Справа № 351/1635/16-а
Суддя: Сегін І.Р. І. Р.
Дата ухвалення: 2016-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 351/1635/16-а
Номер провадження №2-а/351/42/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року м. Снятин

Снятинський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Сегіна І.Р.,

секретаря судового засідання Маланчук С.Г.,

позивачки ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Снятині адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Снятинському районі про визнання неправомірними дій, зобовязання здійснити виплати пенсії та недоотриманої суми пенсії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом Управління Пенсійного фонду України в Снятинському районі про визнання неправомірними дій, зобовязання здійснити виплати пенсії та недоотриманої суми пенсії. В позовній заяві ОСОБА_1 вказала, що перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Снятинському районі і з 19 липня 2014 року отримує пенсію по віку відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». З 1 квітня 2015 року відповідачем припинено виплату вказаної пенсії з посиланням на вимогу Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VІІІ від 02.03.2015 року. По теперішній час вона працює на посаді начальника управління Державної казначейської служби України у Снятитнському районі Івано-Франківської області та є державним службовцем.

З діями відповідача позивач ОСОБА_1 не погоджується, вважає, що пенсія їй призначена довічно, а тому її виплата не може бути припинена в жодному випадку. Таким чином, дії відповідача вважає неправомірними, оскільки п. 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону № 213 передбачає, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до спеціальних законів, в тому числі відповідно до Закону України «Про державну службу», однак станом на 1 червня 2015 року та теперішній час спеціального закону щодо призначення всіх пенсій, в тому числі спеціальних, не прийнято. Тому просить визнати неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Снятинському районі щодо припинення виплати їй пенсії з 01 квітня 2015 року та зобовязати відповідача відновити виплату пенсії з 01 квітня 2015 року.

Позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримує, просить задовольнити, вважає, що припиненням виплати пенсії порушені його конституційні права на соціальне забезпечення, які підлягають захисту шляхом винесення судом постанови про визнання протиправними дій відповідача щодо припинення виплати позивачу пенсії та покладення зобов'язання поновити її виплату із 01 квітня 2015 року. Просить стягнути понесені ним судові витрати..

Представник відповідача управління Пенсійного фонду України в Снятинському районі Івано-Франківської області в судовому засіданні просить відмовити в задоволенні позову з огляду на те, що згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213 від 02.03.2015 року, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, визначено: «тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України»., «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», пенсія призначена відповідно до цієї статті, не виплачується. Також Законом України № 911 від 24.12.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до спеціальних законів, в тому числі відповідно до Закону України «Про держану службу». Управління на законних підставах тимчасово припинило виплату пенсії ОСОБА_1 як працюючому пенсіонеру згідно Закону України «Про державну службу», тому в задоволенні позовних вимог просять відмовити.

Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких мотивів.

Відповідно до ст.1 Конституції Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Снятинському районі Івано-Франківської області як одержувач пенсії за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням серії ААИ № 349259, виданим 10.09.2014 року.

З 1 квітня 2015 року відповідачем припинено виплату пенсії ОСОБА_1

Не погоджуючись з діями відповідача, 03.10.2016 року позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України в Снятинському районі із заявою про відновлення виплати призначеної пенсії за віком. Однак, листом № 3855/03 від 05.10.2016 року їй було відмовлено у відновленні виплати пенсії з посиланням на Закону України № 213 від 02.03.2015 року.

Відповідач, застосовуючи до спірних правовідносин Закону України № 213 від 02.03.2015 року, фактично, допустив звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод шляхом скасування та обмеження наданих державою соціальних прав, гарантій, пільг, компенсацій, які були встановлені Законами України.

Зазначене дає підстави вважати, цим порушено приписи ч. 2 та ч. 3 ст. 22 Конституції України та ч.1 ст. 58, ст. 21 та 24 Конституції України.

Статтею 22 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової, або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Пенсійне забезпечення громадян України, в тому числі порядок призначення та виплати пенсій, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення", Законом України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" та іншими нормативно-правовим актами.

Законом України № 213 (пп.2 п.12 розділу 1) внесені зміни в ст. 47 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", згідно яких: тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року:

- у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України "Про статус народного депутата України", «Про державну службу» "Про прокуратуру", «;Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Крім того, згідно п. 2 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» вказаного Закону порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (утримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Станом на 1 квітня 2015 року посада, на якій працює позивач, дійсно, давала право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», позивачка отримувала пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу", яка виплачувалась по 20.11.2014 р. 21.11.2014 р. позивачка звернулась до УПФУ в Івано-Франківській області про перехід на пенсію за віком згідно Закону України "Про загальнообовязкове пенсійне страхування" розмір виплати становив 4 246, 46 грн. і виплачувався до 01.04.2016 р. Однак, згідно закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" відповідачем було припинено виплату пенсії позивачу з 1 квітня 2015 року.

