Справа № 813/3059/16
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2016-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2016 року справа № 813/3059/16

17 год. 07 хв. зал судових засідань № 6

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

секретар судового засідання Жовковська Ю.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» про визнання протиправними дій, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до голови правління публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» ОСОБА_4, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 30.11.2016, просить суд визнати протиправними дії ПАТ «Львівобленерго» щодо відмови надати публічну інформацію відповідно до листа №132-4909 від 26.08.2016 та листа №132-5156 від 08.09.2016.

На підставі ст.52 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд 28.09.2016 допустив заміну первинного відповідача голови правління ПАТ «Львівобленерго» ОСОБА_4 належним відповідачем ПАТ «Львівобленерого» (далі ПАТ «Львівобленерго»).

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю відмови відповідача надати відповідь на запити позивача від 16.08.2016 та від 01.09.2016 про надання публічної інформації. Позивач зазначає, що ПАТ «Львівобленерого» є розпорядником публічної інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них, а, отже, наділений спеціальними правами та обовязками щодо оприлюднення та надання за запитами вказаної інформації. З огляду на наведене, позивач двічі звертався до відповідача з запитами про надання інформації щодо умов постачання електроенергії через його земельну ділянку до сусідньої земельної ділянки з прокладанням повітряної лінії електропередач. Позивач стверджує, що запитувана ним інформація відповідає ознакам публічної, оскільки вона створена відповідачем в процесі виконання повноважень, передбачених чинним законодавством на території ліцензованої діяльності і знаходиться у його володінні. Вказана інформація про умови постачання конкретної лінії електропередач заздалегідь відображена і задокументована в процесі видачі технічних умов та прийняття в експлуатацію. Крім того, на думку позивача, вказана інформація. становить суспільний інтерес. Позивач вважає, що відповідач протиправно відмовив йому в наданні публічної інформації, чим порушив вимоги Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Крім того, позивач посилається на порушення відповідачем строків, встановлених Законом України «Про доступ до публічної інформації», для надання відповіді на запит про публічну інформацію.

Позивач також просить суд стягнути на його користь з відповідача понесені судові витрати, а саме витрати на сплату судового збору та витрати на правову допомогу у розмірі 7000грн.

Відповідач подав до суду заперечення на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову. Заперечення обґрунтовані тим, що відповідач є розпорядником публічної інформації лише щодо умов постачання електричної енергії та цін на неї. Відповідач зазначив, що запитувана позивачем інформація про конкретний елемент електричної мережі, зокрема, про конкретну повітряну лінію, її технічні характеристики, охоронну зону та встановлені в ній обмеження, не відноситься до публічної інформації. Відповідач вказує, що інформація, яка стосується виключно прав та інтересів позивача як власника земельної ділянки, через яку прокладено лінію електропередач, не може становити суспільний інтерес. А тому, на думку відповідача, він правомірно відмовив позивачу в наданні такої інформації на його запити.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позовній заяві та доповненнях до неї. Просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила з підстав, наведених у письмовому запереченні та доповненнях до нього. Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю, з наступних підстав.

16.08.2016 позивач надіслав відповідачу письмовий запит про надання публічної інформації, в якому просив:

1) вказати, яка напруга подається у спірну лінію електропередач та розміри охоронної зони;

2) коли і на підставі яких документів прийнято рішення про проведення повітряної лінії електропередач через земельну ділянку по вул.Мацієвича, 23 до споруд по вул.Каганця, 30;

3) пояснити, чому проведено додаткову лінію електропередач з чужої вулиці, враховуючи можливість електропостачання з будинку по вул.Каганця, 30;

4) чому не враховано те, що земельна ділянка не належала заявнику, а її використання в його інтересах повністю унеможливлює її використання за цільовим призначенням законним власником;

5) чому не враховано відсутності згоди власника ділянки, через яку проклали повітряну лінію електропередач.

З відповіді ПАТ «Львівобленерго» від 26.08.2016 №132-4909 вбачається, що відповідач є розпорядником публічної інформації лише щодо умов постачання електричної енергії та цін на неї. Відповідач зазначив, що запитувана позивачем інформація про конкретний елемент електричної мережі, зокрема, про конкретну повітряну лінію, її технічні характеристики, охоронну зону та встановлені в ній обмеження, не відноситься до публічної інформації. А тому, відмовив позивачу в наданні такої інформації на його запит.

01.09.2016 позивач надіслав відповідачу повторний запит про надання вказаної публічної інформації.

