Справа № 500/1184/16-а
Суддя: Бурнусус О. О.
Дата ухвалення: 2016-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 500/1184/16-а
Провадження № 2-а/500/60/16
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 грудня 2016 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області
в складі: головуючого судді Бурнусуса О.О.,
при секретарі Петровій В.В.,
за участю сторін: представника відповідача виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Скоморохової К.Б.,
представника відповідача КУ «Ізмаїльська міська центральна лікарня» - Большакова С.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ізмаїлі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради, комунальної установи «Ізмаїльська міська центральна лікарня» про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,-
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.02.2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся за допомогою до лікаря оторіноларінголога поліклінічного відділення комунальної установи «Ізмаїльська міська центральна лікарня» ОСОБА_2 , яка недослухавши до кінця скарги позивача зажадала від нього надання гумових рукавичок. Коли позивач спробував пояснити, що рукавичками їх мають забезпечувати, лікар відповіла, що рукавички їм не видають, тому він повинен придбати їх самостійно. Крім цього, право на безоплатну медичну допомогу гарантується ст. 49 Конституції України, а в зв`язку з вимаганням грошей в приймальному відділенні комунальної установи «Ізмаїльська міська центральна лікарня» позивач 13.01.2016 року подав відповідну заяву на ім`я Ізмаїльського міського голови, але відповідь на неї не отримав.
Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 травня 2016 року залучено у якості другого відповідача комунальну установу «Ізмаїльська міська центральна лікарня» по адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди.
27.12.2016 року представник позивача ОСОБА_1 залишив судове засідання, надавши письмову заяву від 27.12.2016 року про подальший розгляд адміністративного позову за його відсутності.
Представник відповідача виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Одеської області в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав вказаних в письмових запереченнях, вказавши зокрема, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній та юридичні особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено в чому саме полягає ця шкода якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивачем не доведені передбачені ст.ст. 23, 1167 ЦК України обставини і підстави, які зумовлюють наявність моральної шкоди, зокрема позивачем не надано обґрунтованих доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральної шкоди саме неправомірною бездіяльністю виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради.
В судовому засіданні представник відповідача комунальної установи «Ізмаїльська міська центральна лікарня» заперечував проти задоволення позову з підстав вказаних в письмових поясненнях, зокрема вказавши, що заяву позивача ОСОБА_1 було розглянуто виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради та 18.03.2016 року йому була направлена відповідь № 3-46 з якої вбачається, що факти щодо вимагання грошей в приймальному відділенні КУ «Ізмаїльська міська центральна лікарня» не підтвердились. Крім цього, можливе прохання про надання лікарні добровільної благодійної допомоги не суперечить діючому законодавству України та не може спричини будь яких моральних страждань позивача і тому вимоги щодо відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та безпідставними.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_2 пояснила, що обіймає посаду лікаря оторіноларінголога поліклінічного відділення комунальної установи «Ізмаїльська міська центральна лікарня». З 2015 року працює на зазначеній посаді на півставки та на день обстежує біля 20 хворих, які звертаються за медичною допомогою. З приводу звернення до неї за медичною допомогою позивача ОСОБА_1 пояснити нічого не може, оскільки в зв`язку з вказаним навантаженням взагалі не пам`ятає факту звернення. Також пояснила, що у випадку надання поліклінічному відділенню гуманітарної допомоги лікарям видають гумові рукавички. Деякі пацієнти хворі на гепатит та інші інфекційні захворювання для себе приносять рукавички самостійно, але бували випадки коли гумові рукавички дійсно закінчувались та нею пропонувалось хворим у випадку можливості добровільно купувати гумові рукавички для проведення огляду, у випадку якщо хворі мали можливість вони купували їх.
Допитавши свідка, вислухавши пояснення представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, згідно із статтею 1 Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 року громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 15 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Статтею 19 Закону України "Про звернення громадян" передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.
В свою чергу, згідно ч. 1 ст. 20 Закону України "Про звернення громадян" звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Відповідно до ч. 5 ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» очолює виконавчий комітет сільської, селищної, міської ради відповідно сільський, селищний, міський голова, районної у місті ради - голова відповідної ради. У виконавчому комітеті сільської ради функції секретаря виконавчого комітету за рішенням ради може здійснювати секретар відповідної ради.
Судом встановлено, що позивач звернувся до Ізмаїльського міського голови із заявою від 13.01.2016 року в якій зазначив, що 11.01.2016 року завідуючий травматологічного відділення КУ «Ізмаїльська міська лікарня» відмовився провести обстеження за направленням Ізмаїльського об`єднаного міського військового комісаріату. Крім цього, в приймальному відділенні КУ «Ізмаїльська міська лікарня» вимагали гроші за оформлення «історії хвороби».
18.03.2016 року в.о. Ізмаїльського міського голови було надано відповідь на вищезазначену заяву позивача ОСОБА_1 , в якій зазначено, що згідно наказу Міністерства оборони № 402 від 14.08.2008 року військовослужбовці, які проходять строкову службу або службу за контрактом повинні обстежуватися за направленням військової частини, в якій проходять службу за підписом командира частини в шпиталі до якого відноситься зазначена частина. Військкомат видав направлення помилково. Також, позивачу було рекомендовано звернутися до військкомату для роз`яснення та повідомлено, що факт вимагання грошей в приймальному відділенні комунальної установи «Ізмаїльська міська центральна лікарня» не підтвердився.
Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що на звернення від 13.01.2016 року позивачу ОСОБА_1 була направлена в.о. Ізмаїльського міського голови відповідь від 18.03.2016 року за № 3-46.
Враховуючи, що виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради Одеської області не була надана своєчасно відповідь на звернення позивача (термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів), що є порушенням вимог Закону України "Про звернення громадян", суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправною бездіяльність відповідача виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради, що полягає в несвоєчасному наданні відповіді ОСОБА_1 на його звернення до Ізмаїльського міського голови від 13 січня 2016 року.
В свою чергу, статтями 23 та 1167 ЦК України визначено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Так, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Пленум Верховного Суду України в Постанові № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, Верховний Суд України у вищевказаній постанові Пленуму зазначив, що в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди повинні бути зазначені обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена. Факт заподіяння шкоди доводить позивач.
Разом з тим, суд приходить до висновку, що позивачемОСОБА_1 не було доведено передбачених статтями 23, 1167 ЦК України обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди, зокрема позивачем не надано обґрунтованих доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральної шкоди саме неправомірною бездіяльністю відповідача.
За таких обставин, суд вважає за необхідне частково задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради, комунальної установи «Ізмаїльська міська центральна лікарня» про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди і визнати протиправним несвоєчасне надання відповіді ОСОБА_1 на його звернення до Ізмаїльського міського голови від 13 січня 2016 року.
Разом з тим, суд прийшов до висновку щодо необхідності відмови в задоволенні решти позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 9-11, 69 -71, 158-163 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради, комунальної установи «Ізмаїльська міська центральна лікарня» про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.
Визнати протиправним несвоєчасне надання відповіді ОСОБА_1 на його звернення до Ізмаїльського міського голови від 13 січня 2016 року.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.
Повний текст постанови було складено та підписано 29 грудня 2016 року.
Суддя: О.О.Бурнусус