Справа № 295/5113/15-а
Суддя: Жизневська А.В.
Дата ухвалення: 2016-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Полонець С.М.
Суддя-доповідач:Жизневська А.В.
УХВАЛА

іменем України

"21" грудня 2016 р. Справа № 295/5113/15-а

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Жизневської А.В.

суддів: Котік Т.С.

Охрімчук І.Г.,

за участю секретаря судового засідання Нероди І.В.,

позивача та представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Богунського районного суду м. Житомира від "27" вересня 2016 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради, Житомирської міської ради, Міського голови про стягнення середнього заробітку та зобов'язання вчинити певні дії ,

ВСТАНОВИВ:

13.02.2015 року ОСОБА_3 була звільнена з посади директора департаменту економічного розвитку Житомирської міської ради. 03.04.2015 року вона звернулася до суду із позовом з підстав, визначених ст.ст.116,117 КЗпП України, про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 05.06.2007 р. по 30.06.2014 року у розмірі 485864,46 грн. з коефіцієнтом за несвоєчасну виплату заробітної плати, зарахування до трудового стажу служби в органах місцевого самоврядування, забезпечення сплати внесків до пенсійного фонду України.

Справа неодноразово слухалася судами різних інстанцій.

Останній раз, 16.09.2016 року, ОСОБА_3 уточнила свої вимоги і просила стягнути з Житомирської міської ради на її користь середній заробіток з 05.06.2007 року по 30.06.2014 року в сумі 474821,28 грн. та допустити в цій частині негайне виконання рішення суду; зобов'язати міського голову вчинити певні дії внести на першу після ухвалення рішення по справі сесію Житомирської міської ради питання про виділення з міського бюджету коштів на виплату їй середнього заробітку у розмірі відповідно до наданих розрахунків; зобов'язати виконавчий комітет Житомирської міської ради вчинити певні дії здійснити виплату середнього заробітку у розмірі 474821,28 грн. згідно наданих розрахунків; для забезпечення повноти сплати внесків до пенсійного фонду України та зарахування періоду з 05.06.2007 року по 30.06.2014 року до трудового стажу працівника службу в органах місцевого самоврядування, зобов'язати виконавчий комітет Житомирської міської ради здійснити виплату середнього заробітку за період з 05.06.2007 року по 30.06.2014 року та відрахування до пенсійного фонду по роках і помісячно згідно розрахунків.

Позивач посилалася на те, що на виконання постанови Вищого адміністративного суду України від 24.01.2013 року розпорядженням міського голови від 19.06.2014 року №331 її було саме призначено, а не поновлено, на посаду директора департаменту економічного розвитку Житомирської міської ради шляхом переведення з 27.02.2007 року. За період з 27.02.2007 року по 04.06.2007 року їй було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу. Приступила вона до виконання обов'язків посаді директора департаменту економічного розвитку Житомирської міської ради з 01.07.2014 року. Вважає, що оскільки її було призначено шляхом переведення, то при звільненні з вказаної посади 13.02.2015 року їй мало бути виплачено, у відповідності до ст.ст.116,117 КЗпП України, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 05.06.2007 року до дня призначення її на посаду - 30.06.2014 року. Також вважає, що працевлаштування звільненого працівника на іншу роботу не звільняє його попереднього роботодавця від обов'язку сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку (а.сп.244 т.2). А період з 27.02.2007 по 30.06.2014 має бути зараховано до трудового стажу, сплачено відрахування до пенсійного фонду.

Однак, при звільненні 13.02.2015 року повний розрахунок з виплати заробітної плати проведено не було.

Постановою Богунського районного суду м.Житомира від 27.09.2016 року позов ОСОБА_3 до Житомирської міської ради, Виконавчого комітету Житомирської міської ради, міського голови про стягнення середнього заробітку та зобов'язання вчинити певні дії залишено без задоволення.

Апелянт в апеляційній скарзі просить скасувати вказану постанову та прийняти нову про задоволення позову.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Вищого адміністративного суду України від 24 січня 2013 року зобов'язано голову Житомирської міської ради винести наказ про прийняття ОСОБА_3 на посаду керівника шляхом переведення з 27.02.2007 року у відповідний департамент Житомирської міської ради, утворений відповідно до рішення Житомирської міської ради від 30 листопада 2006 року № 131 після ліквідації управління промисловості, підприємства та розвитку місцевого господарства Житомирської міської ради. Первісне рішення суду першої інстанції Богунського районного суду м.Житомира від 05 березня 2009 року в частині стягнення з Житомирської міської ради на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27.02.2007 року по 04.06.2007 року, залишено без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що розпорядженням голови Житомирської міської ради від 19.06.2014 року № 331 ОСОБА_3 прийнято на посаду директора департаменту економічного розвитку Житомирської міської ради шляхом переведення з 27.02.2007 року, визначено вважати її такою, що з 01.07.2014 року приступила до виконання обов'язків директора департаменту економічного розвитку Житомирської міської ради з посадовим окладом згідно штатного розпису. 13 лютого 2015 року її звільнено з вказаної посади на підставі розпорядження міського голови від 06.01.2015 року № 7.

