Справа № 2а-4160/10/1370
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2016-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2016 року м. Київ К/9991/21889/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Черпака Ю.К. (судді-доповідача),

Головчук С.В.,

Іваненко Я.Л.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_4 до управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова про скасування вимоги щодо сплати боргу,

за касаційною скаргою управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2012 року,

встановив:

У травні 2010 року ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова про скасування вимоги управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова № Ф-0921 від 05 травня 2010 року про сплату боргу (недоїмки).

Зазначав, що вимога управлінням Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова № Ф-0921 від 05 травня 2010 року про сплату боргу винесена відповідачем безпідставно, оскільки він у встановлені законом строки та в повному обсязі сплатив до Державного бюджету України, через обслуговуючий банк - Відкрите акціонерне товариство «Селянський комерційний банк «Дністер», страхові внески в сумі 17717,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 22 від 12 березня 2009 року, яке прийнято банком до виконання. Однак, у зв'язку із неспроможністю банку (відсутність коштів на кореспондентському рахунку), кошти до бюджету не надійшли. Натомість, позивачем вчинені всі необхідні дії для вчасної сплати страхових внесків, тому вимога про сплату боргу є неправомірною та підлягає скасуванню.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2012 року, позов задоволено. Скасовано вимогу управління Пенсійного Фонду України в Галицькому районі м. Львова про сплату боргу від 05 травня 2010 року № Ф-0921.

У касаційній скарзі управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Касаційна скарга мотивована тим, що сума недоїмки зі сплати страхових внесків, сплачених згідно з платіжним дорученням № 22 від 12 березня 2009 року, на рахунок відповідача не надходила, тому вимога № Ф-0921 від 05 травня 2010 року про сплату боргу сформована з дотриманням вимог чинного законодавства.

У запереченні на касаційну скаргу позивач посилається на те, що оскільки 12 березня 2009 року Відкритим акціонерним товариством «Селянський комерційний банк «Дністер» від ОСОБА_4 прийнято платіжне доручення № 22 про перерахунок на користь управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова недоїмки зі сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування в сумі 17717,00 грн, то позивачем у встановлений законодавством строк до 01 квітня 2009 року виконано обов'язок сплати страхових внесків, а тому у контролюючого органу відсутні підстави для застосування фінансових санкцій та його рішення є протиправним.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 сплатив на користь управління Пенсійного Фонду України в Галицькому районі м. Львова страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, відрахування 33,2 % із доходу нотаріуса за 2008 рік в сумі 17171 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 22 від 12 березня 2009 року. Ці кошти списані з розрахункового рахунку позивача у Центральному відділенні Відкритого акціонерного товариства «Селянський комерційний банк «Дністер», що підтверджується відбитком печатки відділення банку та копією виписки з банківського рахунку № НОМЕР_1 від 16 березня 2009 року.

05 травня 2010 року управлінням Пенсійного Фонду України в Галицькому районі м. Львова позивачу надіслано вимогу про сплату боргу № Ф-0921, відповідно до якої станом на 10 квітня 2010 року заборгованість зі сплати страхових внесків становить 17713,61 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що подання позивачем до обслуговуючого банку належним чином оформленого платіжного доручення на оплату страхових внесків є належними та достатніми діями, які платник повинен вчинити для виконання зобов'язання. Отже, позивачем дотримано вимоги законодавства в частині обчислення та обов'язкової сплати страхових внесків, у зв'язку з чим вимога відповідача про сплату боргу (недоїмки) зі сплати цих внесків підлягає скасуванню.

Відповідно до підпункту 2.1.5 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою Правління Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року № 21-1, нотаріуси відносяться до страхувальників, тобто осіб, які відповідно до Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» від 26 червня 1997 року № 400/97-ВР (далі - Закон № 400/97-ВР) сплачують страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Конкретні розміри страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування встановлюються Законом № 400/97-ВР.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік» від 28 грудня 2007 року № 107-VI, пунктом 2 статті 4 Закону № 400/97-ВР в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, пунктом 4.3 Інструкції для осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, зокрема, займаються нотаріальною діяльністю, встановлено розмір страхового внеску на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування на 2009 рік - 33,2 % від суми «чистого» доходу (прибутку), отриманого від відповідної діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб.

Підпунктом 5.3.3 Інструкції визначено, що нотаріуси сплачують страхові внески один раз на рік до 1 квітня року, наступного за звітним, на підставі даних річної податкової декларації. Розмір місячного страхового внеску повинен бути не менше від мінімального розміру страхового внеску за кожний місяць, розрахованого шляхом множення розміру мінімальної заробітної плати за відповідний місяць, у якому платник мав загальний місячний оподатковуваний дохід, на розмір страхового внеску.

За приписами статті 20 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058 - IV (далі - Закон № 1058 - IV) в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, сплата страхових внесків здійснюється виключно в грошовій формі шляхом внесення відповідних сум страхових внесків до солідарної системи на банківські рахунки виконавчих органів Пенсійного фонду, а сум страхових внесків до накопичувальної системи пенсійного страхування - на банківський рахунок Накопичувального фонду або на банківський рахунок обраного застрахованою особою недержавного пенсійного фонду.

