Справа № 826/294/16
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2016-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 грудня 2016 року письмове провадження № 826/294/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві, треті особи Кабінет Міністрів України, Держава судова адміністрація України про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача, в якому просили суд:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації в місті Києві щодо невиплати позивачам заробітної плати за період з 01.05.2015 по 01.12.2015 відповідно до абз. 2 ч.1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції закону « Про забезпечення права на справедливий суд»;

- зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації в місті Києві нарахувати та виплати позивачам заробітну плату за період з 01.05.2015 по 01.12.2015 відповідно до посадового окладу встановленого абз. 2 ч.1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції закону «Про забезпечення права на справедливий суд» з урахуванням проведених виплат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі є працівниками апарату суду, працюють на посадах помічників суддів. У зв'язку із внесеними до законодавства України змінами, відповідно до ч.2 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» позивачі мали отримувати заробітну плату, виходячи із посадового окладу, який обчислювався як 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду із застосуванням коефіцієнту 1,3. Разом з тим, відповідач нараховував позивачам та виплачував заробітну плату за період з 01.05.2015 по 01.12.2015 в меншому розмірі, що не відповідав ч.2 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Це в свою чергу потягло невірне нарахування і виплату надбавок за вислугу років, передбачені Законом України «По державну службу».

Відповідач проти позову заперечив, посилався на те, що він не мав повноважень здійснювати видатки, які не були закладені у Державному бюджеті України на відповідний рік, а виплатив заробітну плату в межах затвердженого фонду оплати праці відповідно до Закону України «Про державну службу» та постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратур, судів та інших органів», тому просив суд у позові відмовити.

Третя особа - Кабінет Міністрів України надала пояснення, згідно з якими оплата праці працівників апарату суду врегульована постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратур, судів та інших органів». Після прийняття Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» 02.03.2015 були внесені зміни до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» , відповідно до яких Верховна Рада України розширила застосування п.9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», тому має застосуватися саме останній закон.

Крім того, необхідним у регулюванні суспільних відносин є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. На підтвердження вказаного доводу третя особа навела рішення Європейського суду з прав людини у справі Великода проти України, Ейрі проти Ірландії, Кйартан Асмундсон проти Ісландії. В цих рішеннях Європейський суд визнав прийнятним зменшення державою соціальних виплат у зв'язку із фінансовими труднощами, з якими вона зіткнулася. Також третя особа послалася на рішення Конституційного Суду України від 08.10.2008 № 20-рп/2008, в якому суд вказав, що види і розміри соціальних послуг та виплат потерпілим встановлюються державою з урахуванням її фінансових можливостей.

У зв'язку з цим третя особа просила суд у позові відмовити.

Під час розгляду справи позивачі збільшили позовні вимоги, в яких просили суд:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві щодо невиплати позивачам заробітної плати за період з 26.10.2014 по 31.03.2015 відповідно до частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру»;

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації в місті Києві щодо невиплати позивачам заробітної плати за період з 01.05.2014 по 31.12.2015 відповідно до абз. 2 ч.1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону «Про забезпечення права на справедливий суд»;

- зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві нарахувати та виплати позивачам заробітну плату за період з 26.10.2014 по 31.03.2015 відповідно до посадового окладу встановленого частиною першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру»;

- зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві нарахувати та виплати позивачам заробітну плату за період з 01.05.2015 по 31.12.2015 відповідно до посадового окладу встановленого абз. 2 ч.1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону «Про забезпечення права на справедливий суд» з урахуванням проведених виплат.

Збільшені і викладені в остаточній редакції позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.10.2014 був прийнятий Закон України «Про прокуратуру», пунктом 5 Прикінцевих положень якого внесено зміни до ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та доповнено її новим абзацом другим, відповідно до якого розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду; посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців. Зазначені зміни набрали чинності 26.10.2014.

Розглянувши адміністративний позов та додані до нього докази, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, керуючись ч.6 ст.128 КАС України, суд встановив:

Позивачі є державними службовцями та працюють в Деснянському районному суді м. Києва на посадах помічників суддів.

14.10.2014 був прийнятий Закон України «Про прокуратуру», пунктом 5 Прикінцевих положень якого внесено зміни до ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та доповнено її новим абзацом другим, відповідно до якого розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду; посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців. Зазначені зміни набрали чинності 26.10.2014.

Тобто з 26.10.2014 посадові оклади позивачів мали бути перераховані відповідно до вказаного вище розрахунку, виходячи з посадового окладу судді, з урахуванням коефіцієнту 1,3.

У період з 26.10.2014 по 31.03.2015 відповідач виплачував позивачам заробітну плату у попередньому розмірі, без урахування наведених вище змін.

