Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2016-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2016 року м. Київ К/800/19408/13

К/800/50182/15

К/800/20339/16

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Олексієнка М.М., Рецебуринського Ю.Й.,
секретарі: Буденко В.В., Борілло Ю.В.,
за участю: позивача ОСОБА_6, -

розглянувши в порядку касаційного провадження у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації про стягнення невиплаченої заробітної плати, за касаційними скаргами ОСОБА_6 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 5 червня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2013 року, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року, додаткову постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 квітня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 5 липня 2016 року, -

в с т а н о в и в :

У березні 2011 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням неодноразових уточнень позовних вимог просив стягнути з Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації на його користь:

- суму недоплати мінімальної заробітної плати в розмірі 751,25 гривень;

- суму невиплаченої премії за березень 2006 року з урахуванням інфляції в розмірі 4301,54 гривень;

- середній заробіток за весь час затримки розрахунку, на підставі частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України, з урахуванням інфляції та середньоденної заробітної плати - 272,65 гривень, з 24 квітня 2007 року по день фактичного розрахунку, що станом на 1 березня 2012 року складає 420746,89 гривень;

- моральну шкоду в розмірі 1000000 гривень;

- у разі, якщо суд дійде до висновку, що суму премії за березень 2006 року йому виплачено у квітні 2006 року, то стягнути різницю по безпідставно невиплаченому лікарняному за квітень 2006 року з урахуванням інфляції та суму середнього заробітку по час фактичного розрахунку

згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 5 червня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2013 року, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_6 15,25 гривень. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2015 року повернуто.

Додатковою постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 5 липня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_6 6704,88 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційних скаргах на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 5 червня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2013 року, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року, додаткову постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 квітня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 5 липня 2016 року ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить Вищий адміністративний суд України скасувати вказані судові рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Касаційні скарги ОСОБА_6 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 5 червня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2013 року, додаткову постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 квітня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 5 липня 2016 року задоволенню не підлягають, а касаційна скарга позивача на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що згідно розпорядження Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 12 січня 2004 року № 14-к ОСОБА_6 з 12 січня 2004 року було призначено на посаду спеціаліста 1 категорії відділу розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури управління економіки та розвитку району, з посадовим окладом 151,80 гривень на місяць, з випробувальним терміном два місяці.

За лютий 2004 року позивачеві було виплачено заробітну плату в розмірі 189,75 гривень, з яких 151,80 гривень - посадовий оклад та 37,95 гривень - премія.

Відповідно до розпорядження Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 25 травня 2006 року № 206-к ОСОБА_6, спеціаліста 1 категорії відділу розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури управління економіки та розвитку району, призначено з 26 травня 2006 року, за переведенням, на посаду спеціаліста 1 категорії сектору розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури, з посадовим окладом 460 гривень на місяць, із збереженням раніше встановлених йому надбавок.

Розпорядженням Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 30 січня 2007 року № 40-к ОСОБА_6, спеціаліста 1 категорії сектору розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури, переміщено з 30 січня 2007 року у відділ економіки та розвитку району на посаду спеціаліста 1 категорії, з посадовим окладом 460 гривень на місяць, із збереженням раніше встановлених йому надбавок.

Розпорядженням Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 24 квітня 2007 року № 172-к ОСОБА_6, спеціаліста 1 категорії сектору розвитку виробничої сфери та ринкової інфраструктури відділу економіки та розвитку району, з 24 квітня 2007 року звільнено з займаної посади згідно пункту 6 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України - у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Також даним розпорядженням про звільнення ОСОБА_6 надано доручення відділу бухгалтерського обліку виплатити позивачеві вихідну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати та компенсацію за 8 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 12 січня 2007 року по 24 квітня 2007 року.

Заробітна плата позивача за лютий 2007 року склала 2440,97 гривень (в тому числі матеріальна допомога в розмірі 756,86 гривень), за березень 2007 року - 1668,32 гривень, а за квітень 2007 року - 1920,30 гривень (в тому числі вихідна допомога в розмірі 793,20 гривень та компенсація за частину невикористаної щорічної відпустки в розмірі 344,62 гривень).

