Справа № 820/5844/16
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2016-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2016 р. № 820/5844/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мельникова Р.В.,

за участю секретаря судового засідання - Кульчій А.М.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов'язання нарахувати та виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області № 386 о/с від 13.10.2016 в частині звільнення зі служби в поліції згідно з п. 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" капітана поліції ОСОБА_1 (М-097029) старшого інспектора Київського ВП ГУНП в Харківській області (м. Харків) з 13.10.2016;

- поновити ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора Київського ВП ГУНП в Харківській області (м. Харків) або на іншій рівнозначній посаді;

- зобов'язати Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 13.10.2016 по день поновлення на посаді.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуваний наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області від 13.10.2016 року № 386 о/с про звільнення ОСОБА_1 є протиправним, прийнято всупереч чинному законодавству, оскільки рапорт, що був підставою для звільнення, у строк, визначений законом, був відкликаний позивачем. З огляду на викладене, позивач вважає, що наказ про його звільнення підлягає скасуванню, а позивач поновленню на посаді.

Представник відповідача, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив, що наказ про звільнення позивача є правомірним, оскільки під час винесення оскаржуваного наказу № 386 о/с від 13.10.2016 відповідач діяв у відповідності до чинного законодавства, видавши в цей же день позивачу трудову книжку, обхідний лист, припис в РВК, витяг з наказу про звільнення, через що зазначений наказ не підлягає скасуванню.

У судовому засіданні сторони підтримали свої правові позиції в повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини.

З 15.08.2000 року по 06.11.2015 року, ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України, починаючи з 07.11.2015 року прийнятий на службу до поліції.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 13.10.2016 р. № 386 о/с (а.с.11) капітана поліції, старшого інспектора Київського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_1 відповідно до п.7 (за власним бажанням) ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції, з 13.10.2016 року.

При цьому, суд зазначає, що підставою для звільнення зі служби в поліції став рапорт позивача про звільнення від 13.10.2016 року.

13.10.2016 року за фактом подання ОСОБА_1 рапорту про звільнення з ГУНП в Харківській області проведено службову перевірку та складено висновок про звільнення капітана поліції ОСОБА_1 за п. 7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

В подальшому, вказаний рапорт ОСОБА_1 намагався відкликати шляхом подання рапорту від 13.10.2016 року, в якому просив не розглядати рапорт про звільнення від 13.10.2016 року.

Однак, листом від 21.10.2016 року № 7106/19.12/0116, Головне управління Національної поліції в Харківській області повідомлено ОСОБА_1 про розгляд його рапорту від 13.10.2016 про відкликання попереднього рапорту про звільнення та вказано, що задовольнити клопотання про відкликання рапорту про звільнення не вбачається за можливе.

Як вбачається з пояснень позивача, на час написання рапорту про звільнення, ОСОБА_1 мав численні конфлікти в сім`ї, які були пов'язані з понаднормовою роботою позивача.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного наказу, судом встановлено наступне.

Суд зазначає, що правовідносини щодо проходження служби в органах внутрішніх справ врегульовано Законом України «Про Національну поліцію», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів УССР від 29.07.1991 року № 114, зі змінами та доповненнями.

Відповідно до п.7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію", поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Згідно п.10 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року №114, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Підпунктом "ж" п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ передбачено, що особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків.

Згідно п. 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Отже, дотримання тримісячного строку при звільненні осіб, на яких поширюється дія Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, є обовязковим як для адміністрації, так і для підлеглого.

Як встановлено під час розгляду справи, ОСОБА_1 рапорт про звільнення за власним бажанням подав 13.10.2016 р., при цьому наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 13.10.2016 р. його звільнено зі служби, тобто у день написання рапорту, що фактично суперечить приписам пункту 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, оскільки за його змістом, до закінчення тримісячного строку попередження особа має право відкликати поданий рапорт.

При цьому в той самий день після написання рапорту про звільнення (13.10.2016 р.), позивач звернувся до т.в.о. Начальника ГУНП в Харківській області з рапортом, в якому просив не розглядати раніше поданий рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ. Відкликання рапорту про звільнення було мотивоване тим, що позивач має бажання продовжити нести службу.

Відповідно до ч.1 ст.76 Закону "Про Національну поліцію", поліцейські, які мають спеціальні звання молодшого складу поліції, перебувають на службі до досягнення ними 55-річного віку.

Також, суд звертає увагу, що Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ № 114 встановлено, що даті звільнення має передувати не менше трьох місяців з часу подачі рапорту про звільнення зі служби за особистим проханням й не передбачено скорочення цього строку.

Таким чином, звільнення ОСОБА_1 було проведено в день подачі рапорту про звільнення, тобто відповідач не дотримав тримісячний строк, до закінчення якого позивач мав право відкликати поданий рапорт.

Вказана правова позиція також узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України та Верховного суду України, яка викладена в ухвалі від 08.11.2013 р. по справі № К-12157/10 та постанові від 10.07. 2012 року по справі № 12-136а12.

