Справа № 133/1646/16-а
Суддя: Воронюк В. А.
Дата ухвалення: 2016-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 133/1646/16-а
ПОСТАНОВА
КОЗЯТИНСЬКИЙ МІСЬКРАЙСУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
в складі головуючого судді Воронюк В.А.
при секретарі Полонській Н.М.
з участю позивача ОСОБА_1
представника Вінницького обласного військового комісаріату Корженівської О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Козятині справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання відповідачів вчинити певні дії щодо призначення і виплати грошової допомоги передбаченої положенням ст. 16 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей "
Позивач звернувся в суд із адміністративним позовом в якому просив зобов`язати Міністерство оборони України, як розпорядника бюджетних коштів прийняти рішення про призначення йому одноразової грошової допомоги в розмірі проіндесованого відповідно до індексів інфляції станом на березень 2016 року 36-місячного грошового забезпечення на день звільнення з кадрової військової служби, що складає 393956 грн. 28 коп. та зобов`язати Вінницький обласний військовий комісаріат видати наказ про виплату йому зазначеної одноразової грошової допомоги.
Як інвалід III групи він має право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 36-місячного грошового забезпечення.
Відповідно до його розрахункової книжки станом на 1 грудня 1994 року його місячне грошове забезпечення становило 2457 туркменських манатів. А саме, оклад за військовим званням - 360 манатів, посадовий оклад - 1460 манатів та надбавка за вислугу років в розміром 35 відсотків, в сумі 637 манатів (1820x0,35). (360+1460+637)=2457.
10 травня 2016 року він звернувся із заявою до Вінницького обласного військового комісара про виплату йому одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Також 10 травня 2016 року він звернувся із заявою до Міністерства оборони України, в якій просив прийняти рішення про призначення йому зазначеної одноразової грошової допомоги в розмірі 36-місячного грошового забезпечення на день звільнення з кадрової військової служби з індексацією суми місячного грошового забезпечення відповідно до індексу інфляції на час прийняття рішення та надіслати прийняте рішення разом з необхідними документами до Вінницького обласного військового комісаріату для видання наказу про виплату йому такої допомоги, надавши всі необхідні документи
Листом №12/1938 від 17 травня 2016 року т.в.о. військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомив його про те, що він не має права на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки звільнений з військової служби 09.11.1994 року, на день його звільнення не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги, виплату такої допомоги було введено Законом України №3597-ІУ «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 4 квітня 2006 року, який набув чинності з 10 травня 2006 року, а закон не має зворотної дії в часі..
Листом №248/3/6/2756 від 13 червня 2016 року начальник управління організаційного, соціального забезпечення та тарифікації департаменту фінансів Міністерства оборони України також повідомив його про те. що він не має права на отримання вищевказаної одноразової грошової допомоги. При цьому в листі зазначив, що виплату цієї одноразової грошової допомоги було запроваджено з 10 травня 2006 року - дня набрання чинності Законом України №3597-ІУ «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 4 квітня 2006 року, яким було прийнято нову редакцію статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». А. тому дія цих правових актів поширюється тільки на військовослужбовців, які отримали інвалідність та звільнені після вищевказаної дати або продовжують проходити військову службу, оскільки відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Крім того в листі зазначено, що він проходив військову службу і звільнений з Міністерства оборони Туркменістану, з яким не укладалося міждержавних угод про здійснення виплат. Така відмова відповідачів у призначенні і виплаті вищевказаної одноразової грошової допомоги є абсолютно неправомірною.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та підтвердив обставини , зазначені вище. Просив позов задовільнити.