Окружний адміністративний суд міста Києва приймаючи 5 червня 2012 року постанову про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_6, з якою погодився Київський апеляційний адміністративний суд, залишивши її без змін ухвалою від 14 березня 2013 року, виходив з того, що Святошинська районна у місті Києві державна адміністрація неправомірно виплатила позивачеві заробітну плату за лютий 2004 року в меншому розмірі, ніж законодавчо встановлений на цей період розмір мінімальної заробітної плати. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що премія за березень 2006 року ОСОБА_6 була виплачена у квітні 2006 року.

Право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, забезпечується державою (стаття 2 Кодексу законів про працю України).

Згідно статті 89 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» від 27 листопада 2003 року № 1344-IV (далі - Закон № 1344-IV) станом на лютий 2004 року розмір мінімальної заробітної плати становив 205 гривень на місяць.

У відповідності до частини 3 статті 3 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР (у редакції, чинній станом на лютий 2004 року) у разі коли працівникові, який виконав місячну (годинну) норму праці, нарахована заробітна плата нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати, підприємство провадить доплату до її рівня.

Враховуючи, що за лютий 2004 року ОСОБА_6 не було виплачено доплату в розмірі різниці між встановленою Законом № 1344-IV мінімальною заробітною платою та виплаченою йому заробітною платою, то колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов вірного висновку, що позивач має право на стягнення такої доплати в розмірі 15,25 гривень.

Суди правильно виходили з того, що при визначенні розміру зазначеної доплати за лютий 2004 року береться розмір мінімальної заробітної плати, встановлений Законом № 1344-IV - 205 гривень, а не 922 гривень, як вважає ОСОБА_6

Щодо позовної вимоги про стягнення з Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації невиплаченої премії за березень 2006 року, то відповідач стверджував, що премію за березень 2006 року в розмірі 700 гривень ОСОБА_6 було виплачено у квітні 2006 року.

Позивач не заперечує факт отримання у квітні 2006 року премії в розмірі 700 гривень, однак вважає, що у квітні 2006 року йому було виплачено премію саме за квітень, а не за березень.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, премія за березень 2006 року в розмірі 700 гривень була призначена ОСОБА_6 розпорядженням голови Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 26 квітня 2006 року № 164-к «Про преміювання працівників держадміністрації за березень місяць 2006 року».

Отже, суди правильно виходили з того, що премія за березень 2006 року не могла бути виплачена позивачеві раніше ніж у квітні 2006 року. Також судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що розпорядження про призначення ОСОБА_6 премії за квітень 2006 року в розмірі 700 гривень відповідачем не видавалося.

За таких обставин суд касаційної інстанції погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що премія в розмірі 700 гривень, яку позивач отримав у квітні 2006 року, є премією саме за березень 2006 року, призначеною розпорядженням голови Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 26 квітня 2006 року № 164-к.

Таким чином, доводи ОСОБА_6 про те, що відповідач не виплатив йому премію за березень 2006 року, не знайшли свого підтвердження.

Урахувавши встановлені обставини суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, зазначив, що критичного ставиться до пояснень позивача про те, що «… помилкове зарахування премії за березень 2006 року не в той розрахунковий період (квітень 2006 року) зменшило суму середньої заробітної плати, що призвело до заниження виплати йому лікарняного за квітень 2006 року, а тому лікарняний за квітень 2006 року повинен бути автоматично перерахований», правильно відмовивши в зазначеній частині позовних вимог.

Щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_6 в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000000 гривень, то колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки підставою для стягнення з відповідача моральної шкоди має бути доведеність та наявність зв'язку між його протиправними, неправомірними або незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю та завданою внаслідок цих рішень, дій чи бездіяльності позивачеві шкоди, а як встановлено судами, ОСОБА_6 не надав переконливих доказів того, що внаслідок протиправних дій відповідача йому завдано моральну шкоду.

Окружним адміністративним судом міста Києва при прийнятті 5 червня 2012 року постанови не було вирішено одну із позовних вимог ОСОБА_6, у зв'язку з чим він звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового судового рішення.

