Справа № 316/2896/14-а
Суддя: Вільямовська Н. О.
Дата ухвалення: 2016-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 316/2896/14-а
Провадження № 2-а/316/88/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2016 року м.Енергодар

Енергодарський міський суд Запорізької області у складі:

головуючого судді: Вільямовської Н.О.;

при секретарі: Рябуха О.В.,

за участю прокурора Ковальової Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Енергодар справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради Запорізької області, виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради Запорізької області, ОСОБА_2 міського голови, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Управління Державної казначейської служби України у м. Енергодар Запорізької області про поновлення конституційних прав, відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь: середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у період з 11.12.2010 року до 21.11.2014 року у сумі 477243,39 грн.; відшкодування спричиненої у звязку з затримкою розрахунку при звільненні моральної шкоди у сумі 10000,00 грн.; заробітну плати за 93 календарних дні відпустки у сумі 30757,89 грн.; виплату допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати - 6945,33 грн.; компенсацію за невикористану відпустку за період з 17.06.2010 до 10.12.2010 року у розмірі середньомісячної заробітної плати - 6945,33 грн.

Посилався на те, що згідно запису у трудовій книжці його звільнено 10 грудня 2010 року, але міська рада не провела вчасно розрахунок при поновленні на роботі, оскільки відповідачі здійснили остаточний розрахунок при звільненні тільки 21 листопада 2014 року, в результаті чого виникла заборгованість з 11 грудня 2010 року (наступний день після звільнення) по 21 листопада 2014 року. Компенсація за відпустку з 17 червня 2010 року до 10 грудня 2010 року не сплачені і до сьогоднішнього дня. Такі обставини є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки.

Постановою Енергодарського міського суду Запорізької області від 21 травня 2015 року, залишеною без змін Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом від 8 липня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено. Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, на користь позивача стягнуто грошові кошти за час затримки розрахунку при звільненні, за невикористану відпуску, тому фактично він повторно заявляє аналогічні вимоги. Невиконання рішення суду сталося не з вини відповідачів, тому немає підстав до стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди.

Після перегляду справи Вищим адміністративним судом України, колегія суддів, згідно Ухвали від 17 серпня 2016 року, дійшла висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховані доводи позивача щодо необхідності стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення, ухваленого 30.07.2014 року Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом і виконаного 21.11.2014 року, та не досліджено вказане питання, у звязку з чим, справу направлено на новий розгляд.

Позивач у судовому засіданні надав пояснення, аналогічні позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 міської ради у судове засідання не зявився, належним чином повідомлений, про причини своєї неявки не повідомив, заяву про перенесення слухання справи не надав, в звязку з чим суд, відповідно до ч.4 ст.128 КАС України, може розглянути справу відповідно до наявних у ній доказів.

Представник відповідача виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради -ОСОБА_3 у судове засідання зявилася, у судовому засіданні заперечила проти позовних вимог, вважає, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, на користь позивача стягнуто грошові кошти за час затримки розрахунку при звільненні, за невикористану відпуску, тому фактично він повторно заявляє аналогічні вимоги. Невиконання рішення суду сталося не з вини відповідачів, тому немає підстав до стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди.

Відповідач - ОСОБА_4, міський голова у 2010-2015 роках, у судове засідання не зявився, належним чином повідомлений, про причини своєї неявки не повідомив, заяву про перенесення слухання справи не надав, в звязку з чим суд, відповідно до ч.4 ст.128 КАС України, може розглянути справу відповідно до наявних у ній доказів.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Управління Державної казначейської служби України у м. Енергодар Запорізької області ОСОБА_5 у судове засідання зявилася, у судовому засіданні підтримала доводи представника відповідача виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради.

Прокурор Енергодарської місцевої прокуратури ОСОБА_6 у судовому засіданні частково погодилась з позовними вимогами, але вважає, що при їх обґрунтованості строк розрахунку необхідно відраховувати з дня прийняття рішення судом апеляційної інстанції у справі про поновлення позивача на роботі (з 30.07.2013) по дату фактичної виплати встановленою судом суми (21.11.2014).

Заслухавши пояснення учасників процесу, свідка, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно положень ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі, на виконання на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У відповідності до вимог ч.ч.1-2 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи повинний керуватися принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. На підставі ст.8 ОСОБА_7 України В Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_7 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_7 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_7 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_7 України гарантується.

Виходячи з вимог ст.3 ОСОБА_7 України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави.

Положеннями ч.1 ст.7 КАС України передбачені основні принципи здійснення правосуддя в адміністративних судах, а саме принципи верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного зясування всіх обставин у справі.

Як встановлено судом, Рішенням ОСОБА_2 міської ради від 04.03.2008р. № 4 позивач затверджений заступником міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради. У відповідності з вказаним рішенням розпорядженням міського голови № 60-ос від 11.03.2008р. позивач з 11 березня 2008р. прийнятий на посаду заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради (т. 1 а.с. 46 ).

