Справа № 2а-11002/10/2670
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2010-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

16 грудня 2010 року 13:17 № 2а-11002/10/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В при секретарі судового засідання Денисенко Ю.М., за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні адміністративну справу

за позовомфізичної особи-підприємця ОСОБА_3
до державної податкової інспекції у Голосіївському районі міста Києва
проскасування податкових повідомлень-рішень,

На підставі частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 16 грудня 2010 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини другої статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України. Під час проголошення вступної та резолютивної частин постанови сторонам розяснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту постанови, визначеного статтею 167 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Субєкт підприємницької діяльності фізична особа ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень державної податкової інспекції у Голосіївському районі міста Києва від 26.02.2008 №/0, від 26.02.2008 №/0 та від 26.02.2008 №/0.

Позовні вимоги обґрунтовано помилковістю висновків державної податкової інспекції щодо необхідності сплати податків із суми, що перевищує 500 тис.грн. - ліміт для перебування на спрощеній системі оподаткування. Нарахування позивачу податкового зобовязання з податку на додану вартість та з податку з доходів фізичних осіб, є неправомірним, оскільки Указ Президента України від 03.07.1998 №727/98 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва»не містить санкцій за перевищення обсягу виручки від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг).

Державна податкова інспекція у Голосіївському районі міста Києва проти позову заперечила та зазначила, що підставою для прийняття оскаржуваних рішень були матеріали виїзної планової документальної перевірки фінансово-господарської діяльності з питань дотримання вимог податкового законодавства позивачем. Перевіркою встановлено порушення позивачем підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», що призвело до несплати до бюджету податку на додану вартість.

Крім цього, за результатами перевірки державною податковою інспекцією у Голосіївському районі міста Києва було встановлено порушення позивачем приписів підпункту 8.2.1 пункту 8.2 статті 8, підпунктів 16.3.3 та 16.3.6 пункту 16.3 статті 16 та пунктів 9.1, 19.2 статті 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Під час судового розгляду справи в судових засіданнях оголошувалась перерва у звязку із необхідністю одержання нових доказів.

Так, через необхідність встановити наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, суд зобовязав представника позивача надати певні докази на обґрунтування позовних вимог.

Разом з тим, вимог суду позивачем не виконано, документів, які суд витребовував, позивач суду не надав.

Відповідно до положень статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України справу вирішено на підставі наявних в ній доказів.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

На підставі направлення на перевірку від 29.01.2008 №1767/17-40 державною податковою інспекцією у Голосіївському районі міста Києва проведено виїзну планову документальну перевірку з питань дотримання вимог податкового законодавства субєктом підприємницької діяльності фізичною особою ОСОБА_3 за період з 08.07.2005 по 30.09.2007.

Перевіркою встановлено порушення позивачем:

- підпункту 8.2.1 пункту 8.2 статті 8, підпункту «а»пункту 19.1 статті 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»щодо недекларування у 2007 році ОСОБА_3 своїх доходів у розмірі 894 024,00 грн.;

- підпунктів 16.3.3 та 16.3.6 пункту 16.3 статті 16 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» щодо несплати податку з доходів фізичних осіб;

- підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»щодо несплати податку на додану вартість у сумі 112 336,00 грн.

За результатами перевірки державною податковою інспекцією у Голосіївському районі міста Києва складено акт від 11.02.2008 №13/1740/НОМЕР_1 та винесені податкові повідомлення-рішення:

- від 26.02.2008 №/0, яким позивачу визначено податкове зобовязання по податку з доходів найманих працівників у сумі 18 000, 00 грн.;

- від 26.02.2008 №/0, яким позивачу визначено податкове зобовязання з податку на доходи від підприємницької діяльності у сумі 15 569,15 грн.;

- від 26.02.2008 №/0, яким позивачу визначено податкове зобовязання з податку на додану вартість у сумі 168 844,00 грн.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Запроваджуючи спрощену систему оподаткування законодавець визначив в сукупності обовязкові елементи застосування такої системи: оподаткування, облік та звітність, а також умови, за яких така система не застосовується.

Відповідно до статті 1 Указу Президента України від 03.07.1998 №727/98 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва»спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується, зокрема, для фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень.

Згідно статті 5 названого Указу у разі порушення вимог, установлених статтею 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, починаючи з наступного звітного періоду (кварталу).

Суб'єкти малого підприємництва несуть відповідальність за правильність обчислення, своєчасність подання розрахунків та сплати сум єдиного податку згідно із законодавством України.

Відповідно до підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону України «Про податок на додану вартість»особа підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку у разі, коли загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, що підлягають оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахована (сплачена, надана) такій особі або в рахунок зобов'язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300 000 гривень (без урахування податку на додану вартість).

Згідно пункту 9.3 статті 9 Закону України «Про податок на додану вартість»особи, які підпадають під визначення пункту 2.3 статті 2 цього Закону, зобов'язані зареєструватися як платник податку у податковому органі за їх місцезнаходженням (місцем проживання).

Матеріали справи свідчать, що субєкт підприємницької діяльності фізична особа ОСОБА_3 з 01.08.2005 по 30.09.2007 перебував на спрощеній системі оподаткування та був платником єдиного податку.

