Справа № 753/21761/16-а
Суддя: Даниленко В. В.
Дата ухвалення: 2016-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2-а/753/902/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" грудня 2016 р. Суддя Дарницького районного суду м. Києва Даниленко В.В.., розглянувши в скороченому провадженні в судовому засіданні у м. Києві адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, в якому просив суд визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Києва щодо відмови в перерахунку пенсії за вислугу років, виходячи із розміру 90% від суми місячної (чинної) заробітної плати без обмежень, визначеної в довідці прокуратури Автономної Республіки Крим від 01.11.2016 № 18/1-95, та виплаті різниці в пенсії за минулий час та обов'язати відповідача здійснити з 01.01.2016 перерахунок і виплату пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (у редакції на час призначення пенсії) у розмірі 90% від розміру місячної заробітної плати на підставі довідки прокуратури Автономної Республіки Крим від 01.11.2016 № 18/1-95, без обмеження її максимальним розміром, та виплатити різницю в пенсії за минулий час.

Визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Києва щодо відмови в нарахуванні та виплаті пенсії за вислугу років за період із 01.04.2015 по 01.11.2016. та зобов'язати відповідача здійснити нарахування та виплату пенсії за вислугу років за період із 01.04.2015 по 01.11.2016.

Відповідач Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Києва просили відмовити в задоволенні позову, надавши суду письмові заперечення.

Згідно ч. 4 ст. 183-2 КАС України суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. За результатами розгляду справи у скороченому провадженні суддя, оцінивши повідомлені позивачем, відповідачем обставини, за наявності достатніх підстав приймає законне та обґрунтоване судове рішення.

З урахуванням того, що у справі наявні достатні докази, суддя приходить до висновку про можливість ухвалення судового рішення без проведення судового засідання, а відтак у відповідності до ч. 4 ст. 183-2 КАС України справа підлягає розгляду в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, суддя дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Із 2008 року Позивачу призначено пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ у розмірі 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку Позивача, яку він отримував до 01.04.2015.

Згідно з вимогами Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 виплату пенсії Позивачу, як працюючому пенсіонеру, з 01.04.2015 тимчасово призупинено.

На підставі наказу Генерального прокурора України від 21.10.2016 № 251к Позивач 01.11.2016 був звільнений з займаної посади - заступника прокурора Автономної Республіки Крим та з органів прокуратури за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» від 09.12.2015 № 1013 (з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31.05.2012 № 505) посадові оклади працівників органів прокуратури було підвищено.

02.11.2016 Позивач звернувся до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Києва з письмовою заявою про здійснення перерахунку раніше призначеної йому пенсії відповідно до ч.1 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 05.11.1991 в розмірі та відсотках відповідно до ч. 13 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від суми місячної заробітної плати, розмір якої визначено у довідці прокуратури Автономної Республіки Крим від 01.11.2016 № 18/1-95 за останні 24 календарні місяці роботи.

ОСОБА_2 просив нарахувати та виплатити йому пенсію за вислугу років, яку він безпідставно не отримував за період із 01.04.2015 по 01.11.2016.

За результатами розгляду заяви заступником начальника Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Києва було надано письмову відповідь від 03.11.2016 № 16754/14/К-1080/1 про відмову в її задоволенні та відсутність, підстав для здійснення перерахунку розміру раніше призначеної пенсії.

Враховуючи, що відповідно до положень статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України, вважаю, що вищевказані дії та рішення Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Києва грубо порушують мої права та законні інтереси, є протиправними та такими, що не ґрунтуються на вимогах Конституції України та чинного законодавства, а подана Позивачем заява від 02.11.2016 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, згідно із ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (у його редакції на час призначення Позивачу пенсії за вислугу років) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією, або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

У цьому контексті слід зазначити, що відповідно до статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно зі статтями 22, 64 Конституції України право на пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян, встановлене законами України (в тому числі, й Законом України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ) є таким, що не підлягає звуженню чи обмеженню.

Тобто, звуження чи обмеження змісту й обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів відповідно до статті 22 Конституції України не допускається.

Конституційний Суд України в рішенні від 11.10.2005 № 8-рп/2005 чітко визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося таке звуження: «звуження обсягу прав та свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто, їх кількісні характеристики».

Крім того, статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Також необхідно зауважити, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, в тому числі, в органах прокуратури, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена, насамперед, тим, що служба у військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Ураховуючи це, виходячи із висловленого в рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Верховний Суд України в своїй постанові від 10.12.2013 року у справі №21-348а13 дійшов правового висновку, що внесені Законом № 3668-VІ зміни до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» щодо розміру пенсії у відсотках стосуються порядку призначення пенсії прокурорам і слідчим у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії. Нормами, які визначають механізм проведення перерахунку пенсії за вислугою років прокурорам є частини 13 та 18 статті 50-1 вищевказаного Закону, положення яких щодо перерахунку пенсії у зв'язку з прийняттям Закону № 3668-VI від 08.07.2011змін не зазнали (змінилась лише нумерація частин цієї статті).