Згідно з відповіддю ПАТ «Львівобленерго» №132-5156 від 08.09.2016 позивачу повторно відмовлено у наданні такої інформації з підстав не віднесення її до публічної.

Не погоджуючись з відмовою відповідача у наданні публічної інформації на його запити, позивач звернувся до суду з вимогою про визнання протиправними дій.

При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених вказаним Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначається Законом України «Про доступ до публічної інформації» (далі Закон України № 2939-VІ).

Відповідно до ст.1 вказаного Закону України № 2939-VІ публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених вказаним Законом.

Згідно з п.4 ч.1 ст.13 Закону України № 2939-VІ розпорядниками інформації для цілей вказаного Закону визнаються суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Суд встановив, що відповідач як природна монополія є розпорядником публічної інформації лише щодо умов постачання електричної енергії та цін на неї.

З аналізу запиту позивача про надання публічної інформації від 16.08.2016 вбачається, що він просив відповідача надати йому інформацію щодо конкретного елементу електричної мережі, зокрема, про конкретну повітряну лінію, її технічні характеристики, охоронну зону та встановлені в ній обмеження, а також про причини встановлення таких обмежень.

У п.1.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 №10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» зазначено, що публічною інформацією є відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях:

- уся інформація, що перебуває у володінні субєктів владних повноважень, тобто органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, органів влади Автономної Республіки Крим, інших суб'єктів, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання (пункт 1 частини першої статті 13 Закону України № 2939-VІ);

- інформація щодо використання бюджетних коштів юридичними особами, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим (пункт 2 частини першої статті 13 Закону України № 2939-VІ);

- інформація, пов'язана з виконанням особами делегованих повноважень суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг (пункт 3 частини першої статті 13 Закону України № 2939-VІ);

- інформація щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них, якщо йдеться про суб'єктів господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями (пункт 4 частини першої статті 13 Закону України № 2939-VІ);

- інформація про стан довкілля; якість харчових продуктів і предметів побуту; аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров'ю та безпеці громадян;

- інша інформація, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідна інформація) (частина друга статті 13 Закону України № 2939-VІ).

Суд не бере до уваги доводи позивача, що запитувана ним інформація становить суспільний інтерес, оскільки, на його думку, встановлення лінії електропередач через земельну ділянку позивача свідчить про можливість порушення прав людини та має шкідливі екологічні наслідки, виходячи з такого.

Відповідно до ст.29 Закону України «Про інформацію» інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Згідно з п.6.4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 №10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» при визначенні того, чи є суспільний інтерес в отриманні інформації, суди повинні враховувати таке.

Перелік видів інформації, що може бути предметом суспільного інтересу, не є вичерпним.

З огляду на характер суспільно необхідної інформації законодавство не надає вичерпного визначення цього поняття. Гнучкість законодавства в цьому аспекті виправдано надає судам можливість визначати, чи є конкретна інформація суспільно необхідною, з врахуванням індивідуальних обставин справи.

Таким чином, оцінюючи конкретну інформацію на предмет наявності суспільного інтересу до неї, суди повинні застосовувати певні критерії.

Так, наприклад, інформація може вважатись суспільно необхідною, якщо її поширення сприяє:

1) дискусії з питань, що хвилюють суспільство чи його частину, необхідності роз'яснення питань, які важливі для актуальної суспільної дискусії;

2) з'ясуванню та розумінню причин, які лежать в основі рішень, які приймає державний орган, орган місцевого самоврядування, його службова чи посадова особа;

3) посиленню підзвітності і підконтрольності влади суспільству загалом, у тому числі шляхом забезпечення прозорості процесу підготовки і прийняття владних рішень;

4) дієвому контролю за надходженням та витрачанням публічних коштів, розпорядженням державним або комунальним майном, розподіленням соціальних благ;

5) запобіганню розтраті, привласненню публічних коштів і майна, запобіганню незаконному особистому збагаченню публічних службовців;

6) захисту навколишнього середовища, виявленню завданої або можливої шкоди екології, обізнаності суспільства про дійсний стан довкілля та чинники, які на нього впливають;

7) виявленню ризиків для здоров'я людей, для громадської безпеки і порядку, запобігання їм та їх наслідкам;

8) виявленню шкідливих для людини наслідків діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб;

9) інформуванню про діяльність органів публічної влади (державних органів, органів місцевого самоврядування), про їхні внутрішні правила, організацію роботи тощо;

10) інформуванню про діяльність та поведінку публічних осіб, тобто осіб, які обіймають посади публічної служби та/або користуються публічними ресурсами, а також, у ширшому значенні, осіб, які відіграють певну роль у громадському житті - в політиці, економіці, мистецтві, соціальній сфері, спорті чи у будь-якій іншій сфері;

11) викриттю недоліків у діяльності органів публічної влади, їхніх працівників;

12) виявленню порушень прав людини, зловживання владою, корупційних правопорушень, неетичної поведінки публічних службовців, невиконання (чи неналежного, недбалого виконання) ними своїх обов'язків, дискримінації за будь-якою ознакою;

13) інноваціям, науковим дослідженням;

14) економічному розвитку, підприємницькій діяльності, інвестиціям;

15) виявленню фактів введення громадськості в оману.

