Справа № 804/1783/16
Суддя: Павловський Дмитро Павлович
Дата ухвалення: 2016-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 жовтня 2016 р. справа № 804/1783/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Павловського Д.П., розглянувши у м. Дніпро в порядку письмового провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Дніпропетровській області, третя особа - Управління поліції охорони в Дніпропетровській області про стягнення одноразової грошової допомоги при звільнені та середнього заробітку за час затримки розрахунку,-
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Дніпропетровській області, третя особа - Управління поліції охорони в Дніпропетровській області, в якому, з урахуванням уточнень просить:
- стягнути з Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку з 06 листопада 2015 року по день винесення постанови виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 96 (дев'яносто шість) гривень 16 коп.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що наказом від 06 листопада 2015 року № 110 о/с його було звільнено з 06 листопада 2015 року у запас Збройних сил за пунктом 63 «з». Відповідно до п. 63 «з» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі. В порушення положень ст. 9 Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», відповідачем не здійснено виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, у зв'язку з чим позивач просить стягнути з Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Дніпропетровській області одноразову грошову допомогу при звільненні в судовому порядку. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача, середній заробіток за весь час затримки виплати при звільненні по день фактичного розрахунку відповідно зі ст. 117 Кодексу законів про працю України.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.03.2016 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити. Проти розгляду справи у порядку письмового провадження не заперечував.
Представник відповідача та третьої особи у судовому засіданні проти позову заперечував, просив у задоволенні позову відмовити. Проти розгляду справи у порядку письмового провадження не заперечував.
Частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження.
Крім того, від Управління поліції охорони в Дніпропетровській області на адресу суду надійшли заперечення на адміністративний позов, в обґрунтування яких зазначено, що на їх думку право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби мають ті особи, які набули право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», тому просив відмовити у задоволенні позову.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 працював на посаді молодшого інспектора взводу груп затримання Дніпродзержинського міжрайонного відділу Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Дніпропетровській області.
Наказом від 06 листопада 2015 року № 110 о/с позивача було звільнено з 06 листопада 2015 року у запас Збройних сил за пунктом 63 «з» та зазначено, що вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні складає 12 років 02 місяці 11 днів.
Відповідно до п. 63 «з» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.
На адресу відповідача було направлено адвокатський запит щодо розміру одноразової допомоги при звільненні позивача.
26.02.2016 року Управлінням поліції охорони в Дніпропетровській області було надано відповідь № Д-а/зап/43/23/02-2016, якої вбачається, що одноразова допомога при звільненні позивачу не нараховувалась.
Відповідно до пункту 15 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Регулювання правового становища осіб, які проходять службу в органах внутрішніх справ здійснюється відповідно до спеціального законодавства, зокрема Законів України «Про міліцію», «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ» тощо (що діяли на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з статтею 19 Закону України «Про міліцію» передбачено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.
Правовий та соціальний статус, умови проходження служби працівників міліції, розміри і порядок виплати їм грошового та пенсійного забезпечення регулюється Законом України «Про міліцію», Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №114 від 29 липня 1991 року та іншими прийнятими на їх виконання підзаконним нормативними актами.
Преамбулою до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-XII (далі Закон №2262-ХІІ) визначено, що дія цього закону поширюється, зокрема, і на працівників органів внутрішніх справ України.
Згідно частини 1 статті 9 Закону №2262-XII особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби, у зв'язку із скороченням штатів одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Зазначена норма кореспондується з пунктом 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей» (далі Порядок №393) (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до якого особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
З аналізу зазначених норм суд дійшов висновку про наявність двох обов'язкових достатніх елементів, що надають можливість здійснити позивачу виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення при звільненні. Такими елементами є: 1) наявність передбаченої другим реченням статті 9 Закону № 2262-ХІІ підстави звільнення зі служби - через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання на службі; 2) наявність вислуги 10 років і більше.
Як вбачається з матеріалів справи, вислуга років ОСОБА_5 на день звільнення в календарному обчисленні складає 12 років 02 місяці 11 днів, що підтверджується наказом № 110 о/с від 06.11.2015 року.
Наведені положення пункту 10 постанови № 393 не пов'язують виплату одноразової грошової допомоги з набуттям права на пенсію.
Статтею 9-1 Закону № 2262-ХІІ регулюється питання виплати іншого виду грошової допомоги - щомісячної, яка виплачується особам, які звільнені зі служби за віком, станом здоров'я чи у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів без права на пенсію.
Системний аналіз положень частини першої статті 9 та статті 9-1 Закону № 2262-XII дає підстави вважати, що частиною першою статті 9 цього Закону встановлені дві підстави для виплати одноразової грошової допомоги зазначеним в ній особам: які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров'я та які звільнені зі служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням за наявності вислуги 10 років і більше. Стаття 9-1 вказаного Закону не пов'язує виплату щомісячної грошової допомоги з наявністю вислуги 10 років.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що одноразова грошова допомога особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяких інших осіб, які звільнені зі служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням має разовий характер. Право на її одержання пов'язане з наявністю 10-річної вислуги та звільненням зі служби, зокрема, з указаних підстав. Тому ненабуття права на пенсію цих осіб не може нівелювати їх право на отримання зазначеної грошової допомоги за умови наявності 10 років вислуги.
Таким чином, позивач на момент звільнення зі служби набув право на нарахування та виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за повні 12 років відповідно до статті 9 Закону № 2262-ХІІ.
Так, місячне грошове забезпечення складає: 4223,91 грн. (травень 2015 року) + 2034,46 грн. (червень 2015 року) + 2706,35 грн. (липень 2015 року) + 1670,40 грн. (серпень 2015 року) + 2520,86 грн. (вересень 2015 року ) + 1710,02 грн. (жовтень 2015 року) : 6 місяців (період, за який бралося грошове забезпечення) = 2477 грн. 67 коп. (дані отримані з довідки про заробітну плату від 23 листопада 2016 року, копія якої додана до адміністративного позову).
Проте, одноразова грошова допомога позивачу виплачена не була.
Відповідно до статті 1 Кодексу законів про працю України вказаний Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Статтею 2-1 Кодексу законів про працю України визначено, що Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.
Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 116 Кодексу законів про працю України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Частиною 1 статті 117 КЗпП України зазначається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Судом встановлено, що у день звільнення позивачу не було виплачено всіх сум, що йому належать, зокрема не виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).
Згідно абз. 1, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.
Частиною 8 цього Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Так, з довідки про заробітну плату вбачається, що в вересні 2015 року позивачу нараховано грошове забезпечення у розмірі 2520,86 грн., у жовтні 2015 року - 1710,02 грн.
Так, середньоденна заробітна плата складає: 2520,86 грн. (вересень 2015 року ) + 1710,02 грн. (жовтень 2015 року) : 44 робочі дні за два місяці (22 робочі дні у вересні 2015 року та 22 робочі дні у жовтні 2015 року) = 96 грн. 16 коп.
Згідно п.20 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Судом також встановлено, що на час винесення рішення по даній справі відповідачем не здійснено виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні.
Таким чином, стягненню підлягає сума середнього заробітку за час затримки розрахунку з 06.11.2015 року по день винесення постанови, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати 96, 16 грн.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Суд згідно ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 158 - 163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Дніпропетровській області, третя особа - Управління поліції охорони в Дніпропетровській області про стягнення одноразової грошової допомоги при звільнені та середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити.
Стягнути з Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки розрахунку з 06 листопада 2015 року по день винесення постанови виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 96 (дев'яносто шість) гривень 16 коп.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Д.П. Павловський