Справа № 813/3851/14
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2016-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АдміністративниЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

Іменем України

"29" листопада 2016 р. №К/800/17156/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів: головуючого судді Юрченко В.П., суддів: Веденяпіна О.А., Голубєвої Г.К., секретар судового засідання - Іванов Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «Дослідно-механічний завод «Карпати»»
на постановуЛьвівського апеляційного адміністративного суду від 01.06.2016
у справі №813/3851/14
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Дослідно-механічний завод «Карпати»»
доМиколаївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 29.07.2014 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Дослідно-механічний завод «Карпати»» задоволено, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Миколаївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області від 06.05.2014 №.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 01.06.2016 у даній справі скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 29.07.2014 та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким залишити в силі рішення суду першої інстанції, оскільки вважає, що постанову було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права в цій частині, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведена позапланова документальна перевірка позивача з питань, що стали предметом оскарження акта планової виїзної документальної перевірки ТОВ «ДМЗ «Карпати» від 18.02.2014 №13/22-01/37958251 за період з 17.07.2012 по 31.12.2012, за результатами якої складено акт від 15.04.2014 №29/13-01-22-01/37958251, у висновках якого зафіксовано порушення позивачем п.п.44.1, 44.3 ст.44, пп.135.5.4 п.135.5, п.п.135.2, 135.1 ст.135, п.137.10 ст.137, пп.138.1.1 п.138.1, п.п.138.2, 138.4, 138.6 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податкове зобов'язання з податку на прибуток підприємства на загальну суму 490623,00 грн., в тому числі за 2012 рік в сумі 490623,00 грн.

Виявлені порушення відповідач пов'язує з тим, що в ході перевірки встановлено проведення господарських операцій між позивачем та ТОВ «НВП «Артмет», які не мали реального товарного характеру та були вчинені без мети настання реальних наслідків, що підтверджується актом про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «НВП «Артмет», складеним ДПІ у Печерському районі м.Києва Харківської області №596/22-9/37044326 від 14.02.2013.

На підставі акту перевірки прийнято податкове повідомлення-рішення від 06.05.2014 № форми «Р» яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств у сумі 613278,75 грн., в тому числі за основним платежем 490623,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 122655,75 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не доведено наявність порушень позивачем податкового законодавства, а тому відсутні законні підстави для визначення йому податкового зобов'язання.

Скасовуючи рішення суду першої інстанцій та відмовляючи в позові, суд апеляційної інстанції дійшов протилежного висновку, з чим не погоджується судова колегія касаційної інстанції, враховуючи наступне.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 10.10.2012 між ТОВ «Дослідно- механічний завод «Карпати» (Покупець) та ТОВ «НВП «Армет» (Продавець) укладено договір поставки №ДМЗК-383 від 10.10.2012 відповідно до умов якого, продавець зобов'язаний передати у власність покупцю на умовах цього Договору, а покупець зобов'язується прийняти та своєчасно оплатити продукцію в асортименті, кількості, за цінами та в строк, які зазначені в специфікації, що є невід'ємною частиною цього договору. Пунктом 2.1 Договору передбачено, що разом із продукцією продавець передає наступні документи: рахунок-фактуру, видаткову накладну, акт приймання-передачі, податкову накладу.

Відповідно до Специфікації №1 до договору №ДМЗК-383 від 10.10.2012 загальна сума за поставку рам бокових (б/в) в кількості 600 шт. та балок надресорних (б/в) в кількості 300 шт. становить 11253600,00 грн.

19.10.2012 між позивачем (Покупець ) та ТОВ «НВП» «Армет» (Продавець ) укладено договір купівлі-продажу №19/10-1, відповідно до п. 3.4 якого продавець повинен надати покупцю рахунки-фактури, видаткову накладну, податкову накладну, сертифікати якості, сертифікат відповідності.

На підтвердження факту продажу позивачу товару контрагентом надані первинні документи: податкові та видаткові накладні, накладна на повернення товару, товарно-транспортні накладні, договір зберігання та акт прийому-передачі до договору зберігання.

Суди попередніх інстанцій дійшли різних юридичних висновків під час надання правової оцінки спірним господарським операціям.

Так, суд першої інстанції, в обґрунтування неправомірності визначення податковим органом грошового зобов'язання з податку на прибуток, врахував наявність в матеріалах справи усіх первинних документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського та податкового обліку, та які за своєю формою та змістом відповідають вимогам Податкового кодексу України та Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Зокрема те, що про невідповідність цих первинних документів вимогам чинного податкового законодавства податковий орган в акті перевірки не зазначав, не звертався в ході перевірки до ТОВ «ДМЗ «Карпати» з вимогою надати до перевірки будь-які інші документи, а також не визначав в акті перевірки перелік ненаданих або відсутніх документів.

