Справа № 423/2285/16-а
Суддя: Мазур М. В.
Дата ухвалення: 2016-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 423/2285/16-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 р. м. Попасна

Попаснянський районний суд Луганської області у складі головуючого судді Мазура М.В., при секретарі судового засідання Кузьменко Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом представника позивача ОСОБА_1 в інтересах позивача ОСОБА_2 до Управління пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області про визнання бездіяльності незаконною та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача в інтересах позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_2 і зобовязати відповідача зарахувати до пільгового стажу періоди її родити з 02.04.2001 року по 31.07.2005 року та з 01.08.2005 року по 25.06.2013 року, та призначити ОСОБА_3 пенсію за віком на пільгових умовах, відповідно до п. «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з 16 травня 2016 року.

Позов мотивовано тим, що 16 травня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області з заявою про призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах на підставі п. «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Однак відповідач протиправно не зарахував їй частину стажу (з 02.04.2001 до 25.06.2013) як пільговий і відмовив у призначенні пенсії. При цьому в період з 02 квітня 2001 року по 31 липня 2005 року, тобто 4 роки 4 місяці, позивач працювала у «Кіровській дирекції з ліквідації шахт компанії УДКР» гірничим диспетчером, повязаним з підземними роботами. Далі з 01 серпня 2005 року почала працювати на державному підприємстві «Луганська обласна дирекція по ліквідації збиткових вугледобувних та вуглепереробних підприємств», яке у подальшому було неодноразово реорганізоване, за професією гірничим диспетчером, повязаним з підземними роботами, та працювала там за цією професією по 25 червня 2013 року, тобто 7 років 10 місяців 25 днів. Всі вищевказані періоди роботи ОСОБА_2 підтверджуються записом у її трудовій книжці, а також уточнюючими довідками підприємства.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, надавши аналогічні пояснення.

Представник відповідача заперечив проти позову, зазначивши, що зарахувати до пільгового стажу період роботи позивача з 02.04.2001 р. по 25.06.2013 р. немає можливості, адже надані нею уточнюючі довідки не мають юридичної силі, оскільки видані підприємством, яке розташовано на території, що не контролюється органами влади України.

Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд встановив наступне.

Відповідно до п.16 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону; положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Відповідно до п. «а» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту (50-ти років), право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки ІНФОРМАЦІЯ_1 і старші після досягнення ними такого віку: 45 років 6 місяців жінки, які народилися з 1 квітня 1970 року по 30 вересня 1970 року.

Згідно з паспортом позивача, вона народилася 22.08.1970 року (а.с.8), тобто на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії (16 травня 2016 р.) їй було 45 років 8 місяців.

Згідно з розрахунком стажу, наданим відповідачем, ОСОБА_2 на момент звернення із заявою про призначення пенсії мала 23 роки 1 місяць 9 днів загального трудового стажу та 6 років 3 місяці 3 дні стажу за списком №1, при цьому спірний період роботи (з 02.04.2001 до 25.06.2013) був зарахований відповідачем до загального трудового стажу, але не був зарахований до пільгового стажу.

Таким чином, згідно з розрахунком відповідача, позивачу для призначення пенсії згідно з до п. «а» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не вистачає майже 1 рік 3 місяці пільгового стажу, при цьому спірний стаж позивача становить 7 років 10 місяців 25 днів.

При зверненні до УПФУ із заявою про призначенні пенсії позивач подала, крім інших документів, трудову книжку, а також уточнюючі довідки, видані незаконно утвореним підприємством, що розташоване на тимчасово окупованій території України.

Так, у трудовій книжці позивача містяться наступні записи, що стосуються спірного періоду:

- 02.04.2001 року прийнята гірничим диспетчером, повязаним з підземними роботами на шахті «Родіна», що ліквідується («Кіровська дирекція з ліквідації шахт компанії УДКР»);

- 31.07.2005 року звільнена по переводу до Державного підприємства «Обласна дирекція «Луганськвуглереструктуризація» у звязку з реорганізацією підприємства;

- за результатами атестації робочих місць за умовами праці по професії гірничий диспетчер підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №1 (Наказ №62 «А» від 27.04.2004);