Відповідач представник Міністерства оборони України, в судовому засіданні позов не визнає, просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що Відповідно п. 4.6 Наказу № 530 документи на одержання ОГД оформлюються та подаються в Департамент фінансів МО України обласними військовими комісаріатами. Висновок стосовно можливості виплати одноразової грошової допомоги, згідно з п. 4.8 Наказу № 530 подається відповідними органами в 15-денний строк з дня реєстрації документів до Департаменту фінансів МО України. Якщо документів, необхідних для прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги, немає, уповноважений орган письмово повідомляє заявника та в разі необхідності надає допомогу в їх оформленні. З метою впорядкування порядку виплати одноразової грошової допомоги, наказом Міністра оборони України від 12.07.2007 року №168 створено комісію з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, згідно якого лише дана комісія наділена виключною компетенцією, щодо прийняття рішення з приводу ОГД. До зазначеної комісії документи, щодо призначення позивачу ОГД не надходили, відповідно рішення МО України по суті заяви не приймало.
Окрім цього, відповідно до Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 671 МО України очолює Міністр оборони України, який уповноважений приймати відповідні рішення, підписувати накази, директиви тощо. З урахуванням вище наведеного повноважні посадові особи МО України (комісія та Міністр оборони України) не приймали і за наведених обставин не могли приймати будь-яких протиправних дій чи допускати бездіяльність. Як зазначалося вище, висновок, передбачений п. 7 Порядку до МОУ не надходив і рішення МОУ фактично не могло прийматися, а тому позовні вимоги до стосовно зобов`язання прийняти рішення без надходження документів встановленим порядком та за відсутності такого висновку суперечать Порядку № 499, є передчасними та задоволенню не підлягають. Крім того просить адміністративний позов залишите без розгляду на підставі ст. 100 КАС України тобто у зв`язку з пропуском строків звернення до суду обгрунтовуючи тим, що в жовтні 2010 року ОСОБА_1 вже звертався до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги і йому було відмовлено у призначенні і виплаті такої допомоги, про що його було повідомлено листом від 25 жовтня 2010 року, тобто про порушення свого права він дізнався в жовтні 2010 року, а звернувся до суду лише в 2016 році, тобто за межами строку звернення до суду.
В наступне судове засідання представник Міністерства оборони не з`явився.
Представник відповідача Вінницького обласного війського комісаріату в судовому засіданні заперечує проти задоволення даного позову зазначивши, що 04.07.2012 Законом України № 5040-V1 «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» змінено редакцію статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (на виконання якого було прийнято постанову Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013), і набрав чинності з 01.01.2014. Статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Отже, дія цього закону поширюється тільки на військовослужбовців та звільнених осіб, які отримали первинно інвалідність після 01.01.2014. Ураховуючи викладене та те, що громадянин ОСОБА_1 звільнений з військової служби у 1994 році, а інвалідність отримав первинно у 2009 році, дія згаданого закону не поширюється. Вінницький обласний військовий комісаріат не має права здійснювати призначення та виплату одноразової грошової допомоги, так як не має функції фінансового органу. Департамент фінансів МО України виконує функції фінансового органу та виносить протокольні рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги.
Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази вважає, що позов слід задовольнити частково..
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з листопада 1969 року по 1 грудня 1994 року перебував на кадровій військовій службі в Збройних силах Радянського Союзу та Республіки Туркменістану (а.с.16-18).
10 травня 2016 року позивач звернувся із заявою до Вінницького обласного військового комісара, в якій просив подати у 15-денний строк з дня отримання цієї заяви до Міністерства оборони України, як розпорядника бюджетних коштів, висновок щодо виплати йому зазначеної одноразової грошової допомоги в розмірі 36-місячного грошового забезпечення на день звільнення з кадрової військової служби з індексацією суми місячного грошового забезпечення відповідно до індексу інфляції на час прийняття висновку, а після прийняття Міністерством оборони рішення про призначення вищевказаної одноразової грошової допомоги видати наказ про виплату такої грошової допомоги (а.с.26-27)
Також 10 травня 2016 року позивач звернувся із заявою до Міністерства оборони України, в якій просив прийняти у місячний строк з дня отримання цієї заяви і доданих документів рішення про призначення йому зазначеної одноразової грошової допомоги в розмірі 36-місячного грошового забезпечення на день звільнення з кадрової військової служби з індексацією суми місячного грошового забезпечення відповідно до індексу інфляції на час прийняття рішення та надіслати прийняте рішення разом з необхідними документами до Вінницького обласного військового комісаріату для видання наказу про виплату такої допомоги. (а.с.28-29)
Листом №12/1938 від 17 травня 2016 року т.в.о. військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомив позивача про те, що він не маю права на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки я звільнений з військової служби 09.11.1994 року, на день його звільнення не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги, виплату такої допомоги було введено Законом України №3597-ІУ «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 4 квітня 2006 року, який набув чинності з 10 травня 2006 року, а закон не має зворотної дії в часі. (а.с.30).