Таку ж позицію висловлено Верховним Судом України в постановах від від 10.12.2013 (справа № 21-348а13), 17.12.2013 (справа № 21-445а13), від 06.10.2015 (справа № 21-2432а15), від 15.12.2015 (справа № 21-4289а15).

Згідно зі статтею 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Відповідно до ч.2 ст.161 КАС України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатом розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 237 цього Кодексу. Такі положення кореспондуються з положеннями ст. 244-2 КАС України.

Таким чином, положення, які містяться в пункті 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015, про скасування з 01.06.2015 норм щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру», не розповсюджуються на пенсіонерів, яким пенсію призначено до вказаної дати, тобто, доводи відповідача є необґрунтованими та безпідставними.

Вищевказані зміни стосуються тільки призначення пенсій, а не перерахунку раніше призначених пенсій. При цьому процедури призначення та перерахунку пенсій різні як за змістом, так і за механізмом їх проведення. Тому, скасування порядку нарахування пенсій за спеціальними законами з 01.06.2015 та подальше призначення таких пенсій на загальних підставах, не впливає на можливість проведення перерахунку пенсії, призначеної раніше, у відповідності до діючих на час її призначення норм Закону України «Про прокуратуру».

Оскільки пенсію за вислугу років Позивачу призначено у 2008 році на підставі вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ, Позивачем ставиться питання не про призначення пенсії, а щодо проведення перерахунку раніше призначеної пенсії у зв'язку з підвищенням посадових окладів працівників органів прокуратури, з урахуванням норми, що визначає розмір пенсії у відсотках, яка діяла на момент її призначення, а також у зв'язку з моїм звільненням з органів прокуратури.

Виходячи із загальних засад пріоритету законів над підзаконними нормативними актами при перерахунку розміру пенсії застосуванню підлягає розмір, встановлений згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якого розмір призначеної та перерахованої Позивачу пенсії повинен становити 90 відсотків від суми місячного заробітку, тобто без обмежень.

02.03.2015 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який набрав чинності з 01.04.2015.

Тимчасово, у період з 01.04.2015 по 31.12.2015 пенсія особам, яка призначена відповідно до цього Закону, окрім окремих категорій осіб, не виплачується. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 у разі неприйняття до 01.06.2015 закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», «Про прокуратуру» та ін.

Водночас вказаний в пункті 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01.06.2015 не прийнятий. У зв'язку з цим з указаної дати втратили чинність норми Закону України «Про державну службу», Закону України «Про судоустрій і статус суддів», «Про прокуратуру» та ін. щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) за цими Законами не призначаються.

Тобто, правові норми, які надавали право особі, яка працює на посаді прокурора, та інших визначених посадах, на призначення пенсії або щомісячного довічного утримання, припинили дію, починаючи з 01.06.2015.

Починаючи з указаної дати на мене не поширюються встановлені частиною першою статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції Закону від 02.03.2015 №213-VIII) обмеження щодо виплати пенсії. На даний час особам, які працюють на посадах, визначених згаданими спеціальними Законами, пенсія призначається відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Тобто, з 01.06.2015 відсутні правові підстави для невиплати Позивачу пенсії.

Такий висновок щодо правового застосування норм частини першої статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та пункту 5 Прикінцевих положень Закону від 02.03.2015 №213-VIII, зроблений з урахуванням правової позиції, висловленій Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 26.08.2015 (адміністративна справа № 202/4641/15-а).

Крім цього, в тексті вказаного Закону чітко визначено «з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України».

Тому звуження та обмеження змісту й обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів відповідно до ст. 22 Конституції України не допускається.

Таким чином з 01.06.2015 перешкоди для виплати вказаної пенсії відсутні.

Дії відповідача, який не поновив виплату раніше призначеної Позивачу пенсії, грубо порушують конституційне право на пенсійне забезпечення, передбачене ст. 46 Конституції України.

Виходячи із змісту Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015, вважаю, що мої права на соціальний захист порушені відповідачем, починаючи з 01.06.2015. Таким чином, законодавцем прийнято певні обмежуючі норми пенсійного забезпечення щодо працюючих пенсіонерів, серед яких був і Позивач.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що «органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».

У разі існування неузгодженості між актами, виданими одним й тим же органом, але які мають різну юридичну силу, застосовується акт вищої юридичної сили.

У випадку суперечності норм закону та Конституції України, які прийняті Верховною Радою України - колізія вирішується на користь Конституції, яка має найвищу юридичну силу.

Такого ж висновку дійшов і Конституційний Суд України у своєму рішенні у справі № 1-9/2015 від 13.05.2015 (пункти 2.1. та 2.2. мотивувальної частини Рішення).