Перебуваючи на спрощеній системі оподаткування у 2007 році ОСОБА_3 отримав виручку від реалізації продукції у сумі 1 394 024,00 грн. За наслідками перевищення обсягу виручки для перебування на спрощеній системі оподаткування, позивач з 01.10.2007 перейшов на загальну систему оподаткування.

Відповідно до підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені законом для відповідного податкового періоду.

Згідно з пунктом 1.3 статті 1 названого Закону платник податку - особа, яка згідно з цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку,

що сплачується покупцем, або особа, яка імпортує товари на митну територію України.

При цьому, суд погоджується з доводами державної податкової інспекції, що у звязку з перевищенням допустимої норми 500 тис.грн., сума перевищення оподатковується на загальних підставах, а тому податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Голосіївському районі міста Києва від 26.02.2008 №/0, є обґрунтованим. Отже позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Не підлягають також задоволенню позовні вимоги в частині визнання нечинними податкових повідомлень-рішень державної податкової інспекції у Голосіївському районі міста Києва від 26.02.2008 №/0, від 26.02.2008 №/0.

Згідно з пунктом 22.10 статті 22 Прикінцевих положень Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»визнано таким, що втратив чинність Декрет Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №13-92 «Про прибутковий податок з громадян», крім розділу IV у частині оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю, який застосовується з урахуванням положень пункту 9.12 статті 9 цього Закону та діє до набрання чинності спеціальним законом з питань оподаткування фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності.

Відповідно до статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян»оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

Згідно з приписами підпункту 9.12.1 пункту 9.12 статті 9 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»оподаткування доходів, отриманих фізичною особою від продажу нею товарів (надання послуг, виконання робіт) у межах її підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також фізичною особою, яка сплачує ринковий збір, здійснюється за правилами, встановленими спеціальним законодавством з цих питань, з урахуванням норм цього пункту.

Підпунктом 9.12.2 названого пункту передбачено, що якщо фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності або фізична особа, яка сплачує ринковий збір, отримує інші доходи, ніж визначені у підпункті 9.12.1 цього пункту, то такі доходи оподатковуються за загальними правилами, встановленими цим Законом для платників податку, що не є такими суб'єктами підприємницької діяльності.

Відповідно до підпунктів «а»та «в»пункту 19.1 статті 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»платники податку зобов'язані:

- вести облік доходів і витрат у обсягах, достатніх для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі коли такий платник податку зобов'язаний цим Законом подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податковий кредит. Форми такого обліку та порядок його ведення визначаються центральним податковим органом за узгодженням з комітетом Верховної Ради України, відповідальним за проведення податкової політики;

- подавати декларацію за встановленою формою у визначені строки у випадках, коли згідно з нормами цього Закону таке подання є обов'язковим; на вимогу податкового органу та у межах його компетенції, визначеної законодавством, пред'являти документи і відомості, пов'язані з виникненням доходу або права на отримання податкового кредиту, обчисленням і сплатою податку, та підтверджувати необхідними документами достовірність відомостей, зазначених у декларації з цього податку.

Суд погоджується з доводами державної податкової інспекції, що у звязку з перевищенням допустимої норми 500 тис.грн., сума перевищення оподатковується на загальних підставах відповідно до підпункту 9.12.2 пункту 9.12 статті 9 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Крім того, в акті перевірки зафіксовано, що субєктом підприємницької діяльності фізичною особою ОСОБА_3 не утриманий податок з доходів фізичних осіб з доходу, отриманого фізичною особою ОСОБА_4 як додаткове благо у вигляді повернення коштів на суму 40 000,00 грн., адже ОСОБА_4 не надавав у позику ОСОБА_3 відповідних коштів.

Відповідно до підпунктів 16.3.3. та 16.3.6 пункту 16.3 статті 16 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»фізична особа, відповідальна згідно з вимогами цього Закону за нарахування та утримання податку, сплачує (перераховує) його до відповідного бюджету:

у випадку, коли така фізична особа є податковим агентом, - за місцем реєстрації у податкових органах;

в інших випадках - за її податковою адресою.

Відповідальність за своєчасне та повне перерахування сум податку до відповідного місцевого бюджету несе фізична особа у випадках, визначених законом.

Відповідно до пункту 1.3 Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 10.08.2005 №327 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.08.2005 за № 925/11205, із змінами та доповненнями, акт перевірки це службовий документ, який стверджує факт проведення невиїзної документальної або виїзної планової чи позапланової перевірки фінансово-господарської діяльності суб'єкта господарювання і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктами господарювання.

Позивачем на спростування висновків акту перевірки відповідних доказів суду не надано.

Здійснюючи донарахування податку з доходів фізичних осіб, державною податковою інспекцією застосовано ставку оподаткування, визначену пунктом 7.1 статті 7 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», яка встановлювалась на рівні 15 відсотків від об'єкта оподаткування.

Враховуючи, що позивачем не спростовано відсутність порушень податкового законодавства, а також те, що державною податковою інспекцією доведено правомірність винесених податкових повідомлень-рішень від 26.02.2008, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 2 зазначеного Кодексу передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінивши докази, які є у справі, суд прийшов до висновку про правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, а тому позов задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.В. Літвінова

Повний текст постанови складено 21.12.2010