Додатковою постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 5 липня 2016 року, стягнуто з Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_6 6704,88 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (стаття 117 Кодексу законів про працю України).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Як встановлено судами, Святошинською районною у місті Києві державною адміністрацією всіх належних звільненому працівникові ОСОБА_6 сум у строки, зазначені у статті 116 Кодексу законів про працю України, не було виплачено. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 5 червня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2013 року, стягнуто з Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації на користь позивача 15,25 гривень - різницю між законодавчо встановленою мінімальною заробітною платою та фактично нарахованою і виплаченою заробітною платою за лютий 2004 року. Станом на 25 квітня 2016 року зазначене судове рішення від 5 червня 2012 року про стягнення заборгованості із заробітної плати відповідачем не виконане.

Механізм здійснення відповідних розрахунків визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Згідно абзацу третього пункту 2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку (абзац четвертий пункту 2 Порядку).

Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Виплати, що включаються та не включаються у розрахунок середньої заробітної плати, визначені у пунктах 3, 4 Порядку. Зокрема, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Таким чином, під час здійснення відповідного розрахунку суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, вірно використав формулу, яка визначена вказаним Порядком, встановивши, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 24 квітня 2007 року по 25 квітня 2016 року становить 181938,25 гривень.

У разі часткового задоволення такого позову суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Оскільки вимоги ОСОБА_6 щодо розміру виплати належних йому при звільненні сум суд задовольнив частково, а саме стягнув на його користь 15,25 гривень, то суди першої та апеляційної інстанцій, взявши до уваги усі обставини, дійшли вірного висновку про наявність підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, стягнувши з відповідача на користь позивача 6704,88 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційні скарги ОСОБА_6 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 5 червня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2013 року, додаткову постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 квітня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 5 липня 2016 року задоволенню не підлягають, оскільки зазначені судові рішення є законними і ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права.

Доводи, викладені позивачем у вказаних касаційних скаргах, встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи та їх висновків не спростовують.

Щодо касаційної скарги позивача на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року, то суд касаційної інстанції зазначає наступне.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2015 року в задоволенні клопотання ОСОБА_6 про вжиття заходів забезпечення даного адміністративного позову відмовлено.

Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 19 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2015 року залишив без руху, надав десятиденний строк з дня отримання ухвали для усунення недоліку, а саме сплати судового збору за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на ухвалу суду в розмірі ставки, передбаченої Законом України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI), - 1218 гривень.

27 жовтня 2015 року на адресу апеляційного суду надійшла заява позивача, у якій він вказує на те, що у справах про стягнення заробітної плати судовий збір не сплачується, а тому просить прийняти його апеляційну скаргу до провадження.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2015 року повернуто у зв'язку з невиконанням позивачем вимог ухвали від 19 жовтня 2015 року.

Відповідно до частини 6 статті 187 Кодексу адміністративного судочинства України до апеляційної скарги додається документ про сплату судового збору.

За пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону № 3674-VI звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Проаналізувавши наведені норми права, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що в силу положень пункту 1 частини 1 статті 5 Закону № 3674-VI не підлягає сплаті судовий збір за подання адміністративного позову про стягнення заробітної плати та при оскарженні судових рішень у цих справах у апеляційному порядку.

Отже, на думку колегії суддів суду касаційної інстанції, ОСОБА_6 не повинен був сплачувати судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2015 року, якою йому було відмовлено в задоволенні клопотання про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову про стягнення заробітної плати.

Забезпечення адміністративного позову - це вжиття адміністративним судом, у провадженні якого знаходиться адміністративна справа, заходів у разі існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у адміністративній справі, або якщо захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2015 року та від 29 жовтня 2015 року прийняті з порушенням норм процесуального права і підлягають скасуванню. Оскільки дана справа за позовом ОСОБА_6 розглянута по суті, по ній ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій судові рішення про часткове задоволення позовних вимог, то на цей час відпали підстави для вжиття заходів забезпечення даного адміністративного позову та направлення справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду щодо вирішення певного питання.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційні скарги ОСОБА_6 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 5 червня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2013 року, додаткову постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 квітня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 5 липня 2016 року - залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 5 червня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2013 року, додаткову постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 квітня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 5 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації про стягнення невиплаченої заробітної плати - залишити без змін.

Ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2015 року та від 29 жовтня 2015 року - скасувати.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Олексієнко М.М.

Рецебуринський Ю.Й.