Листом №248/3/6/2756 від 13 червня 2016 року начальник управління організаційного, соціального забезпечення та тарифікації департаменту фінансів Міністерства оборони України також повідомив позивача про те. що він не має права на отримання вищевказаної одноразової грошової допомоги. При цьому в листі він зазначив, що виплату цієї одноразової грошової допомоги було запроваджено з 10 травня 2006 року - дня набрання чинності Законом України №3597-ІУ «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 4 квітня 2006 року, яким було прийнято нову редакцію статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». А. тому дія цих правових актів поширюється тільки на військовослужбовців, які отримали інвалідність та звільнені після вищевказаної дати або продовжують проходити військову службу, оскільки відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. (а.с.31).
Проте суд вважає, що зазначена у листах відмова відповідачів у здійснені нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги суперечить чинному законодавству.
Так відповідно до підпункту 5 пункту 2 статті 16 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначено служби є підставою для призначення і виплати вищевказаної одноразової грошової допомоги.
Відповідно до н.2 ст. 16-2 цього Закону одноразова грошова допомога у вигляді зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністр України. При цьому у випадках, зазначених у підпункті 5 пункту 2 статті 16 цього Закону розмір одноразової грошової допомоги не може бути меншим за 70-кратний прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб.
Відповідно до підпункту 2 пункту 6 «Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 груд 2013 р. № 975 (далі - Порядок) військовослужбовцю, інвалідність якого настала в період проходження військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби, одноразова грошова допомога інвалідам III групи виплачується у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.
При цьому, відповідно до п„ 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25 груд 2013 р. № 975 особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постаново мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога, що не 6ула призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, і діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Право на отримання такої допомоги у позивача виникло з дня встановлення інвалідності - з 12 червня 2009 року (п.З вказаного Порядку).
Станом на 12 червня 2009 року був чинний «Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми а каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. № 499 (далі - Порядок 1).
Відповідно до абзацу 4 підпункту 2 пункту 2 Порядку 1 військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності в період проходження військової служби та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби чи після закінчення зазначеного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження, одноразова грошова допомога інвалідам III групи виплачується у розмірі 36 місячного грошового забезпечення.
Посилання відповідачів на положенняі ст. 58 Конституції України, відповідно до яких закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, в даному випадку є суперечливим і юридично неспроможним.
Так, відповідачі в своїх листах самі зазначили, що виплату вказаної одноразової грошової допомоги було введено Законом України №3597-ІУ «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 4 квітня 2006 року, який набув чинності з 10 травня 2006 року. В той же час відповідно до пункту 3 вищевказаного Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, право на отримання такої допомоги у позивача виникло з дня встановлення інвалідності, а саме, з 12 червня 2009 року. Тобто, право на отримання цієї допомоги у нього виникло під час дії спеціального Закону, яким було введено виплату такої допомоги.
Та обставина, що позивач звільнений з військової служби 1 грудня 1994 року і на день його звільнення не існувало правової' норми щодо виплати одноразової грошової допомоги в даному випадку не має юридичного значення, оскільки відповідно до підпункту 5 пункту 2 статті 16 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби є підставою для призначення і виплати вищевказаної одноразової грошово допомоги.
При цьому, в Законі не передбачено граничного строку після звільнення особи військової служби, за яким право на отримання вищевказаної одноразової грошової допомоги не може виникнути. Отже визначальним в даному випадку є лише наявність інвалідності яка настала внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби.
Таке правове регулювання права на одноразову грошову допомогу підтверджено судовою практикою.
