Справа № 809/1491/16
Суддя: Гундяк В.Д.
Дата ухвалення: 2016-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
"06" грудня 2016 р. № 809/1491/16
11 год. 10 хв. м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого - Гундяка В.Д.
при секретарі Бунич Т.В.,
за участю: представника позивача ОСОБА_1,
представника відповідача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Долинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-
ВСТАНОВИВ:
07.11.2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся з адміністративним позовом до Долинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.
Позовні вимоги мотивовані тим, що оскаржуване рішення прийняте відповідачем без достатніх підстав та всупереч вимогам чинного законодавства, так як майно позивача, на яке нараховано податок, не є обєктом оподаткування в силу приписів п.266.2.2 ст.266 ПКУ.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесене податковим органом безпідставно. Зазначив, що у власності ФОП ОСОБА_3 знаходиться приміщення площею 4 038,4 кв.м., яке використовується ним для виробництва промислової продукції, на дану нерухомість податковий орган нарахував податкове зобов'язання в розмірі 49 187,71 грн. Вказав, що оскільки згідно Державного класифікатора будівель та споруд даний обєкт нерухомості є будівлею промисловості, то відповідно до положень ст.266 ПКУ вищезгадане приміщення не є обєктом оподаткування. Тому вважає, що в Долинської оДПІ не було законних підстав для нарахування податкового зобовязання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Просив позов задовольнити повністю.
Представник відповідача позов не визнав з мотивів, наведених у письмовому запереченні. Вказав, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за позивачем на праві приватної власності зареєстровано нежитлове приміщення загальною площею 4 038,4 м.кв. Суду пояснив, що Податковим кодексом України, а саме пп. «є» п.266.2.2 ст.266 підставу для звільнення від оподаткування визначено належність будівлі промисловості виключно промисловим підприємствам. Звернув увагу суду на те, що оскільки позивач є фізичною особою-підприємцем, то положення пп. «є» п.266.2.2 ст.266 ПКУ на нього не поширюються. З огляду на вищевикладене вважає, що оскаржуване рішення прийняте Долинською оДПІ у відповідності до положень чинного законодавства. Просив у задоволенні позову відмовити.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав.
В судовому засіданні встановлено, що 16.03.2015 року ОСОБА_3 зареєстрував на праві приватної власності нежитлове приміщення загальною площею 4 038,4 м.кв. за адресою: Івано-Франківська область, Долинський район, м. Долина, вул. Обліски, 36 (а.с.26).
Позивач, як фізична особа-підприємець здійснює в даному приміщенні виробництво товарів харчування.
Дана обставина відповідно до ч.3 ст.72 КАС України доказуванню не підлягає як така, що не заперечується сторонами і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цієї обставини та добровільності її визнання.
24.06.2016 року Долинською оДПІ сформовано податкове повідомлення-рішення за №1559-13, яким позивачу визначено податкове зобовязання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в сумі 49 187,71 грн. (а.с. 36). При цьому, як вбачається з пояснень представника відповідача в даному випадку об'єктом оподаткування було вищевказане виробниче приміщення.
Згідно вимог п.3 ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
За наслідками судового розгляду, на підставі встановлених обставин справи, які підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, суд не може погодитись з правомірністю прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення за №1559-13 від 24.06.2016 року з огляду на нижчевикладене.
Згідно з статтею 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами з приводу визначення податкового зобов'язання, врегульовані Податковим кодексом України.
Відповідно до п.266.1.1. ст.266 ПКУ платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Згідно п. 266.2.1 та пп. «є» п.266.2.2. ст.266 ПКУ обєктом оподаткування є обєкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. Не є обєктом оподаткування в тому числі будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України зі стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» (група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості»).
З огляду на зазначене до будівель промисловості відносяться обєкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», що включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості; 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії»; 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості»; 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості»; 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості»; 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»; 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»; 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості»; 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».
Окрім того промисловими вважаються підприємства, які відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 № 530, відносяться до секцій: B «Добувна промисловість та розроблення карєрів»; C «Переробна промисловість», зокрема виробництво харчових продуктів, напоїв, тютюнових виробів, текстильне виробництво, виробництво шкіри, виробів зі шкіри та інших матеріалів,виробництво паперу та паперових виробів, поліграфічна діяльність, тиражування записаної інформації тощо; D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря»; E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами»; F «Будівництво».