Крім того, визначаючи те, чи є інформація суспільно необхідною, суди повинні враховувати:

1) особу запитувача. Якщо інформацію запитує журналіст або особа, яка, користуючись сучасними засобами комунікації систематично інформує суспільство про суспільні події, представник громадської організації, це є додатковим аргументом на користь наявності суспільного інтересу запитуваної інформації;

2) кількість осіб (фізичних чи юридичних), яких стосується запитувана інформація. Так, наприклад, інформація про структуру тарифу оплати комунальних послуг стосується кожного члена територіальної громади, на яку поширюється відповідне рішення. Тому чим більша кількість осіб, на чиї права, обов'язки та інтереси впливає запитувана інформація, тим більший суспільний інтерес до неї;

3) наявність суспільної дискусії на момент отримання розпорядником інформації запиту (стосується актуальної дискусії, яка ведеться, наприклад, у засобах масової інформації, парламенті чи місцевій раді);

4) час, який минув з моменту створення інформації/документа. Так, чим більше часу проходить з моменту створення інформації/документа, тим меншою, здебільшого, є потенційна шкода в розголошенні і, відповідно, тим більше перевага надається розкриттю інформації;

5) чим менша ймовірність завдання шкоди, тим більша перевага надається розкриттю інформації;

6) якщо інформація стосується публічного діяча або особи, яка претендує на зайняття публічної посади, то це додатковий аргумент на користь розкриття інформації. Така інформація може бути обмежена в доступі лише через серйозні обставини та високу ймовірність завдання істотної шкоди. Публічними діячами у цьому контексті можуть вважатись особи, які обіймають посади публічної служби (посади в державних органах, органах місцевого самоврядування) або користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Чим вищою є посада публічної служби, яку займає особа або на яку претендує особа, тим меншою є можливість обмеження доступу до інформації про неї;

7) лише дуже серйозні доводи на користь суспільного інтересу в розголошенні інформації можуть переважити можливу шкоду інтересам захисту права на невтручання в особисте життя та захисту персональних даних, коли йдеться про так звані вразливі персональні дані (дані про расове або етнічне походження, політичні, релігійні або світоглядні переконання, членство в політичних партіях та професійних спілках, засудження до кримінального покарання, а також дані, що стосуються здоров'я, статевого життя, біометричних або генетичних даних).

З наведених нормативних положень вбачається, що словосполучення «суспільний інтерес (суспільно необхідна інформація)» вживається у випадках, коли йдеться про необхідність поширення інформації з обмеженим доступом, яка впливає на права та інтереси необмеженого кола осіб.

Суд зазначає, що запитувана позивачем інформація не відноситься до інформації з обмеженим доступом. Крім того, відповідач не заперечує права позивача на отримання запитуваної інформації, а звертає увагу на обрання ОСОБА_3 неправильного способу звернення за її отриманням.

Суд також вважає, що інформація, яка стосується виключно прав та інтересів позивача як власника земельної ділянки, через яку прокладено лінію електропередач, не може становити суспільний інтерес (вважатися суспільно необхідною) в розумінні ч.2 ст.29 Закону України «Про інформацію».

Суд встановив, що запитувана позивачем інформація перебуває у володінні ПАТ «Львівобленерго» як природної монополії та стосується постачання електроенергії через конкретну лінію електропередач (коли і на підставі яких документів прийнято рішення про проведення повітряної лінії електропередач) та її технічні характеристики (напругу, розміри охоронної зони). Крім того, позивач просив надати відповідача відповідь на ряд запитань, зокрема, пояснити: 1) чому проведено додаткову лінію електропередач з чужої вулиці, враховуючи можливість електропостачання з будинку по вул.Каганця, 30; 2) чому не враховано те, що земельна ділянка не належала заявнику, а її використання в його інтересах повністю унеможливлює її використання за цільовим призначенням законним власником; 3) чому не враховано відсутності згоди власника ділянки через яку проклали повітряну лінію електропередач.

Водночас, суд враховує, що не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобовязаний нею володіти. Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією, висловленою у п.1.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 №10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації».

Суд не бере до уваги доводи позивача про те, що вказана інформація заздалегідь відображена і задокументована в процесі видачі технічних умов та прийняття в експлуатацію. Адже, як вбачається зі змісту поставлених позивачем запитань, він, зокрема, вимагає надати йому інформацію про умови прийняття рішень, про підстави, з яких відповідач вчиняв (чи не вчиняв) певні дії. Так, для надання відповіді на запит позивача від 16.08.2016 відповідачу необхідно вчинити певні дії по підбору, обробці та наданню інформації, яка б відповідала поставленим у запиті питанням, оскільки для його задоволення необхідно дослідити та встановити всі запитувані обставини щодо конкретної лінії електропередач.

З огляду на наведене, суд вважає, що запитувана позивачем інформація за своєю природою не містить ознак публічної, а тому, не може бути надана в порядку, передбаченому Законом України № 2939-VІ.

Суд також звертає увагу на те, що Закон України № 2939-VІ передбачає два види інформаційних відносин, на які його положення не поширюються: відносини щодо отримання інформації суб'єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій та відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що запит позивача від 16.08.2016 про надання публічної інформації є фактично зверненням (заявою, клопотанням) про надання інформації згідно із Законом України «Про звернення громадян».

Суд також враховує, що запитувана позивачем інформація надана йому у відповіді на адвокатський запит ОСОБА_1 від 17.11.2016, відповідно до ст.24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (а.с.144).

Разом з цим, суд вказує на те, що одержавши запит на інформацію, який подано згідно із Законом України № 2939-VІ, проте який за своїм змістом є зверненням громадянина відповідно до Закону України «Про звернення громадян», розпорядник інформації повинен відмовити у задоволенні такого запиту через невідповідність його предмета вимогам закону (пункт 2 частини пятої статті 19, пункт 4 частини першої статті 22 Закону України № 2939-VІ), та з урахуванням принципів добросовісності і розсудливості розглянути запит за Законом України «Про звернення громадян» (п.3.4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 №10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації»).

З аналізу відповідей ПАТ «Львівобленерго» на запит позивача, викладених у листах №132-4909 від 26.08.2016 та №132-5156 від 08.09.2016, вбачається, що відповідач правомірно відмовив ОСОБА_3 у наданні інформації з тих підстав, що вона не відноситься до публічної. Проте, всупереч вимогам добросовісності і розсудливості ПАТ «Львівобленерго» не розяснило позивачу можливість розгляду його звернення відповідно до Закону України «Про звернення громадян» та відповідно не розглянуло його запит згідно з нормами вказаного Закону.

Суд також звертає увагу на порушення відповідачем строків розгляду запитів позивача про надання публічної інформації.

Відповідно до ч.1 ст. 20 Закону України № 2939-VІ розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту. При вирішенні питання, в який момент часу цей обов'язок вважається виконаним у разі пересилання відповіді на запит поштою, суди повинні за аналогією застосовувати положення частини дев'ятої статті 103 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), за яким під таким моментом мається на увазі здача документа на пошту; реєстрація відповіді на запит як вихідного документа у системі діловодства розпорядника інформації не є моментом завершення перебігу згаданого строку. Якщо відповідь на запит здається на пошту разом з іншою кореспонденцією того ж виду та категорії, належним і допустимим доказом відправлення такого запиту є список згрупованих поштових відправлень із відміткою працівника зв'язку про його прийняття (пункт 66 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270).

Суд встановив, що запит ОСОБА_3 про надання публічної інформації надійшов на адресу ПАТ «Львівобленерго» 18.08.2016, про що свідчить відмітка канцелярії про реєстрацію вхідної кореспонденції №038 від 18.08.2016 (а.с.152). А тому, враховуючи те, що 20, 21 серпня вихідні дні, а 24 серпня святковий, відповідь на запит позивача необхідно було надати до 26.08.2016. Як вбачається з листа відповідача за №132-4909 він скерований позивачу саме 26.08.2016. Проте, згідно з штемпелем на поштовому конверті, в якому вказана відповідь надсилалась позивачу, проставлена дата 29.08.2016 (а.с.17). Вказаний факт свідчить про те, що відповідь на запит позивача здана на пошту саме 29.08.2016. З урахуванням розяснень, наведених у п.9.5 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 №10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації», обовязок надання відповіді на запит на публічну інформацію вважається виконаним в момент здачі вказаної відповіді на пошту.