В той же час, суд апеляційної інстанції обґрунтовуючи законність здійсненого контролюючим органом донарахування мотивував рішення тим, що позивач не надав належним чином оформлених первинних документів, що підтверджують реальність виконання господарських операцій. Також, апеляційний суд вказав на відсутність в матеріалах справи доказів про оплату позивачем товару.

Так, пунктом 15.1 статті 15 Податкового кодексу України платника податку визначено як особу, на яку згідно із цим Кодексом на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів.

Одночасно пунктом 36.5 статті 36 Податкового кодексу України передбачено, що відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку несе платник податків, крім випадків, визначених Податковим кодексом або законами з питань митної справи.

Відповідно до пп. 134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно п. 135.1 ст. 135 Податкового кодексу України доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

В силу вимог п. 135.2 ст. 135 Податкового кодексу України доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно пп. 135.4.1 п. 135.4 ст. 134 Податкового кодексу України дохід від операційної діяльності визнається в розмірі договірної (контрактної) вартості, але не менше ніж сума компенсації, отримана в будь-якій формі, в тому числі при зменшенні зобов'язань, та включає дохід від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг, у тому числі винагороди комісіонера (повіреного, агента тощо); особливості визначення доходів від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг для окремих категорій платників податків або доходів від окремих операцій встановлюються положеннями цього розділу.

Згідно п. 137.1 ст. 137 Податкового кодексу України дохід від реалізації товарів визнається за датою переходу покупцеві права власності на такий товар. Дохід від надання послуг та виконання робіт визнається за датою складення акта або іншого документа, оформленого відповідно до вимог чинного законодавства, який підтверджує виконання робіт або надання послуг.

Відповідно до п. 138.1. ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Підпунктом 138.1.1. п. 138.1 ст. 138 цього ж Кодексу встановлено, що витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Пунктом 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Проведення господарських операцій суб'єкта господарювання, за змістом статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік. Згідно частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» на даних бухгалтерського обліку базується фінансова, податкова, статистична та інша звітність.

Таким чином первинні документи по відображенню господарчих операцій є основою для податкового обліку.

З метою податкового обліку господарські операції можуть оформлюватися будь-якими первинними документами, зміст яких відповідає наведеним вимогам податкового законодавства, та складення яких відповідає законодавчо установленим вимогам щодо оформлення такої операції або звичаєвій практиці.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, даючи правову оцінку обставинам у справі, дійшов правильного висновку про не підтвердження податковим органом порушення позивачем у даних спірних правовідносинах вимог податкового законодавства, оскільки наявні в матеріалах справи первинні документи, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського та податкового обліку, за своєю формою та змістом відповідають вимогам Податкового кодексу України та Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Судом першої інстанції були досліджені всі первинні документи та встановлено дотримання позивачем спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум, віднесених до складу витрат, а також реальне виконання сторонами, укладених правочинів, що спростовує висновки апеляційного суду.

Поруч з цим, податковий орган в акті перевірки взагалі не ставив під сумнів питання оплати позивачем товару, навпаки встановлено проведення передплати за товар та його оприбуткування на склад, що помилково було залишено поза увагою суду апеляційної інстанції.

Водночас, наведені апеляційним судом обставини, з огляду на правила формування складу витрат, регламентовані положеннями Податкового кодексу України не є безумовною підставою для висновків про відсутність фактичного виконання спірних правочинів за умови наявності первинних документів або інших доказів, які спростовують такі доводи. Зокрема, судом апеляційної інстанції помилково не було враховано як доказ постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2016 у справі 876/13440/13.

Підсумовуючи вищевикладене, суд касаційної інстанції прийшов до висновку, що судом апеляційної інстанції помилково скасовано рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, яке прийнято на підставі повного та всебічного дослідження обставин справи з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Зважаючи на викладене, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а помилково скасована постанова суду першої інстанції - залишенню в силі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 221, 223, 226, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дослідно-механічний завод «Карпати»» задовольнити.

2. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 01.06.2016 скасувати та залишити в силі постанову Львівського окружного адміністративного суду від 29.07.2014.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.П.Юрченко
Судді Г.К.Голубєва
О.А.Веденяпін