Датою звільнення позивача з цієї посади є 10 грудня 2010 року, що підтверджується Постановою Енергодарського міського суду від 10 квітня 2012 року у справі №2-а-3664/2011 (пр.№2-а/0807/14/2012), яка залишена в силі Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2013 року та Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02 березня 2016 року. Про звільнення позивача 10 грудня 2010 року здійснений запис в його трудовій книжці.

Виходячи з зазначених рішень суду позивачу у звязку зі звільненням підлягало до виплати середній заробіток за період по 10 грудня 2010 року включно у сумі 41341,25 грн. та моральна шкода в сумі 2000,00 грн.

Зазначена Постанова Енергодарського міського суду набрала чинності 30 липня 2013 року, після перегляду справи Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом.

Про прийняту 30 липня 2013 року Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом Ухвалу у справі №2а-3664/2011 (№2-а/0807/14/2012) (№9101/193867/2012) та набрання у звязку з цим законної сили Постанови Енергодарського міського суду від 10 квітня 2012 року у справі №2-а-3664/2011 (пр.№2-а/0807/14/2012) було відомо представнику юридичного управління ОСОБА_2 міської ради, яка була присутня у судовому засіданні при її оголошенні.

На підставі судового рішення в трудовій книжці позивача здійснений запис про його звільнення 10 грудня 2010 року.

11 листопада 2013 року позивач зареєстрував за вхідним № 1023/10-08-Д/П на імя відповідачів заяву про виплату передбачених йому у звязку зі звільненням 10 грудня 2010 року сум.

Остаточний розрахунок вказаних вище сум був здійснений 21 листопада 2014 року (т. 1 а.с. 90).

Таким чином, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду повинен бути стягнутий на користь ОСОБА_1 лише з дати ухвалення рішення Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом (з 30 липня 2013 року) по дату фактичної виплати (21 листопада 2014 року), про що також зазначено і в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 17 серпня 2016, та за наявності вини роботодавця у несвоєчасній виплаті належних працівнику сум.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суди орієнтовано на наступне: «Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні , що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Потрібно зазначити, що деякий час перебувала невиконаною постанова Енергодарського міського суду від 10 квітня 2012 року у справі № 2-а-3664/2011, якою ухвалено стягнути з ОСОБА_2 міської ради, виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Зазначена постанова Енергодарського міського суду набрала чинності 30 липня 2013 року, а фактична виплата грошових коштів за цією постановою суду здійснена 19 листопада 2014 та 21 листопада 2014 року (т. 1 а.с. 90).

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права при вирішенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час невиконання судового рішення, Верховний Суд України у поставі від 23 червня 2015 року (справа № 21-63а15) вказав на те, що за затримку виконання судового рішення працівник має право на виплату середнього заробітку. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обовязок. Зазначений обовязок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. При цьому Верховний Суд України послався на положення статей 235, 236 Кодексу законів України про працю, 257 КАС України, статті 2 Закону України «Про виконавче провадження», пункт 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно до яких у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обовязковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Аналогічні висновки містить Ухвала Вищого адміністративного суду від 17 серпня 2016 року у цій справі, в якій, зокрема, також вказано про необхідність дослідження доказів щодо визначення середнього заробітку за час невиконання судового рішення.

Згідно Постанови Енергодарського міського суду від 10 квітня 2012 року у справі №2-а-3664/2011, яка залишена в силі Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2013 року та Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02 березня 2016 року, розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 330,73 грн.

Виходячи з мотивувальної частини Постанови Верховного суду України від 15 вересня 2015 року, прийнятої в порядку ст.237 КАС України у справі про неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, у справі про неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, відповідно до приписів частини першої статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

На підставі ч.1 ст.2442 КАС України (Обовязковість судових рішень Верховного Суду України) в исновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Згідно Постанови Верховного суду України від 15 вересня 2015 року не можна визнати правильним тлумачення (застосування) судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій у справах про стягнення заборгованості із заробітної плати щодо незастосування статті 117 КЗпП у випадку прийняття судового рішення про стягнення заробітної плати.

Таким чином, позовна вимога ОСОБА_1 щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду може бути задоволена лише за період затримки виконання рішення з дати ухвалення рішення Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом (з 30 липня 2013 року) по дату фактичної виплати (21 листопада 2014 року).

Період такої затримки становить 479 дні: у 2013 році: липень - 2; серпень - 31; вересень - 30; жовтень - 31; листопад - 30; грудень - 31; у 2014 році: січень - 31; лютий - 28; березень - 31; квітень - 30; травень - 31; червень - 30; липень - 31; серпень - 31; вересень - 30; жовтень - 31; листопад - 20.

Виходячи з розрахунку множення розміру середньоденної заробітної плати позивача (330,73 грн.) на кількість днів затримки (479 днів), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня винесення рішення судом апеляційної інстанції (30 липня 2013 року) до дати фактичної виплати (20 листопада 2014 року) становить 158419,67 грн.

Не підлягає задоволенню заявлена позивачем сума моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. за затримку розрахунку при звільненні, оскільки всі належні при звільненні платежі ОСОБА_1 виплачені, що підтверджується довідкою відділу бухгалтерського обліку та звітності від 23 грудня 2014 року за №06-20/121, а вина роботодавця у затримці виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2013 року у справі № 2-а-3664/2011 в повній мірі не доведена.