Після звільнення ОСОБА_3 звернулася із позовом до суду. Вважала, що їй має бути виплачено заробітну плату за період з 27.02.2007 року до дня, коли її було прийнято на посаду - до 01.07.2014 року. Проте, при звільненні 13 лютого 2015 року повний розрахунок з нею не відбувся, їй не виплачено кошти у розмірі474821,28 грн. Вона вважала, що має право на отримання цих коштів при звільненні, як остаточний розрахунок, у відповідності до ст.116 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволені позову, суд виходив з того, що при вирішенні питання про поновлення позивача на посаді судом вже вирішувалося питання щодо виплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу при ухваленні рішення Богунським районним судом м. Житомира 05.03.2009 року, а тому право позивача, передбачене статтею 235 Кодексу законів про працю України було відновлено належним чином. Щодо вимог про зобов'язання Виконавчого комітету Житомирської міської ради здійснити виплату середнього заробітку за період з 05.06.2007 року по 30.06.2014 року та відрахування до пенсійного фонду по роках і помісячно для забезпечення повноти сплати внесків до Пенсійного фонду України та зарахування вказаного періоду до трудового стажу працівника служби в органах місцевого самоврядування, то суд вважав, що вона не підлягає до задоволення. Оскільки за Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" обчислення єдиного внеску здійснюється роботодавцями на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього закону нараховується єдиний внесок. Закон України "Про виконавче провадження" визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. У випадках примусового виконання рішень суду щодо стягнення заробітної плати на користь працівника за час вимушеного прогулу державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання судового рішення у спосіб і в порядку, визначені виконавчим документом, а отже, і рішенням суду. При цьому утримання податків, зборів та інших платежів із сум стягнутої заробітної плати працівника Законом України "Про виконавче провадження" не передбачено. Таким чином, суми заробітної плати, стягнуті державною виконавчою службою за рішенням суду на користь працівника згідно з виконавчим листом, не є базою для нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. А суми, які просить стягнути ОСОБА_3 визначені нею, як середній заробіток за період з 05.06.2007 року по 30.06.2014 року, тому нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на ці суми є безпідставним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Так, суд першої інстанції з'ясував, що за змістом позовної заяви предметом спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні 13.02.2015 р. за правилами ст.ст.116, 117 КЗпП України за період з 05.06.2007 р. по 30.06.2014 року, що є останнім днем перед працевлаштуванням позивача згідно рішення ВАС України.

Згідно частини 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

З пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" вбачається, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Суд вірно зазначив, що з правової позиції вказаного Рішення Конституційного суду слідує, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

За приписами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналізуючи наведені норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відтак, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року в справі 21-1765а15.

В ході розгляду справи з'ясовано, що 05 березня 2009 року Богунським районним судом м.Житомира прийнято постанову у справі №2-А-5/09 за позовом ОСОБА_3 до Житомирської міської ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Судовим рішенням скасовано розпорядження Житомирського міського голови №113 від 27.02.2007 щодо звільнення ОСОБА_3 Поновлено її на посаді начальника управління промисловості, підприємництва та розвитку місцевого господарства Житомирської міської ради з 27.02.2007 року. Постанову в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. Стягнуто з Житомирської міської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_3 за період з 27.02.2007 по 04.06.2007 в сумі 7789,68 грн. та відшкодовано моральну шкоду в сумі 2000 грн.

Вказане судове рішення не було виконано негайно.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2010 року скасовано у частині поновлення ОСОБА_3 на посаді начальника управління промисловості, підприємництва та розвитку місцевого господарства Житомирської міської ради з 27.02.2007 року. Постанову в частині стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди залишено без змін.

ОСОБА_3 звертається у жовтні 2011 року до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з березня 2009 року по час звернення у сумі 323608,59 грн. з підстав, визначених ст.ст.235, 236 КЗпП України.