Так. Верховний Суд України у постанові від 18 листопада 2014 року в справі №21-446а14 предметом розгляду якої був аналогічний спір, зазначив, що виходячи з буквального тлумачення статті 16 Закону №2011-XII право на одноразову грошову допомогу військовослужбовця виникає і у тому разі коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження.
Відповідно до ч.1 ст. 244-2 КАС висновок Верховного Суду України щодо застосувань норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов`язкові для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативи правовий акт, що містить відповідну норму права.
Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких неї права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у "висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Таким чином висновок Верховного Суду України щодо застосування положень статті 16 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», викладений у' вищевказаній постанові, є обов`язковим не лише для судів загальної юрисдикції, але і для відповідачів, які є суб`єктами владних повноважень.
Та обставина, що після розпаду Радянського Союзу позивач опинився на території Туркменії, де продовжував військову службу, не позбавляє його статусу військовослужбовця і учасника ліквіаада наслідків аварії на ЧАЕС. Навіть, якби позивач звільнився з військової служби зразу після закінчення військовою частиною робіт по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, то це не позбавляє його статусу військовослужбовця і учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Відповідно до підпункту 2 п.1 ст. З ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» дія цього Закону поширюється серед іншого на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби.
Наказом Міністра оборони Туркменістану №0238 від 9 листопада 1994 року позивач був не просто звільнений з військової служби, а звільнений в запас з направленням на військовий облік в Козятинський РВК Вінницької області.
Пенсія позивачу була призначена в Україні і на даний час пенсія йому виплачується Пенсійним фондом України. Це в повній мірі узгоджується із положеннями «Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» від 13 березня 1992 року та Постанови КМУ від 17 липня 1992 р. N 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей»..
Що стосується заяви представника Міністерства оборони України про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду, так як про своє порушене право дізнався ще в 2010 році, то суд вважає, що вона є безпідставним. .
Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого, цим Кодексом або іншими законами.
Положеннями частини 2 статті 99 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк.
Поняття «строк звернення до суду» існувало ще до прийняття і набрання чинності КАС України. А саме, в Цивільному кодексі України існувало і існує поняття позовної давності (стаття 256).
Так, відповідно до ч.І ст. 256 ЦК України - позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
На відміну від цивільного права, адміністративне судочинство не знає такого визначення, як строк позовної давності.
В той же час, положеннями ч. 4 ст. 102 КАС України, якою регламентовано порядок поновлення та продовження процесуальних строків, передбачено, що правила даної статті не поширюються на строки звернення до адміністративного суду. Отже, законодавець цим самим виключив строк звернення до адміністративного суду із переліку процесуальних строків та фактично визнав норму щодо строку звернення до адміністративного суду нормою матеріального права, своєрідним аналогом норми Цивільного Кодексу України щодо позовної давності.
Положеннями частини третьої ст. 99 КАС України встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до. адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За змістом цієї норми ці інші строки можуть бути як меншими, так і більшими від шестимісячного строку. Відповідно, вказаними положеннями процесуального закону передбачено можливість звернення до адміністративного суду за межами шестимісячного строку.
Спеціальне правило завжди підлягає переважному застосуванню перед правилом загальним.
Цивільним кодексом України, тобто іншим законом встановлені інші строки для звернення до суду (ст.ст.257, 258). При цьому, статтею 268 ЦК України, яка на відміну від положень КАС України є нормою матеріального права, встановлено, на які випадки позовна давність взагалі не поширюється.
Зокрема, пунктами 3 і 5 відповідно ч.І ст.268 ЦК України передбачено, що позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію, та на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування).
Вищевказана одноразова грошова допомога, передбачена положеннями ст. 16 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», за своєю правового природою є страховою виплатою на випадок загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві. На це вказує те, що стаття 16 вищевказаного ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в редакції, яка була чинною до 01.01.2007 року, називалась «Державне обов`язкове особисте страхування».
Положеннями цієї статті було передбачено, що військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.
Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлювалися Кабінетом Міністрів України.
