Справа № 813/6004/15
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2016-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про закриття провадження у справі

26 грудня 2016 року Справа № 813/6004/15

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Кравців О.Р.,

секретар судового засідання Приймак С.І.,

від позивача ОСОБА_1,

від відповідача ОСОБА_2,

від третьої особи не прибув,

розглянув у попередньому судовому засіданні клопотання представника відповідача про закриття провадження в адміністративній справі за позовом Державної архітектурно-будівельної інспекції України про зобовязання вчинити дії ОСОБА_3, третя особа Львівська міська рада, -

в с т а н о в и в :

До Львівського окружного адміністративного суду звернулася Державна архітектурно-будівельна інспекція України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, Львівська міська рада, з адміністративним позовом до ОСОБА_3, в якому просить винести рішення, яким зобовязати відповідача за власний рахунок здійснити знесення самовільно збудованих колон та перекриття 16-го поверху, а також колон 17-го поверху на обєкті будівництва Будівництво 15-ти поверхового житлового будинку з підприємствами торгівлі і побутового призначення та стоянки автомобілів на вул. М.Лукаша, 1 у м. Львові.

20.12.2016 року за вх. № 31907 від представника відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України, оскільки вказану справу належить розглядати в порядку цивільного судочинства. Зазначив, що за результатами перевірки встановлено, що припис від 29.09.2015 року № 31/4-ф, виданий Департаментом ДАБІ у Львівській області гр. ОСОБА_3 (замовник) на усунення виявлених порушень містобудівного законодавства, а саме: в 30-ти денний термін з дня отримання даного припису усунути виявлені під час перевірки порушення на обєкті будівництва «Будівництво 15-ти поверхового житлового будинку з підприємствами торгівлі і побутового призначення та стоянками автомобілів на вул. М. Лукаша, 1 у м. Львові» шляхом приведення його поверховості у відповідність до Рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 07.04.2006 року № 570. Зокрема, правовою підставою висунутих позовних вимог вважає ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та ч. 1 ч. 7 ст. 376 Цивільного кодексу України, за якою житловий будинок, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належного проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Так, на переконання відповідача, звернувшись до Львівського окружного адміністративного суду з вищевказаним позовом в даній справі помилково виходив з того, що спір у цій справі є публічно правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. Відповідач вважає, що спір за позовом ДАБІ в особі Департаменту про зобовязання знесення самочинного будівництва підлягає до розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічних правовідносин, а пов'язаний з вирішенням речового права, а тому не належить до юрисдикції адміністративних судів, що додатково підтверджується постановою Верховного суду України від 15.11.2016 року у справі № 21-1959а16. Просив клопотання задовольнити та закрити провадження у справі.

Представник позивача проти закриття провадження заперечив повністю з підстав, викладених у запереченні від 26.12.2016 року за вх. № 32374 /а.с.145-147/. Пояснив, що у даній справі позивач (орган архбудконтролю) звернувся до суду як субєкт владних повноважень на виконання владних управлінських функцій зі здійснення архітектурно-будівельного контролю у звязку із порушенням забудовних вимог законодавства з питань будівництва, містобудування та архітектури, а тому відносини між сторонами у справі є публічно правовими й зазначений спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. У матеріалах справи відсутній будь-який документ, щоб підтверджував наявність права власності відповідача на обєкт самочинного будівництва, що є предметом спору у даній справі. Відсутність у відповідача на даний момент ще не виникло право цивільне на річ, у даному випадку на обєкт будівництва, а отже відсутність у відповідача такого цивільного права не дозволяє у даному випадку застосовувати положення ст. 177 Цивільного кодексу України, з врахуванням вимог ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України. На переконання відповідача, долучені ним до матеріалів справи судові рішення (постанова Верховного Суду України від 24.06.2015 року у справі № 6-381цс15; постанова Верховного Суду України від 17.12.2014 року у справі № 6-137цс-14; ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.02.2015 року у справі № 6-33122св14; постанова Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» № 8 від 20.05.2013 року /а.с.148-160/) дають підстави для відступу від позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 15.11.2016 року. Просив у задоволенні клопотання відмовити.

Львівська міська рада явки уповноваженого представника у судове засідання не забезпечила, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином.

26.12.2016 року за вх. № 32403 від третьої особи надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з неможливістю забезпечити явку уповноваженого представника, однак відхилене судом як необґрунтоване /а.с.161/.

Суд зясував обставини, які мають значення для вирішення клопотання про закриття провадження, та вирішуючи його керується наступним.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший субєкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

При визначенні юрисдикції справи, необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, субєктного складу сторін, предмету спірних правовідносин.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 17 КАС компетенція адміністративних судів поширюється на спори за зверненням субєкта владних повноважень у випадках, встановлених законами України.

Під терміном «субєкт владних повноважень» у контексті вказаної норми належить розуміти орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший субєкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Відповідно до ч. 4 ст. 50 КАС України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх обєднання, юридичні особи, які не є субєктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом субєкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності обєднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) обєднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Вказаною нормою визначено вичерпний перелік випадків, за наявності яких фізичні чи юридичні особи можуть бути відповідачами в адміністративному процесі за позовами субєктів владних повноважень.

У п. 5 ч. 4 ст. 50 КАС України визначено, що в інших випадках, встановлених законом, фізичні чи юридичні особи можуть бути відповідачами у адміністративній справі за позовом субєктів владних повноважень.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори за зверненням субєкта владних повноважень, в яких одночасно можуть бути відповідачами фізичні особи, в чітко визначених законами України випадках.

Так, згідно з ч. 1 ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038-VI від 17.02.2011 року (в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) у разі виявлення факту самочинного будівництва обєкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого обєкта та компенсацію витрат, повязаних з таким знесенням.

В той же час, у положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України, поняття самочинного будівництва визначається через сукупність його основних ознак, за наявності яких обєкт нерухомості може бути визнаний самочинним, зокрема якщо такий обєкт: 1) збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) збудований без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобовязати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобовязана відшкодувати витрати, повязані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (ч. 7 ст. 376 Цивільного кодексу України).

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано всі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

При цьому, суд дійшов висновку, що за змістом ст. 177 Цивільного кодексу України обєкти самочинного будівництва належать до обєктів цивільних прав.

Таким чином, з врахуванням ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України правом звернення до суду за захистом наділені: особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів; органи і особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Аналіз зазначених вище правових норм свідчить про те, що спір за позовом ДАБІ України про зобовязання знесення самочинного будівництва підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а повязаний з вирішенням питання щодо речового права. А відтак, його розгляд не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 15.11.16 р. (справа №21-1959а16).

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Таким чином, оскільки зазначений позов не є публічно-правовим, а за встановлених обставин відповідач не зможе захищати свої цивільні права в адміністративному судочинстві, він не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (ч. 2 ст. 157 КАС України).

Враховуючи вищевикладене, правову позицію Верховного Суду України, суд дійшов висновку, що вказаний спір не належить до юрисдикції адміністративних судів та слід розглядати в порядку цивільного судочинства, з врахуванням правил територіальної підсудності, згідно з Цивільним процесуальним кодексом України, а тому провадження у справі слід закрити.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у звязку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

За таких обставин, позивачу слід повернути сплачений судовий збір в сумі 1218,00 грн., відповідно до квитанції № 102 від 03.11.2015 року.

Слід роз'яснити позивачу, що відповідно до ч. 3 ст. 157 КАС України повторне звернення з тією самою позовною заявою не допускається.

Керуючись ст.ст. 2, 157, 158-160, 165, 167 КАС України, суд -

у х в а л и в :

1. Клопотання представника відповідача задовольнити.

2. Провадження у адміністративній справі за позовом Державної архітектурно-будівельної інспекції України про зобовязання вчинити дії ОСОБА_3, третя особа Львівська міська рада закрити.

3. Повернути на користь Державної архітектурно-будівельної інспекції України () судовий збір в сумі 1218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн. 00 коп.

4. Копію ухвали надіслати особам, які беруть участь у справі.

Ухвалу може бути оскаржено протягом 5 днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд, згідно зі ст. 186 КАС України. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі якщо ухвалу було постановлено в письмовому провадженні або згідно з ч. 3 ст. 160 КАС України, або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 5 днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КАС України, якщо таку скаргу не було подано, згідно зі ст. 254 КАС України. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 30.12.2016 року.

Суддя Кравців О.Р.