Справа № П/811/1016/16
Суддя: К.М. Притула
Дата ухвалення: 2016-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД -------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2016 року справа № П/811/1016/16

Кіровоградський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Притули К.М., суддів Дегтярьової С.В., Момонт Г.М.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Управління МВС України на Одеській залізниці, Міністерства внутрішніх справ України та Національної поліції України, третя особа Професійна спілка атестованих працівників органів внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Управління МВС України на Одеській залізниці, Міністерства внутрішніх справ України та Національної поліції України, третя особа Професійна спілка атестованих працівників органів внутрішніх справ України, в якому просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ УМВС України на Одеській залізниці від 08.09.2015 р. №124 о/с в частині звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ з посади старшого слідчого слідчого відділення лінійного відділу на ст. Помічна УМВС України на Одеській залізниці;

- зобов'язати Національну поліцію України та (або) Міністерство внутрішніх справ України поновити позивача на роботі на відповідній посаді в поліції та сплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу з 30.06.2016 року;

- зобов'язати Національну поліцію України та Міністерство внутрішніх справ України працевлаштувати позивача на рівнозначній посаді в іншому управлінні, відділенні, тощо, яке знаходиться в м. Помічна Кіровоградської області, Добровеличківського району, що підвідомче Національній поліції України та (або) Міністерству внутрішніх справ України;

- зобов'язати Національну поліцію України та (або) Міністерство внутрішніх справ України відшкодувати моральні збитки, які були спричинені незаконним звільненням в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначила, що наказом Управління МВС України на Одеській залізниці від 08.09.2015 року №123 о/с її звільнено з посади старшого слідчого СВ лінійного відділу на станції Помічна УМВС України на Одеській залізниці на підставі п. 64 "г" (через скорочення штатів) Положення при проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. З наказом про звільнення позивач не погоджується, посилаючись на те, що її звільнення відбулося під час перебування у відпустці по догляду за дитиною, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України.

Крім того, Міністерство внутрішніх справ України не ліквідовано, а отже, саме воно має працевлаштувати позивачку у себе у відомстві на рівнозначній посаді. Посилаючись на сукупність вищевикладених обставин, просить суд задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі

Представник відповідача - Міністерства внутрішніх справ України проти позову заперечував. У письмових запереченнях на позов (а.с. 35-42) зазначено, що позивач дійсно проходила службу на посаді старшого слідчого СВ лінійного відділу на станції Помічна УМВС України на Одеській залізниці. Даний підрозділ існував у структурі Управління Міністерства внутрішніх справ на Одеській залізниці. У підрозділах МВС України позивач службу не проходила, тому не може бути поновлена на посаді у МВС України та, відповідно, не повинно виплачувати їй середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позивач звільнена наказом УМВС України на Одеській залізниці від 08.09.2015 року №124о/с. МВС України не є правонаступником Управління МВС України на Одеській залізниці та ніякого відношення до звільнення позивача не має. Таким чином питання, порушені в позовній заяві щодо поновлення на посаді позивача в МВС України та стягнення з МВС України заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими.

Представник відповідача НПУ проти позову заперечував. У письмових запереченнях на позов зазначено, що 07.11.2015 року набув чинності Закон України "Про Національну поліцію", прикінцевими та перехідними положеннями якого передбачено припинення діяльності органів внутрішніх справ з їх подальшою ліквідацією, а на території України створена Національна поліція України, добір до якої здійснюється на конкурсній основі та не передбачає автоматичне зарахування колишніх працівників міліції. Зазначений правоохоронний орган державної влади за своїм юридичними статусом не є правонаступником органів внутрішніх справ, а внаслідок цього не може перебирати на себе їх права та обов'язки (а.с.49-51).

Представники відповідача - 1 та третьої особи своїм правом на надання письмових заперечень не скористались.

В судове засідання сторони не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи (а.с.146-149).

Позивачем надано до суду клопотання про розгляд справи без її участі (а.с.153).

Дослідивши наявні в справі документи, матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Стаття 8 ОСОБА_3 України встановлює, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_3 України має найвищу юридичну силу. Закон та інші нормативно - правові акти приймаються на основі ОСОБА_3 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_3 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_3 України гарантується.