28.03.2015 набрав чинності Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд», яким було внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції закону «Про забезпечення права на справедливий суд» - розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду. Посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 88-р від 24.02.2003 «Про віднесення посад працівників апарату судів загальної юрисдикції до відповідних категорій посад державних службовців» а саме п.п. «в» п.п.5 п.1 посади помічника голови, помічника заступника голови, помічників суддів місцевих судів; посади заступника керівника апарату, начальника відділу, головних спеціалістів, старших консультантів, головного бухгалтера місцевих судів; посади працівників апарату віднесені до п'ятої категорії посад державних службовців.

Відповідно до ч. з ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Згідно ч. 3 ст. 8 Закону України «:Про Державний бюджет України на 2015 рік» у 2015 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня становила - 1 218 гривень, з 1 вересня -1 378 гривень.

Тому, посадовий оклад судді місцевого суду в період з 01.05.2015 по 01.09.2015 становив - 12 180 грн., в період з 01.09.2015 по 01.12.2015 - 13 780 грн.

Згідно із внесеними законодавцем змінами посадовий оклад працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців мав становити в період з 01.05.2015 по 01.09.2015 - 3 654 грн., а в період з 01.09.2015 по 01.12.2015 - 4 134 грн. А з урахуванням коефіцієнту 1,3 посадовий оклад позивачів мав становити в період з 01.05.2015 по 01.09.2015 - 4 750 грн. 20 коп., в період з 01.09.2015 по 01.12.2015 - 5 374 грн. 20 коп.

Сторони у справі не заперечують проти того, що заробітна плата позивачам нараховувалась і виплачувалась без урахування наведених вище змін чинного законодавства.

Спір між сторонами стосується саме правомірності нарахування позивачам посадового окладу та інших складових заробітної плати, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного штатним розписом суду, без врахування положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" із змінами, внесеними Законом України «Про прокуратуру», та Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд».

Аналізуючи доводи наведені сторонами у справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч.1 та 4 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Обрана позивачами вільно праця пов'язана із проходженням ними державної служби в апараті суду на посадах помічників суддів.

Згідно зі ст. 33 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ (чинного на момент виникнення та реалізації спірних відносин) оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.

Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Посадові оклади державних службовців установлюються залежно від складності та рівня відповідальності виконуваних службових обов'язків.

Доплата за ранг провадиться відповідно до рангу, присвоєного державному службовцю.

Надбавка за вислугу років виплачується державним службовцям щомісячно у відсотках до посадового окладу з урахуванням доплати за ранг і залежно від стажу державної служби у таких розмірах: понад 3 роки - 10, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків.

Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Тобто, держава виступивши замовником на проходження державної служби, запропонувала певні умови з оплати праці під час перебування на такій службі.

Намір держави покращити умови оплати праці державних службовців, зокрема працівників апарату суду, втілився у внесенні змін до законодавчих актів та встановленні більшого розміру посадового окладу, який має застосуватися при обчисленні таким особам заробітної плати.

При цьому, держава, прийнявши наведені вище законодавчі акти - Закон України «Про прокуратуру» та Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд», передбачаючи, що такі покращення умов оплати раці працівникам апарату суду потребуватимуть додаткових видатків із Державного бюджету України, зобов'язала відповідні органи державної влади у визначені строки вжити необхідних заходів для забезпечення реалізації внесених змін. Зокрема, відповідно до пункту 13 розділу ХІІІ Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 14.10.2014 Кабінету Міністрів України:

1) у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону:

привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом;

забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом;

2) у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою:

забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на діяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у розмірі, необхідному для забезпечення здійснення ним своїх повноважень;

забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Як видно, держава передбачила чіткі механізми можливості реалізації оплати праці працівникам апарату суду в більшому розмірі. Водночас, право позивачів на отримання заробітної плати у більшому розмірі, виходячи з нових посадових окладів, не було реалізовано через бездіяльність відповідальних за це органів державної влади з посиланням на відсутність відповідного фінансування та можливість зменшувати соціальні виплати у зв'язку із скрутним матеріальним становищем держави.

Надаючи правову вказаним вище обставинам та доводам третьої особи стосовно права держави зменшувати соціальні виплати у зв'язку із фінансовими труднощами держави, аргументованим наведеними раніше рішеннями Європейського суду з прав людини і Конституційного Суду України, суд звертає увагу, що в даному випадку має місце інша ситуація.

По-перше, відповідно до Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР 9.10.1973 №2148, чинного на підставі п.1 розділу XV Конституції України, передбачено наступне.

У ст.4 держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають, що відносно користування тими правами, що їх та чи інша держава забезпечує відповідно до цього Пакту, дана держава може встановлювати тільки такі обмеження цих прав, які визначаються законом, і лише остільки, оскільки це є сумісним з природою зазначених прав, і виключно з метою сприяти загальному добробуту в демократичному суспільстві.