Перерахування страхових внесків здійснюється страхувальниками одночасно з одержанням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплати доходу), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі або з виручки від реалізації товарів (послуг). При цьому, фактичним одержанням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплати доходу) вважається одержання відповідних сум готівкою, зарахування на банківський рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, одержання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей в рахунок зазначених виплат (доходу), фактичне здійснення із цих виплат (доходу) відрахувань, передбачених законодавством або за виконавчими документами, чи будь-яких інших відрахувань.

Днем сплати страхових внесків у разі перерахування їх сум у безготівковій формі з банківського рахунку страхувальника на банківський рахунок органу Пенсійного фонду або у випадках, передбачених цим Законом, на рахунок накопичувального фонду, вважається день списання установою банку, установою Державного казначейства України суми платежу з банківського (спеціального реєстраційного) рахунку страхувальника незалежно від часу її зарахування на банківський рахунок органу Пенсійного фонду.

Абзацом другим частини дванадцятої статті 20 Закону № 1058-IV передбачено, що установи банків приймають від страхувальників платіжні доручення та інші платіжні документи на видачу (перерахування) коштів для виплат заробітної плати (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання страхувальником платіжних документів про перерахування коштів для сплати відповідних сум страхових внесків або документів, що підтверджують фактичну сплату цих сум. У разі невиконання банками цієї вимоги вони за рахунок власних коштів у порядку, встановленому Національним банком України, сплачують відповідному територіальному органу Пенсійного фонду суму, що дорівнює сумі несплачених страхових внесків, з правом зворотної вимоги до страхувальників щодо відшкодування цієї суми.

Згідно з пунктом 2 частини десятої статті 106 Закону № 1058-IV за порушення вимог, передбачених частиною дванадцятою статті 20 цього Закону, виконавчі органи Пенсійного фонду України застосовують до банків фінансові санкції у розмірі суми страхових внесків, яка підлягає сплаті страхувальником.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що Законом № 1058-IV на банки покладено обов'язок перевіряти повноту сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування при прийнятті ними платіжних доручень на видачу заробітної плати. У протилежному випадку банк буде зобов'язаний сам відшкодувати недоплачену суму.

Така правова позиція висловлена, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2014 року (справа № 21-163а14).

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, а також відповідальність суб'єктів переказу, загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами визначає Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05 квітня 2001 року № 2346-III (далі - Закон № 2346-III).

Відповідно до пункту 1.24 статті 1 цього Закону переказ коштів - це рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі.

У підпункті 7.1.2 пункту 7.1 статті 7 Закону № 2346-III міститься визначення «поточний рахунок»: рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Із пункту 8.1 статті 8 Закону № 2346-III (в редакції, чинній на момент переказу коштів) видно, що банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. Приписами до пункту 8.2 цієї статті визначено, що банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, яке міститься в документі на переказ готівки, протягом операційного часу в день надходження цього документа до банку.

Згідно з підпунктами 22.1, 22.4 статті 22 Закону № 2346-III ініціювання переказу здійснюється за таким розрахунковим документом як платіжне доручення та вважається завершеним з моменту прийняття банком платника розрахункового документа на виконання. При цьому, банк має забезпечити фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання.

Відповідальність банків при здійсненні переказу визначається положеннями статті 32 зазначеного Закону, якою, зокрема, передбачено право отримувача на відшкодування банком, що обслуговує платника, шкоди, заподіяної йому внаслідок порушення цим банком строків виконання документа на переказ.

Отже, визначальним у цій справі є те, з чиєї вини відбулося невнесення чи неповне внесення суми страхових внесків до бюджету або державного цільового фонду.

Судами встановлено, що подання ОСОБА_4 12 березня 2009 року до Відкритого акціонерного товариства «Селянський комерційний банк «Дністер» платіжного доручення № 22 та прийняття його Банком, спрямоване на перерахування до бюджету страхових внесків на суму 11717,00, строк сплати яких до 01 квітня 2009 року, підтверджує виконання обов'язку позивача зі сплати цих внесків. Разом з цим, неперерахування Банком цих внесків не може бути наслідком пред'явлення до позивача вимоги про повне перерахування їх до бюджету.

Таким чином, позивачем фактично сплачено страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування в порядку та строки, визначені чинним законодавством. Відтак, ненадходження даних коштів на рахунок Пенсійного фонду відбулося не з вини позивача.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що оскільки ОСОБА_4 виконано обов'язок зі сплати страхових внесків у повному обсязі, у строки та в порядку, визначені законодавством, то вимога управління Пенсійного Фонду України в Галицькому районі м. Львова № Ф-0921 від 05 травня 2010 року про сплату боргу (недоїмки) підлягає скасуванню, а позовні вимоги задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Зважаючи на те, що ухвалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають наведеним критеріям, їх необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова відхилити, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Судді: Черпак Ю.К.

Головчук С.В.

Іваненко Я.Л.