Позивача позбавлено пенсії у порушення вимог та положень:

- ст.2 Загальної Декларації Прав Людини (прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948);

- п. 2 ст. 2 та ст. 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права (прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року (ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII ( 2148-08 ) від 19.10.73року);

- ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим. 4.ХІ.1950 (Європейська конвенція про захист прав і основних свобод людини) (далі - Конвенція) в поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу з огляду на наступне.

Відповідно до ст.2 Загальної Декларації Прав Людини кожна людина повинна мати всі права і всі свободи, проголошені цією Декларацією, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового, станового або іншого становища.

Пункт 2 ст. 2 та ст. 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права передбачають, що Держави, які беруть участь у цьому Пакті, зобов'язуються гарантувати, що права, проголошені в цьому Пакті, здійснюватимуться без будь якої дискримінації щодо раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, майнового стану, народження чи іншої обставини. Держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожної людини на соціальне забезпечення, включаючи соціальне страхування.

Відповідно до роз'яснень, наведених у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі, коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткове і регламентації її положень законом.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається (Рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N 8-рп/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004).

Згідно ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи викладене, суд вважає, що діями відповідача та положеннями ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-УІІІ та ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» 911-VIII від 24.12.2015 року, якими були запроваджені тимчасові обмеження до абзацу 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо виплати пенсій, особам, які працюють на посадах державних службовців, безпосередньо порушено право позивача на соціальний захист, гарантоване ст.ст. 22,46, 58 Конституції України, ст. 14, ст.1 Першого протоколу Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», ст.2 Загальної Декларації Прав Людини, п. 2 ст. 2 та ст. 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права обмеження якого неможливе, враховуючи положення норм вище проаналізованого чинного законодавства.

Хоча Закон №213 від 02.03.2015 року та інші законодавчі акти, якими запроваджено обмеження щодо виплати пенсії не визнані в установленому порядку неконституційними, слід врахувати, що рішення Конституційного Суду України, за наслідками розгляду справи про конституційність певних положень закону, набирає чинності з моменту його постановлення та не поширюється на спірні правовідносини, що виникли до моменту його прийняття.

В даному ж випадку, позивач просить захистити його права за період. у якому відповідне рішення Конституційного Суду України про неконституційність зазначених положень закону відсутнє.

За таких обставин, суд при прийнятті рішення повинен керуватися принципом законності, закріпленим у ст. 9 КАС України, ч. 1, 4 та 6 якої передбачає, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою. У разі невідповідності нормативно-правового акту Конституції України, закону України, міжнародному договору, або іншому акту суд застосовує правовий акт, що має вищу юридичну силу. Якщо міжнародним договором, згода якого надана Верховної Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

З наведеного вбачається, що не залежно від відсутності відповідного рішення Конституційного Суду України, саме суд повинен дати правову оцінку спірним правовідносинам на основі законодавства та здійснити захист порушеного права позивача з врахуванням положень ст. ст. 3,5, 9, 11 КАС України, норм міжнародного права та урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Із системного аналізу ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-ІУ вбачається рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

За наведених обставин, суд вважає, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом винесення судом постанови про визнання протиправними дій відповідача щодо припинення виплати йому пенсії та зобовязання поновити виплату пенсії.

Згідно вимог ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Тому на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 гривень.

Керуючись ст.ст.2, 7-12, 17, 94, 158-163, 183-2, 254 КАС України, ст. ст.1, 3, 8, 19, 21-22, 24, 46, 55, 58, 64 Конституції України, ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 17 липня 1997 року, ст.2 Загальної Декларації Прав Людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, ст.ст. 2, 11, 12, 69, 71, 86, 94, 104, 158-163, 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Снятинському районі Івано-Франківської області щодо відмови у поновленні, призначеної ОСОБА_1, пенсії з 07 квітня 2016 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Снятинському районі Івано-Франківської області відновити з 07 квітня 2016 року виплату ОСОБА_1 пенсії, призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та продовжити її виплату в подальшому.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Снятинському районі Івано-Франківської області виплатити недоотриману суму пенсії з 07 квітня 2016 року та виплачувати її в подальшому.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Снятинському районі Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня його проголошення, а особам які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом 10 днів з дня отримання копії рішення, через Снятинський районний суд.

Головуючий: підпис

Суддя Снятинського районного суду Сегін І.Р.