Не підлягає задоволенню і позовна вимога ОСОБА_1 щодо стягнення допомоги на оздоровлення у розмірі 6945,33 грн.

Підпунктом 3 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» встановлено, що керівникам надано право у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника. Тобто, матеріальна допомога для оздоровлення надається один раз на рік при наданні щорічної відпустки за заявою працівника і не підлягає компенсації у випадку невикористання щорічної відпустки.

Аналогічна позиція викладена у листі Міністерства праці та соціальної політики України від 28.07.2010 № 8109/0/14-10/13 «Щодо оплати праці службовців органів місцевого самоврядування та індексації стипендії».

Отже, допомога для оздоровлення надається працівнику при фактичному наданні працівнику щорічної відпустки, при компенсації невикористаних щорічних відпусток допомога для оздоровлення не надається.

Не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення заробітної плати за 93 календарних дні відпустки у сумі 30757,89 грн.

Необхідно зазначити, що позивачем на дату звільнення не використано 70 календарних днів відпустки, а саме: 9 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за вислугу років за 2008 рік; 11 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за вислугу років за 2009 рік; 13 календарних днів додаткової оплачуваної відпуски за вислугу років за 2010 рік; 30 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 11 березня 2009 по 10 березня 2010; 7 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 11 березня 2010 по 16 червня 2010.

У розрахунку, визначеному у позовній заяві, позивачем зайво нараховані 23 дні відпустки за період з 11 березня 2010 до 10 березня 2011, оскільки позивач не відпрацював повний рік з урахуванням його поновлення на роботі на неповних 6 місяців, та відповідно не набув право на 30 календарних днів щорічної відпустки. За цей період часу позивач мав право на 7 календарних днів, за які йому виплачено компенсацію.

Згідно зі ст. 83 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Таким чином, на дату звільнення позивач мав право на компенсацію за 70 календарних днів невикористаної відпустки.

При цьому, грошова компенсація за невикористані 70 днів відпустки позивачу виплачена ще під час розгляду Енергодарським міським судом справи №2-а-3664/2011, підтверджуючі документи долучені до матеріалів справи №2-а-3664/2011.

У звязку зі звільненням позивача, відповідно до рішення ОСОБА_2 міської ради від 16.06.2010 №25 «Про звільнення з посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради ОСОБА_1В.» та розпорядження міського голови від 18.06.2010 №148-ос проведено кінцевий розрахунок з ОСОБА_1 та виплачено компенсацію за невикористані 70 днів відпусток, що підтверджується довідкою відділу бухгалтерського обліку та звітності від 23.12.2014 № 06-20/121.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» посадовим особам місцевого самоврядування надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законами України не передбачено тривалішої відпустки.

З урахуванням того, що за рішенням Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2013 року у справі №2-а-3664/2011 позивача поновлено на посаді, можна погодитись з тим, що він набув право на отримання щорічної відпустки та з урахуванням подальшого звільнення може претендувати на грошову компенсацію за невикористану відпустку.

Проте, позивачем невірно визначена позивачем сума компенсації за невикористану відпустку за період з 17 червня 2010 до 10.12.2010 року у сумі 6945,33 грн.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 № 100, розрахунок днів відпустки здійснюється з урахуванням календарних днів робочого року, в якому працював працівник.

Неробочі дні при визначенні тривалості щорічних відпусток не враховуються.

За період з 17 червня 2010 по 10 грудня 2010 року кількість календарних днів без урахування святкових і неробочих днів, визначених ст.73 КЗпП України, становить 174 календарних дні. Кількість днів, відпустки, яка може бути надана працівникові за фактично відпрацьований час становить 15 календарних днів.

З урахуванням середньоденної заробітної плати позивача у розмірі 330,73 грн., розмір грошової компенсації за невикористаних 15 днів відпустки становить 4960,95 грн.

Виходячи з розміру задоволених позовних вимог, з відповідачів підлягають стягненню на користь держави судові витрати (судовий збір) у розмірі 1633,80 грн.

Керуючись ст.ст.69-72, 76, 79, 87, 94, 98, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України , суд,

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути солідарно з відповідачів - ОСОБА_2 міської ради Запорізької області, , юридична адреса: 71502, Запорізька область, м. Енергодар, вул. Курчатова, 11, та виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради Запорізької області, , юридична адреса: 71502, Запорізька область, м. Енергодар, вул. Курчатова, 11, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1: середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у період з 30.07.2013 року по 20.11.2014 року у сумі 158 419,67 грн.; компенсацію за невикористану відпустку за період з 17.06.2010 до 10.12.2010 року у розмірі середньомісячної заробітної плати - 4 960,95 грн.

Стягнути солідарно з відповідачів - ОСОБА_2 міської ради Запорізької області, , юридична адреса: 71502, Запорізька область, м. Енергодар, вул. Курчатова, 11, та виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради Запорізької області, , юридична адреса: 71502, Запорізька область, м. Енергодар, вул. Курчатова, 11, на користь держави судові витрати у розмірі 1633,80 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Н. О. Вільямовська