Як зазначалося раніше Конституційний Суд України свою принципову позицію з цього питання висловив у рішенні № 8-рп/99 від 06.07.1999 у справі щодо права на пільги та № 5-рп/2002 від 20.03.2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій.

Також у Рішенні Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 зазначено, що зупинення пільг, компенсацій і гарантій для військовослужбовців та працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей.

Таку позицію щодо неможливості застосування норм закону, які погіршують раніше установлені, підтримав Конституційний суд України, рішення якого є документами прямої дії.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.05.2008 №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22.09.2005 N 5-рп/2005, згідно з яким «конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням». При цьому Конституційний Суд України зазначив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

В Рішенні Конституційного Суду України № 8-рп/2005 від 11.10.2005 визначено, що в Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства і прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України. Правові гарантії, правова визначеність і пов'язана з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Приписами ст.22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. ст. 22 та 64 Конституції України, право на пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян, встановлене законами України (в тому числі і Законом України «Про прокуратуру») є таким, що не підлягає звуженню та обмеженню.

Як зазначалось вище відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, слід зазначити, що рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 у справі № 1-8/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення ч.3, абзаців 1, 2, 4, 6 ч.5 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VIII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII та положення п.5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону № 213.

Таким чином, відмова відповідача у поновленні виплати Позивачу пенсії в умовах коли вона призначалась до відповідних законодавчих змін - є неправомірною і суперечить Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї і практику Європейського Суду як джерело права.

В рішенні Конституційного Суду України № 17-рп/2010 передбачено, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Отже, основою цього принципу є передбачуваність. Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на необхідність дотримуватися принципу правової визначеності.

Згідно з цим принципом, люди повинні мати змогу планувати свої дії з упевненістю, що знають про їх правові наслідки. Він вимагає, зокрема, щоб правові акти заздалегідь оприлюднювалися, діяли на майбутнє, були ясними, простими, точними, чіткими і несуперечливими.

До цього принципу входять такі складові, як непорушність і нескасовуваність набутих законних прав; незворотність закону й неможливість застосування закону до особи, яка не могла знати про його існування; законні очікування право особи в своїх діях розраховувати на сталість існуючого законодавства тощо.

Ураховуючи наведене, відмовляючи Позивачу у поновленні виплати пенсії, на яку Позивач має право згідно Закону України «Про прокуратуру», відповідач своїми діями порушує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї (далі - Конвенція), де значна увага акцентується саме на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу.

Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) у 1996 році, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) у 1996 році, держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення, тощо.

Таким чином, відмова відповідача у відновленні виплати Позивачу пенсії суперечить нормам Закону України «Про прокуратуру», ст. 22, 64 Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Наведене відповідає правовим позиціям, висловленим Верховним Судом України у справах від 15.12.2015 №161/18933/14-а, №21-348а13, №21-445а13, які відповідно до ст. 244-2 КАС України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України.

Аналогічну позицію викладено у рішеннях Вищого адміністративного суду України від 10 квітня та 15 червня 2015 року (справи №№ К/800/16522/15 та К/800/26279/15).

Конституційний Суд України в рішенні від 09.07.2007 № 6-рп/2007 визначив, що «невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної, правової держави». Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права».

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.6,8,19,22,48,55,64,68,92,95 Конституції України, Рішеннями Конституційного суду України: №15-рп/2000 від 14 грудня 2000 року, №8-рп/2005 від 11 жовтня 2005 року, № 4-рп від 18 червня 2007 року, №6-рп/2007 від 9 липня 2007 року, № 10-рп від 22 травня 2008, частинами 12 та 17 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції від 12.07.2001 за № 2663-Ш, яка діяла на момент призначення пенсії), Постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», ст.ст. 2,6-9,17-19,21,51,71,104-106,116,137,162,183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, роз'ясненнями центральних органів влади, наданими документами, суддя-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Києва щодо відмови в перерахунку пенсії ОСОБА_2 за вислугу років, виходячи із розміру 90% від суми місячної (чинної) заробітної плати без обмежень, визначеної в довідці прокуратури Автономної Республіки Крим від 01.11.2016 № 18/1-95, та виплаті різниці в пенсії за минулий час.

Зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Києва здійснити з 01.01.2016 перерахунок і виплату пенсії ОСОБА_2 за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (у редакції на час призначення пенсії) у розмірі 90% від розміру місячної заробітної плати на підставі довідки прокуратури Автономної Республіки Крим від 01.11.2016 № 18/1-95, без обмеження її максимальним розміром, та виплатити ОСОБА_2 різницю в пенсії за минулий час.

Визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Києва щодо відмови в нарахуванні та виплаті пенсії ОСОБА_2 за вислугу років за період із 01.04.2015 по 01.11.2016.

Зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Києва здійснити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_2 за вислугу років за період із 01.04.2015 по 01.11.2016.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня оголошення постанови або отримання копії постанови.

СУДДЯ: