Справа № 641/9965/16-а
Суддя: Чайка І. В.
Дата ухвалення: 2016-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Комінтернівський районний суд м.Харкова
Провадження № 2-а/641/238/2016 Справа №641/9965/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2016 року Суддя Комінтернівського районного суду м. Харкова Чайка І.В., розглянувши в порядку скороченого провадження у приміщенні Комінтернівського районного суду м. Харкова адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Комінтернівському районі м. Харкова про скасування рішень суб»єкта владних повноважень та зобов»язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Комінтернівському районі м. Харкова, в якому просить:

- Скасувати рішення начальника УПФУ в Комінтернівському районі м. Харкова від 05.10.2016 року по пенсійній справі № 104099/105 щодо відмови у переведення позивача на щомісячне грошове утримання;

- Зобов'язати УПФУ в Комінтернівському районі м. Харкова призначити ОСОБА_1 довічне грошове утримання пропорційно кількості повних років роботи на посаді судді з донарахуванням сум довічного грошового утримання з 01.10.2016 року;

- Зобов'язати відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, відповідно до ст. 267 КАС України.

Відповідач - Управління Пенсійного фонду України в Комінтернівському районі м. Харкова подав до суду письмові заперечення, в яких просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Свою позицію обґрунтовує тим, що у позивача відсутній 20 річний стаж роботи на посаді судді, який необхідний для призначення щомісячного довічного грошового утримання.

Справу розглянуто судом відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України в порядку скороченого провадження.

За результатами розгляду справи в порядку скороченого провадження, оцінивши обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами 1, 2 статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Судом встановлено, що Постановою Верховної Ради України № 536 від 18.09.2008 року позивач була звільнена з посади судді Харківського апеляційного господарського суду, у зв'язку із відставкою за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню виконання обов'язків та відповідно набула статусу судді у відставці.

Позивач перебуває на обліку в Управлінні пенсійного фонду України в Комінтернівському районі м. Харкова та отримує пенсію, яка призначена на підставі ст. 37 Закону України «Про державну службу».

03.10.2016р. позивач звернувся із заявою до відповідача у якій просила розглянути подані нею документи про призначення щомісячного грошового утримання судді у відставці. Однак їй було відмовлено у призначенні щомісячного довічного грошового утримання, оскільки у неї відсутній стаж роботи на посаді судді, необхідний для призначення даного утримання.

Особливість щомісячного грошового утримання судді полягає в тому, що воно не належить до суддівської винагороди і тому не є складовою заробітної плати судді.

Виходячи з системного аналізу положень Закону, це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу.

Щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці є належним утриманням цього судді після припинення виконання ним своїх професійних обов'язків та особливою нормою його соціального забезпечення.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Конституційного Суду України, за якою щомісячне довічне грошове утримання є гарантованою державою щомісячною звільненою від сплати податків грошовою виплатою, що слугує забезпеченню належного утримання судді, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді (абзац п'ятий пункту 7 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2005 року № 8-ш/2005; абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007) (Рішення КСУ від 4.12.2011 р. № 18-рп/2011).

Досліджуючи правове поняття «щомісячне довічне грошове утримання судді», Конституційний суд України у мотивувальній частині рішення від 14 грудня 2011 року № 18-рп 2011р. вказав, що це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу, а правова природа щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та щомісячного грошового утримання діючого судді однакова, а самі ці поняття однорідні та взаємопов'язані, ідентичні, відрізняються лише за способом фінансування: судді у відставці цю виплату сплачує Пенсійний фонд України за рахунок коштів Державного бюджету України, діючому судді виплачується виключно з Державного бюджету України.

У цьому ж рішенні Конституційний суд України вказує про неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на неконституційність обмеження розміру довічного грошового утримання суддів і означав, що встановлення максимального розміру такого утримання звужує обсяг існуючого права і водночас знижує досягнутий рівень гарантій суддівської незалежності, підкреслював, що такі положення приймалися Верховною Радою всупереч вимогам частини третьої статті 22 Конституції України щодо недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів, а тому не відповідали їй (були неконституційними - (рішення КСУ від 18.06.2007 р., № 4-рп/2007, п. 7.5. рішення Конституційного суду України від 22.05.2008 р. № 10-ш/2008).

Відповідно до ч.1 ст. 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (чинною на час виникнення спірних правовідносин) судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 роки, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

Згідно з ст.43 Закону України «Про статус суддів», який діяв на момент виходу позивача у відставку, кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку із закінченням строку повноважень. Суддя також має право на відставку за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню виконання обов'язків. За суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді і такі ж гарантії недоторканості та соціального захисту, як і до виходу у відставку. Судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді менше 20 років і досяг 55-річного віку (для жінок - 50 років), розмір щомісячного грошового утримання обчислюється пропорційно кількості повних років роботи на посаді судді. При досягненні таким суддею пенсійного віку за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання в зазначеному розмірі, або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону № 3723-ХІІ.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на суддів, які пішли у відставку за станом здоров'я та набули цього статусу згідно із Законом № 2862-ХІІ, поширюються усі гарантії соціального захисту суддів, що передбачені Законом № 2453-VІ, в тому числі і право на вибір в отриманні пенсії чи довічного грошового утримання. Стаття 141 Закону № 2453-VІ пов'язує право на отримання довічного грошового утримання насамперед з набуттям особою статусу судді у відставці, досягненням нею пенсійного віку та визначає його мінімальний розмір.

Аналогічна правова позиція висловлена і в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 03 грудня 2015 року № К/800/48568/14.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Виходячи з норм, викладених в ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, за загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона. При розгляді справи щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Аналізуючи встановлені обставини у справі та положення чинних нормативно-правових актів, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що доводи відповідача, викладені у запереченнях, спростовуються вищевикладеним та не відповідають вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.

Ці критерії вимагають від суб'єкта владних повноважень враховувати, як обставини, на обов'язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації.

Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що у позивача наявне право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Відтак, враховуючи наявність у позивача права на отримання довічного грошового утримання відповідно до статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді на підставі 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є протиправними, а тому позов слід задоволити.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Відтак, суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо призначення довічного грошового утримання з 01.10.2016 року підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про зобов'язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, відповідно до ст. 267 КАС України, суд відмовляє в задоволені в цій частині вимог, оскільки правова норма, закріплена в ст. 267 КАС України, передбачає право суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобовязати субєкта владних повноважень, не на користь якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Таким чином, суд не вбачає підстав для зобов'язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких обставин, за рахунок бюджетних асигнувань Управління пенсійного фонду України в Комінтернівському районі м. Харкова належить стягнути на користь ОСОБА_1 витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, у розмірі 1102 грн. 40 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6-14, 86, 94, 159, 161, 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Скасувати рішення Управління пенсійного фонду України в Комінтернівському районі м. Харкова від 05.10.2016 року щодо відмови ОСОБА_1 у переведенні її на щомісячне грошове утримання.

Зобов'язати Управління пенсійного фонду України в Комінтернівському районі м. Харкова призначити та виплачувати ОСОБА_1 довічне грошове утримання відповідно до ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. №2453-VІ, починаючи з 01 жовтня 2016 року.

В решті позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Управління Пенсійного фонду України в Комінтернівському районі м. Харкова на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1102,40 грн.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Комінтернівський районний суд м. Харкова протягом 10 днів з моменту отримання копії постанови.

Постанова, прийнята у скороченому провадженні, крім випадків її оскарження в апеляційному порядку, є остаточною.

Суддя - ОСОБА_2