Правовий порядок в Україні, за визначенням ст. 19 ОСОБА_3 України, ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_3 та законами України.

Стаття 43 ОСОБА_3 України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно - технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 ОСОБА_3 України). Кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Правову основу служби в органах внутрішніх справ становлять ОСОБА_3 України, закони та інші нормативно - правові акти, у тому числі нормативні акти Міністерства внутрішніх справ України, акти органів місцевого самоврядування, прийняті у межах їх повноважень, Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Звільнення зі служби працівників ОВС повинно здійснюватись лише на підставах, передбачених законом, під якими вбачаються такі життєві обставини, що законодавчо визначаються як юридичні факти для припинення служби. Звільнення може здійснюватись виключно з дотриманням певних процедурних вимог, що мають різний зміст за кожною підставою звільнення. Недотримання цих вимог розцінюється як незаконне звільнення з відновленням особи на службі в ОВС на колишній посаді.

Судовим розглядом встановлено, підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1, реалізувала своє право на працю не шляхом укладання трудового договору про роботу на підприємстві, установі, організації або з фізичною особою, а вільно обрала саме проходження служби в органах внутрішніх справ, яка має свої особливості.

Судом встановлено, що остання прийнята на роботу до слідчого відділення лінійного відділу на станції Помічна УМВС України на Одеській залізниці.

Наказом МВС України від 08.06.2015 року № 661"Про ліквідацію Управління МВС України на Одеській залізниці" прийнято рішення про ліквідацію Управління.

Наказом т.в.о. начальника Управління МВС України на Одеській залізниці від 08.09.2015 року №124 о/с відповідно до п.64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_1 слідчого слідчого відділення лінійного відділу на ст. Помічна звільнено з органів внутрішніх справ у запас через скорочення штатів (а.с.19).

Матеріалами справи встановлено, що позивачці з 18.04.2013 року в установленому законом порядку надано відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею 3 - річного віку (а.с. 16), що представниками відповідачів не заперечувалось.

Положеннями статті ч. 3 ст. 24 ОСОБА_3 України держава забезпечує створення умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовий захист, матеріальну і моральну підтримку материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Ставлення України до питання про співвідношення національного та міжнародного права вперше було сформульоване в Декларації про державний суверенітет України 1990 р., де був проголошений "пріоритет загальновизнаних норм міжнародного права перед нормами внутрішньодержавного права" (ст. Х).

У Законі України "Про дію міжнародних договорів на території України", а пізніше в Законі України "Про міжнародні договори України" ця норма Декларації була доповнена про те, що укладені і належним чином ратифіковані Україною міжнародні договори становлять невідємну частину національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства".

Так, ОСОБА_3 України у ст. 9 закріпила, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладання міжнародних договорів, які суперечать ОСОБА_3 України, можливе лише після внесення відповідних змін до ОСОБА_3 України.

Згідно із Законом України Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 14 вересня 2006 року Україна взяла на себе зобовязання вважати обовязковими для України всі пять пунктів ст. 8 Європейської соціальної хартії (переглянутої).

Так, відповідно до статті 8 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вважається незаконним, якщо роботодавець надсилає жінці попередження про звільнення з роботи у період від дати повідомлення нею свого роботодавця про вагітність до закінчення її відпустки у звязку з вагітністю та пологами.

З огляду на зазначені ратифіковані Україною міжнародні норми суд дійшов висновку, що п.8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-УІІІ суперечить Закону України "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)" про можливе майбутнє звільнення такої категорії працівників, які є вагітними або перебувають в декретній відпустці по догляду за дитиною.

При цьому, суд зауважує, що Закон №580-УІІІ не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, тощо.

Крім того, суд зазначає, механізму скорочення атестованих працівників органів внутрішніх справ спеціальним законодавством не передбачено. У зв'язку з цим, відповідно до ч. 7 ст. 9 КАСУ, згідно якої у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), при скороченні атестованих працівників органів внутрішніх справ у частині, яка не врегульована спеціальним законодавством, слід застосовувати аналогію закону, тобто використовувати правові акти, що регулюють подібні за змістом відносини (аналогія закону).

Дана позиція кореспондується з вимогами рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/202 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або посадових осіб), відповідно до якого, при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, в тому числі звільнення, регулюється спеціальним нормативно-правовим актом - Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (надалі - Положення № 114).

Відповідно до пункту 17 Положення №114 вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Оскільки, Закон № 580-VIII не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, тощо, то в даному випадку до спірних правовідносин мають застосовуватись конституційні принципи і загальні засади права.

Гарантії для даної категорії осіб передбачені Кодексом законів про працю України.

Згідно до ст. 1 Кодексу законів про працю України № 322-VIII від 10.12.1971 року, останній регулює трудові відносини всіх працівників.

Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору.

На момент видання спірного наказу 08.09.2015 року, позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею три річного віку.

За таких умов п.11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-УІІІ в частині, що стосується вагітних жінок та жінок, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною підлягає застосуванню з урахуванням норм визначених ст.. 184 КЗпП України.

З наведеного суд дійшов висновку, що звільнити вагітну жінку за ініціативою власника чи уповноваженого ним органу не можна, крім випадку повної ліквідації підприємства, з її обовязковим працевлаштуванням.

Приписами пунктів 9, 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIІI передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що Законом №580-VIII передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Суд звертає увагу, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 28.10.2014р. у справі №21-484а14, від 19.01.2016р. № 810/1783/13а.

Разом з тим, суд акцентує на тому, що частиною 2 ст. 8 КАСУ передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини від 22.03.2012 року по справі ОСОБА_4 проти Російської Федерації зазначено, що по-перше, право на відпустку по догляду за дитиною належить всім громадянам без будь-яких відмінностей за ознаками статі або професії. Збройні сили, поліція та державні службовці не виключаються з числа користувачів цього фундаментального права.

Також, право на відпустку по догляду за дитиною має мінімальний зміст. Кінцева мета гармонізації праці, особистого та сімейного життя для працюючих батьків та рівності чоловіків та жінок у відношенні можливостей ринку праці та відношення на роботі повинні враховуватися при встановленні форми, тривалості та умов відпустки по догляду за дитиною. В кінці періоду відпустки по догляду за дитиною працівники мають право повернутися на ту ж роботу або, якщо це неможливо, на еквівалентну роботу, сумісну з їхнім трудовим контрактом або відносинами. Права, придбані або такі, що мають бути придбаними працівником на дату початку відпустки по догляду за дитиною, повинні зберігатися до кінця відпустки по догляду за дитиною.

Однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування (ч. 2 ст. 22 ОСОБА_3 України) чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (ч. 3 ст. 22 ОСОБА_3 України).

Відповідно до ч. 3 ст. 22 ОСОБА_3 України, Конституційний Суд України надав визначення поняттям "звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина" у Рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками), згідно з яким "конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними". При цьому Конституційний Суд України зазначив, що "загальновизнаним, є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена" (абзац четвертий підпункту 5.2 пункту 5 мотивувальної частини).

З огляду на викладені норми права суд дійшов висновку, що звільнення позивача є незаконним та необґрунтованим. Окрім того, суд звертає увагу на ту обставину, що неправомірне звільнення позивача з органів внутрішніх справ позбавило його можливості вирішити питання про вступ до органів Національної поліції України у визначені законом строки.

Підпунктом "г" п. 64 Положення № 114 передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Судом встановлено, що відповідно до відомостей з ЄДРПОУ Управління МВС України на Одеській залізниці, перебуває у стані припинення з 14.07.2015 року та на момент розгляду ще не ліквідоване.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного Кодексу України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Частиною 2 статті 104 Цивільного Кодексу України передбачено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно ч. 3 ст. 105 Цивільного Кодексу України, учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

Суд вказує, що Управління МВС України на Одеській залізниці є органом Міністерства внутрішніх справ України на транспорті, територією обслуговування якого є в тому числі Кіровоградська область.

Дані функції після ліквідації Управління будуть виконувати інші підрозділи Міністерства внутрішніх справ України.

А тому, відповідно до вимог чинного законодавства України після скорочення посад, обов'язкове працевлаштування повинно відбуватися шляхом призначення на посади відповідного фаху, а оскільки позивач проходить службу в органах внутрішніх справ, то його обов'язкове працевлаштування повинно відбуватися шляхом переводу для подальшого проходження служби в інші органи внутрішніх справ України..