З огляду на наведене, суд вважає, що відповідач розглянув запит ОСОБА_3 про надання публічної інформації від 16.08.2016 з порушенням строків, встановлених ст. 20 Закону України № 2939-VІ, а також з порушенням вимог добросовісності і розсудливості не розяснив позивачу можливості розгляду його звернень відповідно до Закону України «Про звернення громадян» та не розглянув такі в порядку, визначеному вказаним Законом.

Таким чином, суд дійшов до висновку про протиправність дій відповідача ПАТ «Львівобленерго» при відмові надати позивачу ОСОБА_3 публічну інформацію відповідно до листів №132-4909 від 26.08.2016 та №132-5156 від 08.09.2016.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положення ст. 9 КАС України передбачає, що суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_3 до ПАТ «Львівобленерго» про визнання протиправними дій необхідно задовольнити повністю.

При вирішенні питання про стягнення з відповідача витрат на адвокатські послуги в розмірі 7000,00грн., суд враховує таке.

Відповідно до ст.90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. У разі звільнення сторони від оплати надання їй правової допомоги витрати на правову допомогу здійснюються за рахунок Державного бюджету України. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно з ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У відповідності до положень Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» компенсації підлягають витрати на правову допомогу, пов'язані з участю особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, натомість, витрати, пов'язані з підготовкою позовної заяви для подання до суду, аналізом відповідних нормативно-правових актів, підготовкою апеляційної скарги, інших матеріалів для подання до апеляційного суду, несе сама сторона.

Верховний Суд України у постанові від 01.10.2002 № 36/63 визначив умови, за яких стороні сплачуться судові витрати за участь адвоката при розгляді справи, а саме: кошти сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались; їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Позивач надав суду договір про надання адвокатських послуг від 09.09.2016 №0909, адвокатом ОСОБА_1 (а.с.133), а також акти здачі-приймання послуг від 28.11.2016 та від 15.12.2016 (а.с.134, 167), які підтверджують факт надання вказаним адвокатом позивачу адвокатських послуг тривалістю 14 годин за ціною 500грн./год. на загальну суму 7000грн. Крім того, у вказаних актах описуються надані послуги, вказується вид послуги, обсяг, час, затрачений адвокатом для її надання тощо.

Оплата позивачем за отримані адвокатські послуги підтверджується квитанціями ГРУПАТ КБ «Приватбанк» від 28.11.2016 на суму 4500 грн. (а.с.135), від 20.12.2016 на суму 2500грн. (а.с.168) та відповідними рахунками, виставленими адвокатом ОСОБА_1 У вказаних квитанціях призначення платежу зазначене як «надання послуг адвоката за договором №0909 від 09.09.2016 у справі №813/3059/16».

З огляду на наведене, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на адвокатські послуги в розмірі 7000,00грн. є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами, а тому, підлягають, задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З врахуванням наведеного, на користь позивача необхідно стягнути з публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» судовий збір у розмірі 551,20грн.

Крім цього, у судовому засіданні 30.11.2016 позивач звернувся до суду з клопотанням про зменшення позовних вимог, а саме відмовився від однієї з позовних вимог щодо зобовязання відповідача надати йому запитувану публічну інформацію. З огляду на наведене, представник позивача просив повернути позивачеві судовий збір в частині зменшених позовних вимог. Вказана заява позивача прийнята судом до розгляду та долучена до матеріалів справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду, зокрема, у разі зменшення розміру позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 7 вказаного Закону у випадках, встановлених п.1 ч.1 ст. 7, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених ч.1 ст. 7 вказаного Закону, - повністю.

Суд встановив, що позивач при поданні позовної заяви сплатив судовий збір у повному обсязі в розмірі 1102,42грн., що підтверджується квитанціями Західного ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» від 16.09.2016.

З огляду на це, суд вважає, що з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути сплачений судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 7-11, 14, 69-71, 86, 87, 94, 159, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

адміністративний позов ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» про визнання протиправними дій задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії ПАТ «Львівобленерго» щодо відмови надати ОСОБА_3 публічну інформацію відповідно до листа №132-4909 від 26.08.2016 та листа №132-5156 від 08.09.2016.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 551 (пятсот пятдесят одна) грн. 20 коп.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в сумі 7000 (сім тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 551 (пятсот пятдесят одна) грн. 20 коп.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови суду складений та підписаний 30 грудня 2016 року.

Суддя А.Г. Гулик