- 01.08.2005 року прийнята гірничим диспетчером, повязаним з підземними роботами на шахті «Родіна», що ліквідується (ДП «Обласна дирекція «Луганськвуглереструктуризація»);

- 01.03.2008 року підприємство реорганізовано шляхом приєднання до Державного підприємства «Укрвуглеторфреструктуризація» й перейменоване у Відокремлений підрозділ «Луганська виконавча дирекція по ліквідації шахт»;

- за результатами атестації робочих місць за умовами праці по професії гірничий диспетчер підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №1 (Наказ №156 від 30.10.2008);

- 01.07.2010 року підприємство реорганізоване в ДП «ОД «Луганськвуглереструктуризація»;

- за результатами атестації робочих місць за умовами праці по професії гірничий диспетчер підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №1 (Наказ №32 від 28.07.2010);

- 25.06.2013 року звільнено у звязку зі скороченням штату.

Слід зазначити, що протягом усього цього часу позивач фактично працювала на шахті «Родіна», яке внаслідок неодноразових реорганізацій входила до складу різних юридичних осіб, указаних вище.

Крім того, позивач надав УПФУ уточнюючі довідки за цей період, видані «Державним унітарним підприємством Луганської Народної Республіки «Луганськвуглереструктуризація», яка відповідач правомірно не взяв до уваги, оскільки вони не мають юридичної сили у звязку з тим, що були видані незаконно створеним підприємством, яке розташоване на тимчасово окупованій території України.

Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_2 (а.с.10-13), які є і в пенсійній справі позивача, у розділі щодо спецстажу містяться відомості про наявність такого стажу за кодами «ЗПЗ013А1» і «ЗПЗ013Б1», тобто стажу, який дає право на пенсію згідно з положеннями п. «а» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», за наступні періоди: 2001 рік (3 місяці), 2002-2003 роки повністю, 2005 рік (5 місяців), 2006-2012 роки повністю, 2013 рік (5 місяців 25 днів). Тобто в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутні відомості про пільговий стаж за 9 місяців 2001 року, 7 місяців 2005 року та повністю за 2004 рік. Разом із тим, в цьому документі містяться відомості про отриману за ці періоди заробітну плату, яка не є меншою за заробітну плату протягом відповідних попередніх періодів, які зазначені як спецстаж за кодом «ЗПЗ013А1». Однак, враховуючи те, що на той момент, підприємства не несли відповідальності за неповноту подання інформації про спецстаж працівників, відсутність цієї інформації не слід розглядати як доказ відсутності самого такого стажу.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 і ОСОБА_5 підтвердили, що протягом спірного періоду позивач разом з ними працювала на шахті «Родіна» за професією гірничий диспетчер згідно з графіком роботи.

Згідно з записами в трудовій книжці ОСОБА_4 (а.с.79-81), він дійсно працював на шахті «Родіна» з 01.11.2001 р. до 01.112016 р. (відомості про найменування юридичних осіб, до яких відносилася ця шахта протягом спірного періоду, співпадають із записами в трудовій книжці позивача). Згідно з постановою Попаснянського районного суду Луганської області від 12.07.2016 року, що набрала законної сили, УПФУ в Попаснянському районі було зобовязано зарахувати періоди роботи ОСОБА_4 на шахті «Родіна» з 23.07.2002 до 31.12.2003 та з 01.08.2005 до 11.12.2014 як пільгові та зобовязано призначити пенсію за віком на пільгових умовах за ч.1 ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Відповідна інформація щодо пільгового стажу свідка міститься в розрахунку його стажу та «Індивідуальних відомостях про застраховану особу», наданих відповідачем.