Разом з тим, в Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000 обєктами класифікації є будівлі виробничого і невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення. До групи «Будівлі промислові та склади» належать будівлі промислового призначення (фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо).
Отже, на переконання суду, з метою застосування норм підпункту 266.2.2 ПК при визначенні промислових підприємств необхідно дотримуватись вимог Національного класифікатора України ДК 009:2010 та Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000.
Водночас, з системного аналізу положень ПКУ, якими врегульовані питання справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, суд приходить до висновку, що поняття «платник податку» безумовно не є тотожним поняттю «обєкт оподаткування». При цьому обєктом оподаткування є обєкт нерухомості, а не субєкт, як власник такої нерухомості. Тобто при визначенні бази оподаткування визначальними ознаками в даному випадку є саме ознаки нерухомості, а не ознаки її власника. Отже база оподаткування повинна визначатися без урахування організаційно-правової форми власника та виду здійснення підприємницької діяльності.
Поряд із цим, відповідно до положень чинного законодавства юридичні особи та фізичні особи-підприємці належать до однієї категорії учасників господарського процесу, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.
Згідно з приписами частини 2 статті 55 Господарського кодексу України суб'єктами господарювання є:
1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку;
2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.
Відповідно до ст. 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Згідно із п. 56.21 ст. 56 Податкового кодексу України, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно - правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.
Таким чином суд дійшов висновку, що у даному випадку виключення будівель промисловості, що належать на праві власності фізичній особі-підприємцю, з числа об'єктів нерухомості, які не є об'єктами оподаткування, негативно впливає на конкурентоздатність такого підприємця порівняно з юридичними особами та не забезпечує визначені Податковим кодексом України рівність усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації - забезпечення однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу.
При цьому, суд вважає, що норма пп.«є» п.266.2.2. ст.266 ПКУ в порушення основоположного принципу єдиного підходу до встановлення податків і зборів, передбаченого пп.4.1.11 п.4.1 ст.4 Податкового кодексу України, і принципу нейтральності оподаткування, встановленого у пп.4.1.8 п.4.1 ст.4 Податкового кодексу України не містить жодних виключень, обмежень чи застережнь щодо включення будівель промисловості, що належать на праві приватної власності фізичним особам-підприємцям, до обєктів, які не оподатковуються. За таких обставин на переконання суду, в даному випадку згідно п.п. 4.1.4 п. 4.1 ст.4 Податкового кодексу України конфлікт інтересів в спірних правовідносинах має бути вирішений на користь платника податку.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Вищевикладений висновок суду щодо необхідності поширення на спірні правовідносини пп.«є» п.266.2.2. ст.266 ПКУ повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, рішення якого відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року є джерелом права.
Так у справі "Щокін проти України" Європейський суд з прав людини у рішенні від 14.10.2010 року дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, по-перше, в зв'язку з тим, що відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим та, відповідно, не відповідало вимозі "якості" закону і не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимогу законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника-платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.
Окрім цього, в рішенні «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine) від 07.07.2011, заява № 766/05, ЄСПЛ дійшов висновку що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватного захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимогу законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника-платника податку, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.
З огляду на вищевикладене, вимога позивача є правомірною та такою, що повністю відповідає положенням діючого законодавства України, належним чином обґрунтована, і тому підлягає до задоволення у повному обсязі.
Згідно ч.1 ст. 94 КАСУ, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з наявного в матеріалах справи платіжного доручення №304 від 04.11.2016 року ФОП ОСОБА_3 сплачено 551,2 грн. судових витрат (а.с.3). Таким чином, відповідно до вищевказаної норми суму судових витрат, сплачених позивачем, слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Долинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на користь останнього.
На підставі ст.ст.4, 265, пп. «є» п.266.2 ст.266 ПКУ, керуючись ст. ст. 158 -163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

позов задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Долинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області №1559-13 від 24.06.2016 року.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Долинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 551 (пятсот пятдесят одну) грн. 20 коп. судового збору.
Згідно ст.254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення встановлених строків подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Гундяк В.Д.

Постанова складена в повному обсязі 26.12.2016 року.