Справа № 804/5793/16
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2016-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Суддя-доповідач - ОСОБА_1
Головуючий у 1 інстанції Турова О.М.
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

26 грудня 2016 рокусправа № 804/5793/16
Приміщення суду за адресою: 49083, м. Дніпро, пр.Слобожанський, 29

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Білак С.В., суддів: Шальєвої В.А. Олефіренко Н.А. , розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2016 р. у справі №804/5793/16 за позовом ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі відповідач), в якому просив зобовязати відповідача повідомити позивачу дату і місце отримання останнім грошей за банківським вкладом у сумі 176 030,00 грн.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2016 р. відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_2 з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.109 КАС України та розяснено позивачу, що з означеними позовними вимогами він може звернутися в порядку господарського судочинства.

Не погодившись із зазначеною ухвалою, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на суперечність дійсним обставинам справи та матеріалам справи, просить її скасувати та направити справу для розгляду по суті.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що посилання на постанову Верховного суду України від 15.06.2016 року та на дію ч.2 ст.215 ЦК України в даному випадку є помилковим, оскільки позивачем заявлено зовсім іншу вимогу до іншого відповідача - про зобовязання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб повідомити позивачу дату і місце отримання останнім грошей за банківським вкладом.

Постанова Верховного суду України від 16.02.2016 року у справі №21-4846а15 теж ніяким чином не відноситься до даного адміністративного позову, оскільки стосується застосуванню норм Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» і Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», то як наданий позов ґрунтується на вимогах Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в частині обовязковості повідомлення вкладників про дату і місце отримання ними своїх грошей.

Судом першої інстанції не взято до уваги постанову Пленуму ВАСУ від 20.05.2003 року №8, в якому зазначено, що спори, які виникають за участю Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у сфері такого гарантування вкладів фізичних осіб, є публічно-правовими і підлягають розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не зявились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, клопотань про розгляд справи за їх участю до суду не надходило, з огляду на що, керуючись п.1, п.2 ч.1 ст. 197 КАС України суд вирішив розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частина 2 цієї статті встановлює, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у звязку з здійсненням субєктом владних повноважень владних управлінських функцій.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України, справа адміністративної юрисдикції (адміністративна справа) публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно зі ст. 3 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно із частиною першою статті 4 ст.2 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділений відповідними функціями, що визначені частиною другою статті 4 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб. Серед таких функцій є здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організація відчуження всіх або частини активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку і навіть застосування до банків та їх керівників відповідно фінансових санкцій і накладення адміністративні штрафів.

До того ж, відповідно до статті 38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб Фонд для забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та збитків банку протягом дії тимчасової адміністрації зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті, та протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Таким чином, функції Фонду пов'язані із здійсненням владних управлінських повноважень, тобто в розумінні пункту 7 частини першої статті 3 КАС України Фонд є суб'єктом владних повноважень.

Відповідно до пунктів 2 та 7 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, господарським судам підвідомчі, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України;

Проте, вимоги фізичної особи щодо зобовязання Фонду повідомити дату і місце отримання останнім грошей за банківським вкладом у сумі 176 030,00 грн., не є майновими вимогами до Банку, оскільки вклади з граничним розміром до 200 тисяч гривень виплачуються вкладникам безпосередньо з коштів Фонду, а не за рахунок майна банку.

До того ж, зі змісту п.7 статті 12 ГПК України та його правової конструкції вбачається, що справу може бути віднесено до підвідомчості господарських судів лише у тому разі, якщо відповідачем у справі буде саме Банк-боржник, стосовно якого здійснюється процедура ліквідації.

Ототожнення в даному випадку Фонду Фонду та Банку-боржника є безпідставним, оскільки відносно Фонду жодних ліквідаційних процедур не здійснюється.

Наведене свідчить про те, що спір стосовно права на відшкодування вкладів фізичних осіб за рахунок коштів Фонду є публічно-правовим спором, який не є спором у процесі ліквідації банку, а має окремий характер і стосується виконання окремої владної функції Фонду, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами (пункт 4 частини другої статті 4 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб).

З огляду на вищевикладене, до цих спорів не має підстав застосовувати приписи статті 12 ГПК України та поширювати на такі спори юрисдикцію господарських судів.

Окремо колегія суддів вважає за необхідне зазначити щодо судової практики, яка склалась при розгляді даної категорії справ з огляду на поставу Верховного суду України від 16.02.2016 року по справі №826/20410/14 та постанову Верховного суду України від 15.06.2016 року по справі №826/2043/15.

З постанови Верховного Суду України від 15 червня 2016 року вбачається, що в цій справі суд послався на правову позицію, викладену в постанові від 16 лютого 2016 року про підвідомчість судам господарської юрисдикції спору між управлінням Пенсійного фонду України та банком, у якого є обов'язок щодо перерахування бюджетних коштів за вимогою пенсійного органу, оскільки банк не виконав свій обов'язок щодо перерахування на рахунок пенсійного органу коштів зі сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операції відчуження легкових автомобілів протягом трьох операційних днів. Тобто це рішення ухвалено у спорі щодо правовідносин, які не є подібними.

Аналогічний висновок міститься в ухвалі Верховного суду України від 20.09.2016 року у справі №819/2132/15.

Пунктом 3 частини 1 статті 204 КАС України визначено, що підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, у зв'язку з чим судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 195, 197, 199, 204, 205, 206, 211, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2016 р. у справі №804/5793/16 за позовом ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобовязання вчинити певні дії - скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її постановлення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя С.В. Білак

Судді Н.А.Олефіренко

ОСОБА_3