Згідно із записами в трудовій книжці ОСОБА_5 (а.с.39-43), він дійсно працював на шахті «Родіна» з 02.01.2001 р. до 31.01.2014 р. (відомості про найменування юридичних осіб, до яких відносилася ця шахта протягом спірного періоду, співпадають із записами в трудовій книжці позивача). Згідно розрахунку стажу ОСОБА_5, наданий Управлінням Пенсійного фонду України в м.Лисичанську Луганської області, указаний період роботи був зарахований до пільгового стажу за Списком №1, крім 13 днів (з 16.02.2010 до 28.02.2010) і 2 місяців (з 01.01.2013 до 28.02.2013); цей розрахунок не містить відомостей щодо роботи свідка після 28.02.2013. Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу щодо свідка ОСОБА_5 указаний період указаний в розділі «Відомості по спецстажу» за кодом «ЗПЗ013А1», крім 7 місяців у 2005 році. Беручи до уваги те, що ОСОБА_5 пенсія була призначена в 2003 році з подальшим оновленням стажу з метою перерахунку розміру пенсії, суд робить закономірний висновок, що Управління ПФУ в м.Первомайську Луганської області (де він отримував пенсію) перевіряло наявність у нього пільгового стажу згідно з уточнюючими довідками підприємства (оригінал пенсійної справи залишився на тимчасово окупованій території в м.Первомайськ). Таким чином, той факт, що свідку було зараховано як пільговий стаж за Списком №1 весь 2004 р. і весь 2005 р., тоді як в «Індивідуальних відомостях про застраховану особу» відсутні відомості про спецстаж тільки за 2004 рік повністю та за 7 місяців 2005 року, підтверджує зроблений вище судом висновок, що відсутність в «Індивідуальних відомостях про застраховану особу» інформації щодо спецстажу за певний період не є належним доказом того, що відповідна особа не має такого пільгового стажу за цей період, адже підприємство могло просто не подати таку інформацію.

Оцінюючи досліджені докази, суд виходить з наступного.

Відповідно до статей 1, 3, 8 Основного Закону Україна є соціальною та правовою державою, де найвищою соціальною цінністю визнається людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека, де права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, де утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, де визнається і діє принцип верховенства права. З урахуванням цього згідно з положеннями ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Крім того, згідно з положеннями ч.3 ст.2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: … 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); … 5) добросовісно; 6) розсудливо; … 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)…».

Відповідно до ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Andrejeva v. Latvia» (п.77 рішення Великої палати ЄСПЛ від 18.02.2009 р.) стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції не накладає ніяких обмежень на свободу держави, що ратифікувала Конвенцію, приймати рішення про те, чи створювати якусь схему соціального забезпечення, або обирати тип або розмір виплат, які надаються відповідно до будь-якої такої схеми. Однак якщо в державі існують чинні законодавчі норми, що передбачають такі виплати на основі права на соціальну підтримку незалежно від того, чи обумовлені вони попередньою сплатою внесків ці норми слід вважати такими, що створюють майновий інтерес, що потрапляє в сферу дії статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції для осіб, що відповідають пропонованим до благоотримувачам вимогам.

У справі «Будченко проти України» (рішення від 24 квітня 2014 року, заява № 38677/06) ЄСПЛ також нагадав, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема, ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України» від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року тощо).

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Більше того, відповідно до ст.14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. А в ст.1 Протоколу №12 до цієї Конвенції передбачена загальна заборона дискримінації:

«1. Здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

2. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1».

Слід зазначити, що дискримінація може бути прямою (різне поводження до людей в однаковій ситуації) та непрямою (однакове поводження з людьми, незважаючи на те, дехто з них знаходиться в певній особливій ситуації).

Так, у справі «Тлімменос проти Греції» (Thlimmenos v. Greece, рішення від 06.04.2000, заява № 34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому обєктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи обєктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Аналогічний підхід закріплено в національному праві. Так, відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» формами дискримінаціє є: пряма дискримінація, непряма дискримінація, підбурювання до дискримінації, пособництво у дискримінації, утиск (ст.5). Відповідно до ст.1 цього Закону непряма дискримінація ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, обєктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Саме в такій особливій ситуації опинилася позивач у цій справі, яка працювала на підприємстві, трудові архіви якого залишилися на тимчасово окупованій території України, що унеможливлює подання будь-яких уточнюючих довідок, не дивлячись на те, що сама шахта знаходиться на території, яка контролюється органами влади України. По суті позивач, яка проживає в населеному пункті, розташованого безпосередньо на лінії зіткнення сил АТО і незаконних збройних формувань, опинилася в ситуація, яка часто є характерною для внутрішньо переміщених осіб.

Слід зазначити, що відповідач відмовляється визнати пільговий стаж позивача виключно на тій підставі, що позивач не надала уточнюючих довідок підприємства, виданих в установленому законом порядку, а надані позивачем довідки, які були видані незаконно створеною юридичною особою на тимчасово окупованій території України, відповідач не врахував як такі, що видані незаконно.

