Справа № 813/5357/14
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2016 року м. Львів № 813/5357/14

14 год. 57 хв.

Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Клименко О.М., за участю секретаря судового засідання Дорош Х.Р. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1;

відповідача: представник ОСОБА_2;

третя особа: представник не прибув;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Залізничної обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі ОСОБА_3І.) звернувся до суду з позовом до Залізничної обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області (далі Залізнична ОДПІ), третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», в якому просить скасувати податкові повідомлення-рішення від 23 липня 2014 року № та №.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 09.10.2014 року позов було задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ДПІ у Залізничному районі м. Львова від 23 липня 2014 року № та №.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.06.2016 року постанову Львівського окружного адміністративного суду від 09.10.2014 року скасовано. Прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 жовтня 2016 року зазначені судові рішення були скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що відповідачем невірно трактується положення ст. 164 ПК України, оскільки він не отримував доходів у 2012 році, тому обовязок подавати податкову декларацію за цей період відсутній. Зазначив, що основною ознакою доходу платника податку, як обєкта та бази оподаткування податком з доходу фізичних осіб, в тому числі у вигляді додаткового блага, є фактичне отримання такого доходу платником податку в грошовій, матеріальній чи нематеріальній формі. Заборгованість за процентами, по пені, за комісіями, не є доходом в розумінні Податкового кодексу України.

Долучені до матеріалів справи документи, на думку позивача, повністю спростовують висновки контролюючого органу, а тому прийняті на цій основі податкові повідомлення-рішення є протиправними і підлягають скасуванню. Представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві із урахуванням наявних в матеріалах справи доказів.

Відповідач заперечив позов повністю з підстав, викладених у письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи. Зазначив, що проведеною перевіркою встановлено, що позивач в період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року отримував доходи, які згідно з ПК України підлягають включенню до загального місячного (річного) доходу та відображенню платником в податковій декларації про майновий стан і доходи. Згідно з відомостями ЦБД ДРФО та листа ТОВ «ФК Приватні інвестиції» позивач мав взаємовідносини з іншими платниками податку від яких отримав доходи у вигляді анулювання (прощення) заборгованості кредитором у 2012 році. Сума анульованого боргу у розмірі 992302,49 грн. підлягає оподаткуванню за ставкою 15(17)%, оскільки сума боргу, прощена кредитором, вважається доходом отриманим платником податку як додаткове благо.

На підставі наведеного відповідач вважає, що висновки про порушення позивачем вимог Податкового кодексу України є обґрунтованими і прийняті на їх основі податкові повідомлення-рішення є правомірними. Представник відповідача таку позицію підтримав, просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином.

Суд заслухав пояснення представників позивача та відповідача, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності і встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ДПІ у Залізничному районі м. Львова проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб, за результатами якої складено акт від 08.07.2014 року № 1485/17-20/НОМЕР_1.

Зі змісту акта перевірки слідує, що відповідно до відомостей ЦБД ДРФО ДПА України та листа ТОВ «ФК Приватні інвестиції» від 15.04.2014 року № 832, фізична особа - платник податку ОСОБА_3 мав взаємовідносини з іншими платниками податків, від яких отримав доходи, що включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу та підлягають відображенню в річній податковій декларації.

В акті перевірки податковим органом зазначено про порушення позивачем вимог:

- абз. «д» пп.164.2.17 п.164.2 ст.164, п. 167.1 ст.167, п.179.7 ст.179 ПК України в результаті чого занижено суму податкових зобовязань з податку на доходи фізичних осіб за 2012 рік та не сплачено до бюджету в розмірі 168476,82 грн.;

- п.179.1 ст.179, п.49.18.4 п.49.18 ст.49 гл.2 ПК України, а саме за 2012 рік не подано декларацію про і майновий стан і доходи.

На підставі вказаного акта, відповідачем прийнято податкові повідомлення рішення від 23.07.2014 року № НОМЕР_2, яким збільшено суму грошового зобовязання за платежем податок на доходи фізичних осіб на загальну суму 201593,03 грн., із них за основним платежем 168476,82грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 42119,21 грн. та № НОМЕР_3, яким збільшено суму грошового зобовязання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що справляється фізичними особами за результатами річного декларування на 170,00 грн.

Не погодившись з такими рішеннями податкового органу, платник звернувся з даним позовом до суду.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

29.11.2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК Приватні інвестиції» укладено договір факторингу, згідно з яким 14.12.2011 року відбулося відступлення права вимоги всіх грошових зобовязань за кредитним договором та прав за таким договором, що забезпечують виконання зобовязань.

