Справа № 161/12968/16-а
Суддя: Ковтуненко В. В.
Дата ухвалення: 2016-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/161/734/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2016 року м.Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Ковтуненка В.В.,

розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Луцького обєднаного УПФ України Волинської області про визнання дій неправомірними, зобовязання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом ОСОБА_2 до Луцького обєднаного УПФ України Волинської області про визнання дій неправомірними, зобовязання вчинити дії.

Просить суд визнати протиправними дії Луцького обєднаного УПФ України Волинської області щодо відмови у виплаті пенсії з 01 вересня 2016 року в розмірі 100% від нарахованої. Зобовязати Луцьке обєднане УПФ України Волинської області виплачувати як непрацюючому пенсіонеру нараховану пенсію у повному обсязі, тобто в розмірі 100% з врахуванням стягуваних податків і зборів, починаючи з 01 вересня 2016 року та стягнути судові витрати з підстав, викладених в позовній заяві.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений адміністративний позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи у їх сукупності і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що заявлений позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог частини першої статті 1 Протоколу №12 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04 листопада 2000 року, користування будь-яким правом, яке визнане законом, повинно бути забезпечено виконанням без будь-якої дискримінації.

Судом при розгляді справи встановлено, що позивач перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Луцьку Волинської області з 07 квітня 2010 року, отримує пенсію відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

11 серпня 2016 року позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою, у якій просив провести перерахунок пенсії та виплату пенсії в повному обсязі як непрацюючому пенсіонеру.

Відповідач своїм листом № 190/ц-01 від 23 серпня 2016 року (а.с. 10) відмовив позивачу у вчиненні дій, які просив провести позивач.

Також судом достовірно встановлено, що 13 грудня 2010 року позивач отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, яку зупинив з 30.08.2016 р. згідно поданої заяви (а.с. 16).

За змістом частини 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини, п. 4 ч. 1 Європейської Соціальної хартії та статті 46 Конституції України випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до пункту 6 статті 92 Конституції України виключно законами України визначається, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року (в редакції чинній на час призначення пенсії позивачу).

Згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (№213-VIII) від 02.03.2015 року, який набрав чинності 01.04.2015 року, передбачено здійснення виплати призначеної пенсії працюючим пенсіонерам у розмірі 85%, але не менше прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність. При цьому порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширено на всіх пенсіонерів, незалежно від часу призначення пенсії.

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач перебував на обліку у відповідача, як працюючий пенсіонер, а тому відповідно виплата пенсії йому було призначено у розмірі 85%.

У відповідності до п. 2.21 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, документами, які підтверджують, що особа не працює (не провадить діяльність, повязану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування), є: трудова книжка, індивідуальні відомості про застраховану особу, що надаються відділом персоніфікованого обліку, та відомості про відсутність інформації про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця за наявними в органі, що призначає пенсію, даними. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 Закону, особа надає на вимогу органу, що призначає пенсію, документи, що засвідчують відповідні відомості. Таким чином, вирішення питання щодо віднесення особи до непрацюючої залежить від даних, наявних в трудовій книжці, в даних системи персоніфікованого обліку внесків та в Державному реєстрі загальнообовязкового державного соціального страхування.

Оскільки, позивач відносився до категорії самозайнятої фізичної особи, що здійснював незалежну професійну діяльність адвокат, - тому рішення про припинення його діяльності здійснюється уповноваженими органами, що реєструють таку діяльність. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру адвокатів України з 30 серпня 2016 року здійснено зупинення незалежної професійної адвокатської діяльності ОСОБА_1 Вказане свідчить, що з 30 серпня 2016 року позивач не здійснював незалежну професійну діяльність, доходу не отримував, а тому неправомірно віднесений відповідачем до категорії «працюючого пенсіонера».

Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Так, у ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 22 Конституції України закріплено, що Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Після набуття законної сили Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», й до теперішнього часу позивача є пенсіонером, який 30 серпня 2016 року зупинив діяльність адвоката як самозайнятої особи, тому здійснення виплати відповідачем призначеної пенсії у розмірі 85% є неправомірними діями.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства. Принципами здійснення правосуддя в адміністративних справах є верховенство права та законність (стаття 7 КАС України). Частиною 2 статті 8 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Згідно ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права в Україні. Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана ВР України (ч.1 ст.9 КАС України). Ратифікованими Україною міжнародними актами: Міжнародним пактом про економічні, соціальні і культурні права, Європейською соціальною хартією та Конвенцією про захист прав і основоположних свобод передбачено, що держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

За змістом позиції законодавця викладеному у статтях 31 і 32 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» вбачається, що поняття зупинення та припинення адвокатської діяльності, саме за відповідною заявою адвоката, різняться лише в частині можливості відновлення такої діяльності, за умов припинення її у добровільному порядку, проте за наслідками дії для особи вказані поняття є однаковими, що підтверджується відповідно частинами пятою і шостою зазначених статей, а саме протягом строку зупинення та припинення права на заняття адвокатською діяльністю адвокат не має права її здійснювати і не може брати участь у роботі органів адвокатського самоврядування.

Також приймаючи до уваги те, що визначення стажу адвокатської діяльності полягає у здійсненні адвокатом адвокатської діяльності у передбачених Законом організаційно-правових формах, який відраховується з дня отримання особою права на здійснення адвокатської діяльності. При цьому до стажу адвокатської діяльності не зараховується час, на який така діяльність була зупинена незалежно від підстав такого зупинення. З огляду на таке, вказівка відповідача у своїх запереченнях на позов про те, що особа, адвокатська діяльність якої зупинена (проте не припинена) вважається працюючою є неправильною і неприпустимою.

Також судом приймається до уваги, як вказувалось за пунктом 2.21 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1, передбачено перелік документів, які підтверджують, що особа не працює (не провадить діяльність, повязану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування).

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.

Пунктом 4 статті 11 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (далі Закон) визначено, що особи, які забезпечують себе роботою самостійно, займаються, зокрема адвокатською діяльністю, підлягають загальнообовязковому державному пенсійному страхуванню. Страхувальником в цьому випадку є сама застрахована особа (пункт 5 статті 14 Закону).

Взяття на облік осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, зокрема тих, що займаються адвокатською діяльністю, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників (абзац 2 частини 1 стаття 5 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування»).

Таким чином особа, яку внесено до реєстру страхувальників, вважається працюючою з дати, що зазначена в реєстрі, як дата взяття на облік платника єдиного внеску, у випадку позивача це з 20.грудня 2010 року.

Взяття на облік та зняття з обліку фізичних осіб, які здійснюють незалежну професійну діяльність, регламентовано Порядком обліку платників податків і зборів, затвердженим наказом Мінфіну України від 9 грудня 2011 р. № 1588, яким передбачено, що для зняття з обліку в територіальних органах Міндоходів України фізичної особи, яка здійснює незалежну професійну діяльності має бути проведена документальна позапланова перевірка платника податків, та у разі відсутності заперечень територіального органу Міндоходів України щодо здійснення державної реєстрації припинення платника податків і встановлення факту відсутності заборгованості платника податків перед бюджетом щодо сплати платежів.

А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову шляхом визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду було понесено та документально підтверджено судові витрати по сплаті судового здору в сумі 551,20 гривень. А тому за таких обставин суд приходить до висновку про стягнення з Луцького обєднаного Управління пенсійного фонду України Волинської області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесених і документально підтверджених судових витрат по сплаті судового збору в сумі 551,20 гривень.

Керуючись ст. ст. 19,22 Конституції України, ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 05.11.1991 року, ст. ст. 31, 32 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ст.ст. 158 164 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Луцького обєднаного УПФ України Волинської області про визнання дій неправомірними, зобовязання вчинити дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправними рішення Луцького обєднаного Управління пенсійного фонду України Волинської області, яке зазначене в листі Луцького обєднаного УПФ України Волинської області від № 190/ц-01 від 23 серпня 2016 щодо відмови у виплаті пенсії ОСОБА_1 з 01 вересня 2016 року в розмірі 100 відсотків від нарахованої як непрацюючому пенсіонеру та скасувати.

Зобов'язати Луцьке обєднане Управління пенсійного фонду України Волинської області виплачувати з 01 вересня 2016 року ОСОБА_1 як непрацюючому пенсіонеру нараховану пенсію в розмірі 100 відсотків.

Стягнути з Луцького обєднаного Управління пенсійного фонду України Волинської області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесених і документально підтверджених судових витрат по сплаті судового збору в сумі 551,20 гривень.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя: В.В. Ковтуненко