У ст.6 Пакту вказано, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується, і зроблять належні кроки до забезпечення цього права.

Заходи, яких повинні вжити держави-учасниці цього Пакту з метою повного здійснення цього права, включають програми професійно-технічного навчання і підготовки, шляхи і методи досягнення продуктивної зайнятості в умовах, що гарантують основні політичні і економічні свободи людини.

У ст.7 Пакту зазначено, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці, включаючи, зокрема:

а) винагороду, що забезпечувала б як мінімум усім трудящим:

і) справедливу зарплату і рівну винагороду за працю рівної цінності без будь-якої різниці, причому, зокрема, жінкам повинні гарантуватись умови праці, не гірші від тих, якими користуються чоловіки, з рівною платою за рівну працю;

іі) задовільне існування для них самих та їхніх сімей відповідно до постанов цього Пакту;

b) умови роботи, що відповідають вимогам безпеки та гігієни;

с) однакову для всіх можливість просування по роботі на відповідні більш високі ступені виключно на підставі трудового стажу і кваліфікації;

d) відпочинок, дозвілля і розумне обмеження робочого часу та оплачувану періодичну відпустку так само, як і винагороду за святкові дні.

У ст.9 Пакту вказано, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожної людини на соціальне забезпечення, включаючи соціальне страхування.

З наведеного випливає, що соціальні права людини і громадянина включають трудові права та право на соціальний захист. Аналогічне розмежування йде і в Конституції України у статтях 43 та 46 відповідно.

Зокрема, відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У зв'язку з цим некоректним є наведення третьою особою рішень Європейського суду з прав людини у справі Величко проти України, Ейрі проти Ірландії та Кйартан Асмудсон проти Ісландії, як аргументу, який також підтриманий відповідачем у справі, для відмови у задоволенні позову. Такий висновок суду пояснюється, по-перше, іншим контекстом правовідносин у справі Величко проти України, а по-друге, ненаданням третьою особою належного перекладу тих рішень Європейського суду з прав людини, постановлених проти інших, ніж Україна держав. Аналогічне стосується і відповідного рішення Конституційного Суду України, яке згадувалося вище у доводах третьої особи.

Тому, оскільки органи державної влади, які уособлюють в собі державу, належним чином не виконали покладених на них завдань, то це не може бути приводом для поширення на вказану обставину висловленого Європейським судом з прав людини міркування про фінансові труднощі держави, з якими вона зіткнулася, як на привід для невжиття заходів з реалізації вимог в даному випадку Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в частині оплати праці працівників апарату суду. Крім того, наявність фінансових труднощів у державі має бути належним чином у офіційний спосіб встановлена. В даному випадку ні відповідачем, ні третьою особою не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування у держави Україна фінансових труднощів, що унеможливили реалізацію вимог закону в частині оплати праці працівникам апарату суду відповідними органами держави. При цьому, суд враховує положення постанови Верховної Ради України від 21 травня 2015 року N 462-VIII "Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод" схвалено Заяву Верховної Ради України про відступ від окремих зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України. Однак, як видно з наведеного, держава Україна не відступала від взятих на себе зобов'язань за Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, передбачені статтями 4,7,6. Тому, звуження прав позивачів, зважаючи на вказану вище постанову Верховної Ради України, є також необґрунтованим.

Одночасно, суд звертає увагу, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.07.2015 у справі №826/4982/15, залишеною без змін Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2015, було визнано протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо невнесення змін до постанови від 09.03.2006 №268.

Разом з тим, Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України у аналогічних за змістом спірних відносин у постановах від 12.07.2016 у справі №820/4648/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986558) та від 13.07.2016 у справах №820/4653/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986554), №818/3372/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986562) зроблено правовий висновок про те, що оскільки з 26.10.2014 по 09.09.2015 Кабінетом Міністрів України зміни до постанови №268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а законами України від 16.01.2014 №719-VІІ "Про Державний бюджет України на 2014 рік" та №80-VІІІ видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону №2453-VІ, частини першої статті 147 Закону №2453-VІ (у редакції з 28.03.2015) не передбачено, відповідач як головний розпорядник бюджетних коштів не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Водночас абзац другий частини першої наведеної статті встановлює, що суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд відступає від правової позиції, викладеної у наведених вище постановах Верховного Суду України, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 за заявою №31443/96 у справі "Броньовський проти Польщі" зазначив, що принцип верховенства права зобов'язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя.

Крім того, згідно з частиною шостою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів" (рішення у справах "Амюр проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції"). "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 у справі Ганс-Адам ІІ проти Німеччини"). "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копецький проти Словаччини").

У даному випадку легітимні сподівання позивачів на отримання заробітної плати у більшому розмірі передбачені чинними нормами Законів України, тобто вони є конкретними. Таким чином на них поширюється режим «існуючого майна».