При цьому, судом встановлено, позивачем порушено умови договору кредиту щодо несвоєчасної сплати кредитних коштів, у зв'язку з чим виникла заборгованість в загальній сумі 314069,02 дол. США, в тому числі 150444,17 дол. США прострочена заборгованість по основному боргу, 19057,78 дол. США прострочені проценти, 150 грн. - прострочені комісії, 8395,27 дол. США - пені.

27.12.2012 року Іпотекодавцем - ТОВ «Резонанс» зі згоди Іпотекодержателя - ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» було продано третій особі предмет іпотеки, а кошти скеровані на погашення зобовязання позивача за кредитним договором № 1097/ЗЛ від 28.12.2007 року.

25.12.2012 року між ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» та позивачем укладено договір № 80-1097/ЗЛ/12 про порядок виконання грошових вимог та прощення боргу в сумі 992302,49 грн.

Відповідач зазначив, що, відповідно до абз. «д» пп.164.2.17 п.164.2 ст.164 ПК України позивач повинен відобразити вказану суму в річній декларації та самостійно сплатити суму податку на доходи з фізичних осіб.

Згідно із пп. 14.1.47 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, додаткові блага - це кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов'язаний з виконанням обов'язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Відповідно до пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається, зокрема, дохід, отриманий платником податку як додаткове благо у вигляді суми боргу платника податку, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності.

У відповідності до пп. 165.1.55 п. 165.1 ст. 165 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються такі доходи: основна сума боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності у сумі, що не перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року; сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені), прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності.

Таким чином, аналіз наведених норм вказує на обов'язок платника відобразити анульовану суму боргу у складі оподатковуваного доходу з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку. А тому суд не приймає до уваги покликання позивача на фактичне неотримання ним будь-яких благ, оскільки анулювання основної суми боргу призвело до збереження активів (у тому числі коштів позивача), у зв'язку з чим, обов'язок погашення решти суми боргу є скасованим. Зазначене правило цілком відповідає економічній сутності доходу, оскільки при списанні заборгованості особа одержує економічну вигоду у вигляді збереження активів у силу припинення належного кредитору права вимоги та кореспондуючого цій вимозі обов'язку боржника витрачати кошти на погашення заборгованості за кредитом.

А відтак, позивач зобовязаний був відобразити суму отриманого додаткового блага в податковій декларації про майновий стан і доходи за 2012 рік та самостійно сплатити податок на доходи з фізичних осіб.

За таких обставин, суд вважає доведеним порушення позивачем абз. «д» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, проте не погоджується із розміром нарахованого відповідачем позивачу грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб.

Так, скасовуючи рішення першої та апеляційної інстанції у вказаній справі, Вищий адміністративний суд України в ухвалі № К/800/18833/16 від 10 жовтня 2016 року вказав, що судам попередніх інстанцій, при вирішенні даної справи, слід звернути увагу на те, що анульована сума заборгованості включає в себе тіло кредиту, відсотки та/або пеню, що, відповідно, зумовлює настання для позивача різних правових наслідків.

Відповідно до довідки ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» від 09.12.2016 року (а. с. 234) щодо сум погашення основної суми боргу та процентів по договору № 80-1097/ЗЛ/12, сума прощення становить 992302,49 грн. і складається із: 77023,91 грн. відсотки за користування кредитом, 447976,09 грн. пеня по простроченому тілу кредиту, 134453,10 грн. пеня по прострочених відсотках по користуванню кредитом, 90676,90 грн. комісія з управління кредитом, 67894,34 грн. три проценти річних від простроченої суми, 174278,15 грн. упущена вигода.

Відповідно до долученого на вимогу суду розрахунку податкового зобовязання ОСОБА_3 відповідачем, як за базу оподаткування, взято анульовану заборгованість у розмірі 992302,49 грн. і саме на вказану суму позивачу нарахований податок на доходи фізичних осіб. Проте, суд вважає, що у даному випадку доходом позивача є основна сума боргу (відсотки за користування кредитом) у розмірі 77023,91 грн. В той же час, пеня по простроченому тілу кредиту, пеня по прострочених відсотках по користуванню кредитом, комісія з управління кредитом, три проценти річних від простроченої суми та упущена вигода - не можуть вважатись доходом у розумінні абз. «д» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України з огляду на наступне.

Частиною першою ст. 1054 Цивільного кодексу України, передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

За змістом ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 3.3 Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України 21.01.2014 року №49 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), у графі 3 «Сума виплаченого доходу» відображається сума фактично виплаченого доходу платнику податку податковим агентом.