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивача звільнено незаконно, з порушенням встановленого законодавством порядку, а тому є достатні підстави скасування наказу та для поновлення позивача на посаді.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Вирішуючи спір, суд також бере до уваги, що відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Проте, відповідачем не надано суду доказів правомірності свого рішення.

Враховуючи, що наказ від 08.09. 2015 року №124 о/с в частині звільнення ОСОБА_2 не відповідає вимогам трудового законодавства, позовні вимоги в частині скасування наказу Управління МВС України на Одеській залізниці від 08.09. 2015 року №124 о/с про звільнення та зобов'язання Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці поновити на посаді ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого слідчого відділення лінійного відділу на ст. Помічна.

Також, згідно статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Щодо позовної вимоги про стягнення з МВС України та (або) НПУ на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд зазначає, що дана вимога задоволенню не підлягає, оскільки вимушеним прогулом відповідно до трудового законодавства вважається час, протягом якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором.

З 18.04.2013 року позивач знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, що підтверджено листом УМВС України на Одеській залізниці від 16.06.2016 № 8/155 та не заперечується відповідачами.

Відповідно до трудового законодавства відпустка по догляду за дитиною надається без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку.

Отже, з 18.04.2013 року по теперішній час позивач перебуває у декретній відпустці, не здійснює своїх функціональних обов'язків, що не залежить від волі роботодавця, відтак не має змоги отримувати заробітну плату. А відтак, відсутні підстави для виплати ОСОБА_1Ю середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 30000,00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 56 ОСОБА_3 України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Згідно з пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивачем під час розгляду справи не доведено суду наявність моральної шкоди, її розмір та причинний зв'язок між діями відповідачів та моральною шкодою.

Отже, позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 30000,00 грн. не підлягають задоволенню.

Приймаючи до уваги вище наведене, суд доходить висновку про правомірність позову в частині скасування наказу Управління Міністерства внутрішніх справ на Одеській залізниці №124 о/с від 08.09.2015 року в частині звільнення ОСОБА_1 та необхідності зобов'язати Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці поновити позивача на посаді старшого слідчого слідчого відділення лінійного відділу на ст. Помічна.

Решта позовних вимог задоволенню не підлягає.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, представником відповідача - МВС України до суду подано клопотання про залишення позовних вимог без розгляду. В обґрунтування зазначеного клопотання, представник відповідача зазначив, що наказ про звільнення ОСОБА_2 датовано 08.09.2015 року, тоді як до суду позивач звернулась лише 06.08.2016 року, що свідчить про порушення строків, встановлених ч. 3 ст. 99 КАС України.

Відповідно до ч. 3 ст. 99 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Матеріалами справи встановлено, що оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_1 винесено 08.09.2015 року, при цьому позовну заяву до суду позивачем направлено засобами поштового зв'язку 06.08.2016 р. (згідно відбитку штемпелю на поштовому конверті). Однак, піл час розгляду справи по суті, доказів ознайомлення ОСОБА_1 з оскаржуваним наказом та доказів вручення його позивачці, відповідачами не надано. Крім того, судом встановлено, що трудову книжку позивачці також не вручено.

Враховуючи приписи ст. 99, ст. 100 КАС України, суддя приходить до висновки про наявність підстав для визнання причин пропуску позивачем строку звернення з вказаним позовом до Кіровоградського окружного адміністративного суду поважними.

В зв'язку з викладеним вище, суд приходить до висновку, що клопотання представника відповідача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 162, 163 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління МВС України на Одеській залізниці, Міністерства внутрішніх справ України та Національної поліції України, третя особа Професійна спілка атестованих працівників органів внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ УМВС України на Одеській залізниці від 08.09.2015 р. №124 о/с в частині звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ з посади старшого слідчого слідчого відділення лінійного відділу на ст. Помічна УМВС України на Одеській залізниці

Зобов'язати Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці поновити ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого слідчого відділення лінійного відділу на ст. Помічна.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

В частині поновлення на посаді постанова підлягає негайному виконанню.

Постанова відповідно до ст. 254 КАС України набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Кіровоградський окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя К.М. Притула

Судді С.В. Дегтярьова

ОСОБА_5