Про те, що з 01 січня 2007 року державне обов`язкове особисте страхування військовослужбовців замінено на виплату одноразової грошової допомоги зазначив у вищевказаному листі на ім`я ОСОБА_1 від 25 жовтня 2010 року військовий комісар Вінницького обласного військового комісаріату. При цьому він вказав, що за страховими випадками, які відбулися до 1 січня 2007 року, виплату страхових сум здійснювала Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (НАСК «Оранта»).
Заміна страхової виплати на одноразову грошову допомогу при настанні одних і тих самих наслідків (загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця) не змінює правової природи такого платежу, оскільки цей платіж обумовлений настанням певних наслідків..
Таким чином ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом матеріального (цивільного) права, а саме, права на одноразову грошову допомогу, яка за своєю правовою природою є страховою виплатою, а тому строків для звернення до суду з адміністративним позовом він не пропустив, оскільки відповідно до ст. 268 ЦК України на таку вимогу строк звернення до суду (позовна давність) взагалі не поширюється.
В даному випадку захисту підлягає матеріальне (цивільне) право, а процесуальна форма захисту (КАС України чи ЦПК України) визначає лише порядок такого захисту. Публічний характер цих правовідносин не спростовує того, що судовому захисту підлягає саме цивільне право і не виключає можливості застосування до цих правовідносин норм Цивільного кодексу України.
Залишення без розгляду даного адміністративного позову лише за формальних підстав буде суперечити завданням і принципам адміністративного судочинства (ст.ст. 2, 6, 7, 8 КАС України) і розцінюватись як обмеження права на доступ до суду.
Обмеження права па доступ до суду не буде сумісним з пунктом 1 статті Європейської Конвенціїї з прав людини , якщо воно не переслідує законної цілі та якщо немає розумного співвідношення пропорційності між застосованими засобами і метою, якої намагались досягти (ЄСПЛ, Cudak проти Литви (ВП, § 55).'
Відповідно до ст. 17 Закону України № 3477-1V «Про виконання рішень та застосування практики Євроиейськото суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином з огляду на вищевикладене суд вважає, що підстав для закриття провадження у справі з підстав пропуску звернення до суду , немає.
Невиплатою ОСОБА_1 вищевказаної одноразової грошової допомоги порушує його право, яке підлягає захисту у спосіб, передбачений п.2 ч.2 ст. 162 КАС України. А саме, шляхом зобов`язання відповідачів вчинити певні дії.
Вирішуючи питання щодо суми , що підлягає до нарахування та виплати ОСОБА_1 то суд вважає, що ситуація з ОСОБА_1 є нештатною, оскільки він був звільнений з військової служби з військової частини , що дислокувалась в РеспубліТуркменістан, отримував грошове забезпечення в туркменських манатах., офіційного підтвердження про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 в українських гривнях немає, тому суд вважає, що в даном випадку справедливим буде застосувати положення " Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті ) , інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобовязаних та резервістів ...." затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013 року , що становить для інвалідів Ш групи у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законодавством для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності . На дату встановлення інвалідності ОСОБА_1 відповідно до Закону України " Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати " від 20.10.2009 року
Відповідно до ч.1 ст. 23 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в. Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом.
Таким чином з метою захисту права ОСОБА_1 на отримання одноразового грошового забезпечення відповідачів необхідно зобов`язати прийняти відповідно до своєї компетенціїї рішення про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги .
Відповідно до п.4 ч.І ст. 18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним .судам підсудні серед іншого усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших . соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Керуючись ст.ст.3,23, 16,16-2 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей ", ст.ст.6,8,9,11,17,18,158-163 КАС України, суд -
П О С Т А Н О В И В :
Адміністративний позов задовольнити частково.
Судові витрати компенсувати за рахунок Державного бюджету.
На постанову суду може бути подана апеляція до апеляційного адміністративного суду Вінницької області через Козятинський міськрайонний суд протягом 10 днів після проголошення, а в разі вигтовлення в ступної та резолютивної частини- в той же строк з дня отримання повного тексту постанови.
Суддя : (підпис ) В.А.Воронюк
Згідно з оригіналом.
суддя
Дата документу 26.12.2016