З системного аналізу вказаних норм слідує, що визначальною ознакою доходу платника податку, як об'єкта та бази оподаткування податком з доходу фізичних осіб у вигляді додаткового блага, є фактичне отримання такого доходу платником податку в грошовій, матеріальній або нематеріальній формі. Тобто, отриманий дохід повинен бути реальним і таким, що можливо використати при реалізації прав, свобод та обовязків.

Прощена позивачу пеня по простроченому тілу кредиту в сумі 447976,09 грн., пеня по прострочених відсотках по користуванню кредитом в сумі 134453,10 грн., комісія з управління кредитом в сумі 90676,90 грн., три проценти річних від простроченої суми в сумі 67894,34 грн. та упущена вигода в сумі 174278,15 грн. - не є його доходом, відповідно і додатковим благом, оскільки, якщо сума кредиту (в. т.ч. відсотки за користування кредитом) надається безпосередньо позичальнику, то неустойка (в т.ч. пеня, інші нарахування) ним не отримується. Стягнення пені та інших нарахувань, в тому числі упущеної вигоди, нарахованої боржнику за неналежне виконання ним зобов'язань за кредитним договором, є правом кредитора, який може і не стягувати такої. Прощена кредитором сума пені по простроченому тілу кредиту, пені по прострочених відсотках по користуванню кредитом, комісії з управління кредитом, три проценти річних від простроченої суми та упущена вигода не змінює свого призначення, як способу забезпечення виконання зобов'язання, і не може вважатись додатковим благом для боржника, позаяк не впливає на його майновий стан, а тому не є доходом платника податків, одержаним як додаткове благо, у розумінні пп. 14.1.47 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, і, як наслідок, не є об'єктом оподаткування згідно з абз. «д» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України.

Аналізуючи наведене в сукупності, суд вважає, що у 2012 році позивач отримав дохід у вигляді прощеної суми заборгованості по відсотках за користування кредитом в розмірі 77023,91 грн., відтак податкове зобов'язання повинне розраховуватись саме з цієї суми.

Таким чином, сума податку на доходи фізичних осіб, яку повинен сплати позивач з огляду на розмір отриманого ним доходу, відповідно до поданого відповідачем розрахунку фінансових санкцій (штрафів) становить 12879,46 грн., а штраф у даному випадку становить 3219,87 грн.

Відтак, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 23.07.2014 року в частині збільшення суми грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 194496,70 грн., у тому числі за основним платежем в сумі 155597,36 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) в сумі 38899,34 грн., оскільки у цій частині прийнято необґрунтовано та без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Щодо правомірності винесення податкового повідомлення-рішення № від 23.07.2014 року, суд враховує наступне.

Відповідно до пп. 168.1.3 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, якщо згідно з нормами цього розділу окремі види оподатковуваних доходів (прибутків) не підлягають оподаткуванню під час їх нарахування чи виплати, але не є звільненими від оподаткування, платник податку зобов'язаний самостійно включити суму таких доходів до загального річного оподатковуваного доходу податку та подати річну декларацію з цього податку.

За приписами п. 179.1 ст. 179 Податкового кодексу України, платник податку зобов'язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу.

Згідно з пп. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49 Податкового кодексу України, податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб - до 1 травня року, що настає за звітним, крім випадків, передбачених розділом IV цього Кодексу.

Відповідно до п. 120.1 ст. 120 Податкового кодексу України, неподання або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов'язаними нараховувати та сплачувати податки, збори податкових декларацій (розрахунків), тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 170 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.

Судом встановлено, що податкова декларація про майновий стан і доходи за 2012 рік до податкового органу ним не подавалась.

Таким чином, визначений відповідачем позивачу оскаржуваним рішенням штраф у розмірі 170,00 грн. є правомірним та таким, що відповідає вимогам ст. 120 Податкового кодексу України. Відтак, підстави для скасування податкового повідомлення-рішення № від 23.07.2014 року у суду відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього ж Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до вимог ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 23.07.2014 року в частині збільшення суми грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 194496,70 грн., у тому числі за основним платежем в сумі 155597,36 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) в сумі 38899,34 грн. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

На підставі ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 17-19, 94, 160-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Залізничному районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області № від 23.07.2014 року в частині збільшення суми грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 194496,70 грн., у тому числі за основним платежем в сумі 155597,36 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) в сумі 38899,34 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Залізничної обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_3 (вул. Лютнева, 33, м. Львів, 79022, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 258 (двісті пятдесят вісім) грн. 84 коп.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 29.12.2016 року.

Суддя Клименко О.М.