Окрім того, суд звертає увагу, що у вищезазначеному рапорті про звільнення від 13.10.2016 року, ОСОБА_1 не зазначено конкретної дати, з якої позивач бажає бути звільненим до спливу тримісячного строку від дня попередження ним про своє бажання звільнитися, що могло б свідчити про домовленість сторін про звільнення у більш короткий строк, з огляду на вимоги пункту 68 Положення звільнення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу на підставі підпункту "ж" пункту 64 цього ж Положення.

Отже, проведення звільнення зі служби до закінчення трьох місячного строку вбачається за можливе за наявності взаємної домовленості між працівником та роботодавцем.

Вказана правова позиція також узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, яка викладена в постанові від від 14 жовтня 2014 року по справі № 21-229а14.

Відповідно до ч. 2 ст. 161 КАС України, при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Водночас, суд звертає увагу, що відповідно до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію"від 02.07.2015 року № 580-VIII, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Таким чином, зважаючи на те, що відповідачем не надано до суду доказів того, що Положення № 114 суперечить вказаному Закону № 580-VIII, та приймаючи до уваги, що вищезазначеним законом не визнано Положення № 114 таким, що втратило чинність, то суд вважає доводи відповідача щодо не розповсюдження на дані правовідносини дії Положення № 114 безпідставними та необґрунтованими.

Також, суд зазначає, що аналогічні за своїм правовим змістом вимоги щодо порядку звільнення працівників регламентовані Кодексом законів про працю.

Так, згідно ч.1-2 ст. 38 КЗпП, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Отже, з правового аналізу вищезазначених норм права випливає, що необхідною умовою для розірвання трудового договору за ініціативою працівника (за власним бажанням) є повідомлення роботодавця за два тижні, а звільнення роботодавцем працівника до закінчення вказаного терміну є можливим лише у конкретно визначених випадках.

Поряд з цим, законодавець також вказує на можливість продовження працівником трудової діяльності після закінчення строку попередження за умови, коли працівник продовжував виконувати свої трудові обов`язки.

Як вбачається з пояснень позивача, ОСОБА_1 після подання рапорту пор звільнення 13.10.2016 року, продовжував виконувати службові обов'язки до надходження повідомлення 18.10.2016 з кадрового забезпечення ГУНП про звільнення.

Тобто фактично позивач продовжував працювати після подання рапорту про звільнення, однак звільнення ОСОБА_1 відбулось навіть до закінчення строку, передбаченого ст. 38 КЗпП.

Окрім того, згідно листа Вищого адміністративного суду України від 26 травня 2010 року № 753/11/13-10 «Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби» зазначено, що під час вирішення спорів зазначеної категорії пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування свого рішення покладено на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч. 4 ст. 70 КАС України, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Таким чином, згідно до вимог ч. 3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень субєктів владних повноважень, суд зобовязаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області про звільнення ОСОБА_1 від 13.10.2016 року № 386о/с є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом внутрішніх справ, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу роботу особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній роботі (посаді).

Таким чином, приймаючи до уваги вищевикладене, зважаючи на протиправність наказу від 13.10.2016 року № 386 о/с про звільнення позивача з посади старшого інспектора Київського ВП ГУНП в Харківській області, суд приходить до висновку, що капітана поліції ОСОБА_1 належить поновити на посаді старшого інспектора Київського ВП ГУНП в Харківській області з 13.10.2016.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, постанову суду в частині поновлення позивача на посаді слід звернути до негайного виконання.

Щодо позовної вимоги в частині зобов'язання Головного управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає судовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, постанову суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення з відповідача на користь позивача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, слід звернути до негайного виконання.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Положеннями частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд вважає вимоги ОСОБА_1 є такими, що підлягають частковому задоволенню з підстав викладених вище.

Розподіл судових витрат здійснюється згідно статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 159-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов'язання нарахувати та виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області від 13.10.2016 № 386 о/с в частині звільнення зі служби в поліції згідно з п. 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" капітана поліції ОСОБА_1 старшого інспектора Київського ВП ГУНП в Харківській області (м. Харків) з 13.10.2016.

Поновити капітана поліції ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора Київського ВП ГУНП в Харківській області (м. Харків) з 13.10.2016.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, 5, м. Харків, 61002, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 61098, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 13.10.2016 по 20.12.2016 (48 робочих днів) у сумі 9053 (дев'ять тисяч п'ятдесят три) грн. 76 коп.

Звернути до негайного виконання постанову суду в частині поновлення капітана поліції ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора Київського ВП ГУНП в Харківській області (м. Харків) з 13.10.2016.

Звернути до негайного виконання постанову суду в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, 5, м. Харків, 61002, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 61098, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 13.10.2016 по 20.12.2016 в межах суми стягнення за один місяць (21 робочий день) в сумі 3961 (три тисячі дев'ятсот шістдесят одна) грн. 02 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.м

Повний текст постанови виготовлено 26 грудня 2016 року.

Суддя Р.В. Мельников