Крім того, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 24.04.2015 за заявою №38667/06 у справі "Будченко проти України" наголосив, що відсутність механізму реалізації законодавчого положення становить втручання у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції (пункт 39). А у рішенні від 10.03.2011 у справі "Сук проти України" (заява №10972/05) - вказав, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (пункт 23).

У даному випадку мова йде не про додаткові доплати, а про оплату праці певної категорії державних службовців у встановленому Законом розмірі.

У пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Кечко проти України" зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Так само, Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007).

Зокрема, у рішенні від 09.07.2007 №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

До того ж, Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, доплат, надбавок до них (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі №21-399во10, від 07.12.2012 у справі №21-977во10, від 03.12.2010 у справі №21-44а10).

Підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України "Про прокуратуру", так само, як і підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", Кабінету Міністрів України не надано права на визначення чи корегування розміру посадового окладу працівників апаратів судів, а лише вказано на необхідність приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність із зазначеними законами. У зв'язку з цим, зміна порядку застосування посадового окладу при обчисленні заробітної плати, в даному випадку помічникам суддів, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 №644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" свідчить про вихід Кабінетом Міністрів України за межі своїх повноважень, адже розмір посадового окладу працівника апарату суду визначено безпосередньо у Законі.

Виходячи з правової позиції, наведеної в постанові Верховного Суду України від 22.05.2013 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 31701325), та висловленої Європейським судом з прав людини в рішенні від 08.11.2005 у справі "Кечко проти України", право позивачів на визначену Законом заробітну плату підлягає реалізації і захисту незважаючи на те, що законами про Державний бюджет України видатків на ці потреби не було передбачено.

Положення Бюджетного кодексу України та законів України "Про державну службу" і Закону України «Про оплату праці» не мають вищої юридичної сили при визначенні розміру оплати праці працівників апарату місцевих судів, оскільки означене питання урегульовано Законом України "Про судоустрій і статус суддів", що містить спеціальні норми з питань оплати праці працівників апарату місцевих судів.

Конституційний Суд України, ухвалюючи Рішення від 09.07.2007 №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян), звернув увагу Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України на необхідність додержання положень статей 1, 3, 6, 8, 19, 22, 95, 96 Конституції України, статей 4, 27, частини другої статті 38 Бюджетного кодексу України при підготовці, прийнятті та введенні в дію закону про Держбюджет. Зокрема, Конституційний Суд України зазначив, що "зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає статтям 1, 3, частині другій статті 6, частині другій статті 8, частині другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 1 частини другої статті 92, частинам першій, другій, третій статті 95 Конституції України" (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини).

У Рішенні від 22.05.2008 № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) Конституційний Суд України вказав, що Конституція України не надає закону про Держбюджет вищої юридичної сили стосовно інших законів. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об'єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони.

Статтею 75 Конституції України визначено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

За приписами статті 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України, окрім іншого, належить прийняття законів.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що у разі відсутності у держави в особі її уповноважених органів механізму реалізації певного положення закону таке положення може бути скасоване, змінене або відтерміноване щодо часу набрання ним чинності, однак, лише шляхом прийняття відповідного закону Верховною Радою України.

Так, у спірних відносинах положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" залишались чинними з моменту введення їх в дію, жодні підстави для відтермінування їх реалізації не можуть бути визнані судом прийнятними. Таким чином, невиплата позивачам заробітної плати у розмірі, гарантованому Законом, у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та за практикою Європейського Суду з прав людини становить втручання у право позивача на мирне володіння майном.

Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд дійшов висновку, що заробітна плата позивачів у період з 26.10.2014 по 31.03.2015 та з 01.05.2015 по 31.12.2015 мала розраховуватись виходячи з посадового окладу, визначеного частиною 1 статті 144 та абзацом другим частини першої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд".

Приймаючи до уваги встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими врегульовано спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Керуючись ст. 2, 7, 17, 94, 158, ч.3 ст. 160, 161, 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві щодо невиплати заробітної плати за період з 26.10.2014 по 31.03.2015 відповідно до частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру» ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації в місті Києві щодо невиплати заробітної плати за період з 01.05.2014 по 31.12.2015 відповідно до абз. 2 ч.1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону «Про забезпечення права на справедливий суд» ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві нарахувати та виплати заробітну плату за період з 26.10.2014 по 31.03.2015 відповідно до посадового окладу встановленого частиною першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру» ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві нарахувати та виплати заробітну плату за період з 01.05.2015 по 31.12.2015 відповідно до посадового окладу встановленого абз. 2 ч.1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону «Про забезпечення права на справедливий суд» з урахуванням проведених виплат ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7.

Копії постанови направити (вручити) сторонам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження

Суддя Р.О. Арсірій