Справа № 813/821/15
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2016-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Київ К/800/47074/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі

суддів: Мороз Л.Л., Горбатюка С.А., Єрьомін А.В.,

розглянувши у попередньому розгляді касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 3 червня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року по справі №813/821/15 за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Сидорчука Андрія Вікторовича, третя особа публічне акціонерне товариство „Банк „Фінанси та кредит" про визнання протиправними дій державного реєстратора при прийнятті рішення про державну реєстрацію права власності, скасування цього рішення та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Сидорчука А.В., третя особа публічне акціонерне товариство „Банк „Фінанси та кредит" в якому просив: визнати незаконними дії державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Сидорчука А.В. при прийнятті рішення №16639518 від 21.10.2014 року про державну реєстрацію 09.10.2014 року права власності за ПАТ „Банк „Фінанси та Кредит" на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1; скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Сидорчука А.В. №16639518 від 21.10.2014 року про державну реєстрацію 09.10.2014 року права власності за ПАТ „Банк „Фінанси та Кредит" на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1; зобов'язати державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Сидорчука А.В. внести запис до Державного реєстру прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації за ПАТ „Банк „Фінанси та Кредит" на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що державна реєстрація права власності за ПАТ „Банк „Фінанси та Кредит" на вищезгадане нерухоме майно проведена відповідачем без дотримання вимог Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень №868 від 17.10.2013 року.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 3 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з ухваленими по справі рішеннями ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої і апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 28.03.2008р. між ВАТ „Банк „Фінанси та Кредит"(далі - Банк) та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №03/08-09(далі - Кредитний договір), згідно умов якого, Банком був наданий гр. ОСОБА_1 кредит на суму 900000,00 грн., а позичальник прийняв на себе зобов'язання сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору, кожного місяця здійснювати погашення позичкової заборгованості та повністю повернути суму кредиту у строк до 15.03.2023р.

В забезпечення виконання зобов'язання по Кредитному договору між Банком та ОСОБА_1 28.03.2008р. був укладений Іпотечний договір(далі - Іпотечний договір). Предметом іпотеки було нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1. Згідно пп.8.4.3. та пп.8.4.8. п.8.4. Іпотечного договору, іпотекодержатель має право, зокрема: звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України у разі, коли в момент настання терміну виконання іпотекодавцем зобов'язань, забезпечених іпотекою за цим договором, вони не будуть виконані; достроково звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання іпотекодавцем будь-яких умов Кредитного договору, у тому числі, але не обмежуючись переліченим нижче, у разі несвоєчасної чи неповної сплати ануїтетних платежів, несвоєчасного повернення сум зобов'язань за Кредитним договором, в тому числі кредиту, процентів, комісійної винагороди, неустойки. Право звернення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває також, якщо іпотекодержатель відповідно до п.3.4. Кредитного договору заявить іпотекодавцю вимогу повернути кредит та сплатити проценти, комісійну винагороду до настання строку, зазначеного у п.3.2. Кредитного договору, а іпотекодавець не виконає зазначене зобов'язання.

Банком 29.11.2013р. на адресу ОСОБА_1 спецзв'язком була надіслана вимога №1478 про погашення заборгованості за Кредитним договором. Одночасно його було повідомлено, що у разі невиконання даної вимоги в повному обсязі протягом 30 днів, Банк вправі відповідно до умов Іпотечного договору та ст.37 Закону України „Про іпотеку" прийняти рішення про звернення стягнення на передану ним в іпотеку квартиру шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження, яке міститься в Іпотечному договорі та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання (пп.11.3.1. п.11.3. Іпотечного договору).

Вказана вимога була вручена 14.01.2014 року після повторного направлення ОСОБА_1 рекомендованим листом і 17.01.2014 року та отримана ним особисто, однак виконана не була.

Згідно п.10. Іпотечного договору, звернення стягнення на заставлене за цим Договором майно здійснюється на розсуд іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або іпотекодержателем самостійно на умовах цього Договору.

Банк 09.10.2014р. звернувся до Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції із заявою про державну реєстрацію прав і їх обтяжень (щодо права власності) на об'єкт нерухомого майна, визначеного в Іпотечному договорі, до якої згідно картки прийому заяви №16352442 додані відповідні документи.

За результатом розгляду вищезазначеної заяви та доданих до неї документів, державним реєстратором прав на нерухоме майно Сидорчук А.В. 21.10.2014 року було прийняте рішення №16639518 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким проведена державна реєстрація права приватної власності на АДРЕСА_1 за Банком. На підставі вказаного рішення державним реєстратором Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_3 внесений відповідний запис №7413213 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України „Про іпотеку", отже реєстрація відповідачем права власності за Банком на нерухоме майно на підставі договору іпотеки була здійснена з дотримання вимог положень Законів України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" і „Про іпотеку" та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України із вказаним висновком суддів попередніх інстанції не погоджується із наступних міркувань.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі „Zand v. Austria" вказав, що словосполучення „встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування „суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття „суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає „усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається „судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Розглядаючи спір по суті, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що вказаний спір є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін „суб'єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п.7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Враховуючи те, що у справі, яка розглядається, спірні правовідносини пов'язані із невиконанням, на думку позивача, умов цивільно-правової угоди, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК.

Таким чином, не обговорюючи питання правильності застосування судами статей 36, 37 Закону № 898-IV, колегія суддів вважає, що в цьому випадку підлягає застосуванню ст.6 Конвенції стосовно „суду, встановленого законом". Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися „судом, встановленим законом" у розумінні ч.1 ст. 6 Конвенції.

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, якщо провадження за позовною заявою, яку не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства було помилково відкрито, суд закриває провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України.

За правилами частини першої статті 228 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

За таких обставин, оскаржувані рішення судів підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 157, 220, 220-1, 223, 228, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 3 червня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року скасувати.

Провадження у справі в порядку адміністративного судочинства закрити.

Роз'яснити позивачу його право на звернення до суду з позовом в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Судді: