи.

Суд розподіляє судові витрати відповідно до вимог ст. 94 КАС України.

Керуючись ст. ст. 69-71, 86, 158-163, 167 КАС України, суд -

Постановив

Позов ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про нездійснення перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 01.05.2016 року.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснювати з 01 травня 2016 року виплату пенсії ОСОБА_1 без обмежень.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 01 травня 2016 року і до фактичної виплати недоплачених сум пенсії.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного адміністративного суду через Голосіївський районний суд м. Києва протягом десяти днів з часу її проголошення.

Суддя