Постановою Богунського районного суду м.Житомира від 15.06.2012 року у справі №2-А-103/12 їй відмовлено у задоволенні позову. Вказану постанову ОСОБА_3 не оскаржувала, але зверталася до суду у квітні 2013 року про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Постановою Богунського районного суду м.Житомира від 24.04.2013 року було відмовлено у задоволені заяви. Вказане судове рішення ОСОБА_3 теж не оскаржувала.

У відповідності до частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Тобто, вимушеним прогулом є період з моменту протиправного звільнення особи до моменту набрання рішенням про поновлення особи законної сили (з моменту проголошення).

Частиною 5 статті 235 Кодексу законів про працю України встановлено, що прийняте судом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

Відповідно до частини 2 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно положень статті 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому заробітку або різниці у заробітку за час затримки.

Відтак, період з моменту набрання рішенням про поновлення особи на роботі законної сили до фактичного поновлення працівника є періодом затримки виконання рішення про поновлення особи на роботі і підлягає оплаті у розмірі втраченого заробітку за час затримки.

Проте, в ході розгляду даної справи встановлено, що ОСОБА_3 не зверталася до суду, який розглядав трудовий спір і прийняв рішення про поновлення на роботі, про стягнення середнього заробітку за період, коли судове рішення про поновлення на роботі не виконувалося. В період з моменту прийняття її на роботу з 01.07.2014 року та по день звільнення 13.02.2015 року вона не зверталася до суду і не ставила питання про виплату їй середнього заробітку за період з 05.06.2007 р. по 30.06.2014 року. Вона вважала, що цей середній заробіток має бути виплачено їй при повторному звільненні 13.02.2015 року, оскільки працевлаштування звільненого працівника на іншу роботу не звільняє його попереднього роботодавця від обов'язку сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку (а.сп.244 т.2).

Колегія суддів вважає, що такі доводи позивача є безпідставними, оскільки спірні правовідносини щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні мають різну правову природу.

Так, питання стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу регулюються приписами ст.235 КЗпП України. Питання про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення врегульовано ст.236 КЗпП України. Питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні регулюються приписами ст.ст.116,117 КЗпП України.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

У відповідності до ст.11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Як встановлено при розгляді даної справи питання щодо стягнення середнього заробітку з підстав, визначених ст.ст. 235, 236 КЗпП України, вирішувалося у справі №2-А-103/12 за позовом ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з березня 2009 року. У справі прийнято судове рішення від 15.06.2012 року, з яким ОСОБА_3 погодилася і не оскаржувала його.

Не оскаржувала вона і постанову Богунського районного суду м.Житомира від 24.04.2013 року про відмову у задоволені заяви про перегляд судового рішення від 15.06.2012 року за нововиявленими обставинами.

Вказані судові рішення набрали законної сили.

У даній справі ОСОБА_3 звернулася із позовом про стягнення середнього заробітку з підстав, визначених ст.ст.116, 117 КЗпП України, у зв'язку із не повним розрахунком при звільненні 13.02.2015 року.

Відтак, у суду не було підстав для застосування приписів ч.2 ст.11 КАС України - виходити за межі позовних вимог для повного захисту прав, свобод та інтересів ОСОБА_3, оскільки спір щодо стягнення середнього заробітку з підстав, визначених ст.ст. 235, 236 КЗпП України мав бути вирішений в іншій справі №2-А-103/12 за поданим там нею позовом з врахуванням строків звернення до суду.

Виходячи зі змісту частини другої ст.233 КЗпП України, в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

В ході апеляційного розгляду справи встановлено, що при звільненні ОСОБА_3 13.02.2015 року з нею проведено остаточний розрахунок і нею отримано всі належні їй виплати за період роботи з 01.07.2014 по 13.02.2015 року, про що вона не заперечує.

З огляду на викладене, суд першої інстанції належним чином з'ясував обставини справи та дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3

У суду апеляційної інстанції відсутні підстави для скасування постанови суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, постанову Богунського районного суду м. Житомира від "27" вересня 2016 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.В. Жизневська

судді: Т.С. Котік

І.Г. Охрімчук

Повний текст cудового рішення виготовлено "26" грудня 2016 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу ОСОБА_3 АДРЕСА_1,10014

3- відповідачам: Виконавчий комітет Житомирської міської ради майдан С.П. Корольова, 4/2,м.Житомир,10014

Житомирська міська рада майдан ім.С.П. Корольова, 4/2,м.Житомир,Житомирська область,10014

Житомирський міський голова м-н. Корольова,буд.4/2,м.Житомир,10014

- ,