Разом із тим, статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності такої книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків. Крім того, відповідно до п.20 цього Порядку, в тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток N 5); у разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування. Відповідно до п.17 указаного Порядку за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв'язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

Відповідач не застосував жодних з указаних правових процедур підтвердження пільгового стажу та не врахував, що доступ до трудових архівів відповідного підприємства є неможливим внаслідок тимчасової окупації частини території Луганської області.

У даному випадку відповідач повинен був керуватися положеннями ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а також пунктами 1, 2, 17, 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, та перевірити наявність пільгового стажу на підставі записів у трудовій книжці (де відображені як періоди роботи, так і відомості щодо атестації робочих місць), «Індивідуальних відомостей про застраховану особу», а також показань свідків.

Зокрема, досліджені в судовому засіданні докази дозволяють прийти до однозначного висновку, що спірний період роботи має бути зарахований як пільговий за Списком №1, оскільки більша його частина підтверджується наявністю відповідної інформації щодо спецстажу в «Індивідуальних відомостях про застраховану особу» та показаннями свідків. Крім того, робота позивача повний робочий день по професії гірничого диспетчера в періоди, за які відсутня інформація по спецстажу в цих Відомостях (9 місяців 2001 року, 7 місяців 2005 року та повністю за 2004 рік), тим не менше підтверджується записами в трудовій книжці, показаннями свідків, а також інформацією про заробітну плату за ці періоди, що міститься в тих же «Індивідуальних відомостях про застраховану особу», при цьому в указані періоди позивач отримувала заробітну плату, яка була не меншою, ніж в попередні періоди, про які міститься інформація по спецстажу.

Професія «диспетчер гірничий» була передбачена як Списком №1, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України 11 березня 1994 р. № 162, так і Списком №1, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 р. № 36.

Таким чином, суд приходить до висновку, що дії відповідача по відмові в зарахуванні пільгового стажу та відмові в призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах є незаконними, оскільки не відповідають вимогам ст.ст.1, 3, 8 , 46 Конституції України, ст.ст.13, 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пунктів 1, 2, 17, 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», ст. 14 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у поєднанні зі ст.1 Першого Протоколу до неї, ст.1 Протоколу №12 до указаної Конвенції, пунктів 3, 5, 6, 8 ч.3 ст.2 КАС України.

Окремо слід відзначити, що з урахуванням того загального та пільгового стажу, який відповідач визнав, позивачеві не вистачало приблизно 1 рік 3 місяці пільгового стажу, тоді як спірний період становить 7 років 10 місяців 25 днів. За таких обставин відмова від визнання всього цього стажу лише на підставі нічим не підтверджених припущень, що позивач могла мати відпустки без збереження заробітної плати, брати участь у страйках чи з інших причин не виходити на роботу, є явно непропорційним втручанням у права позивача.

З урахуванням викладеного, позов підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч.2 ст.11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог; суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Беручи до уваги те, що позов містить вимогу про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в призначенні пенсії за віком, але не містить вимоги про визнання протиправним безпосередньо рішення відповідача про відмову позивачеві в призначенні пенсії за віком, суд з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача вважає за необхідне визнати протиправним також відповідне рішення відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 8, 11, 18, 19, 69-71, 105, 160-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Позов представника позивача ОСОБА_1 в інтересах позивача ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області про визнання неправомірними дій і зобовязання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області щодо відмови в призначенні ОСОБА_2 пенсії за віком на пільгових умовах.

Визнати протиправним рішення Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області від 26.05.2016 р. "Про відмову в призначенні пенсії за віком згідно ст. 13 «а» Закону України "Про пенсійне забезпечення" гр. ОСОБА_2".

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області зарахувати ОСОБА_2 до пільгового стажу за п. «а» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» період роботи з 02.04.2001 р. до 31.07.2005 р., з 01.08.2005 р. до 25.06.2013 р., та призначити ОСОБА_2 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. «а» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 16 травня 2016 року.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 551,20 грн. (пятсот пятдесят одна гривня 20 коп.).

Відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, постанову в повному обсязі складено 26.12.2016 року.

Постанова суду може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Попаснянський районний суд Луганської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя М.В. Мазур