Справа № 200/13039/15-а(2а/200/267/15)
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2016-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 грудня 2016 рокусправа № 200/13039/15-а(2а/200/267/15)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Шлай А.В.

суддів: Прокопчук Т.С. Чабаненко С.В.

за участю секретаря судового засідання: Горшкова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України на постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2016 р. по справі №200/13039/15-а(2а/200/267/15) за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Головного управління Державної Казначейської служби України, Апеляційного суду Дніпропетровської області про стягнення вихідної допомоги при виході у відставку,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з адміністративним позовом, в якому просила стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного Казначейського рахунку на її користь вихідну допомогу у розмірі 227 766 грн., виплата якої була передбачена статтею 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» № 2453-УІ, що діяв на час подання нею заяви про звільнення у відставку з посади судді Апеляційного суду Дніпропетровської області 14 січня 2014 року. Внаслідок

допущеної Верховною Радою України протиправної бездіяльності щодо несвоєчасного розгляду подання Вищої ради юстиції про звільнення ОСОБА_1 з посади судді, що встановлено постановою Верховного Суду України від 13 жовтня 2015 року у справі № 21-576а15, ОСОБА_1 була позбавлена можливості отримати вихідну допомогу у зазначеному вище розмірі через прийняття Верховною Радою України Закону України № 1166-УІІ від 20.03.2014 року «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким стаття 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» виключена.

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2016 року адміністративний позов задоволено. Суд визнав протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Дніпропетровської області, Головного управління Державної казначейської служби України в не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день реалізованого нею права на відставку судді згідно п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України та ст. 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», стягнувши з Головного управління Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 227766 грн., зобовязавши Державну судову адміністрацію України передати Апеляційному суду Дніпропетровської області бюджетні асигнування на виплату вихідної допомоги судді у відставці ОСОБА_1 та зобовязавши Апеляційний суд Дніпропетровської області виплатити ці кошти позивачу. Постанова суду в частині стягнення вихідної допомоги звернута до негайного виконання. Додатковою постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2016 року ОСОБА_1 поновлений строк звернення до суду з адміністративним позовом.

Не погодившись із рішенням суду, Державна судова адміністрація України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нове рішення, відмовивши у задоволенні адміністративного позову. Апелянт зазначає, що станом на момент звільнення позивача у відставку постановою Верховної Ради України від 25 грудня 2014 року № 59-VIII на законодавчому рівні були відсутні підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги, оскільки Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166, була виключена стаття 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка передбачала виплату позивачу вихідної допомоги при виході у відставку в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Суд першої інстанції при ухваленні оскарженої постанови порушив норми процесуального права, розглянувши справу з недотриманням правил підсудності (справа підлягала розгляду окружним судом); допустив постанову до негайного виконання в межах всієї суми, що суперечить приписам статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України; визнав протиправною бездіяльність неіснуючої установи - Головного управління Державної казначейської служби України (натомість в Україні діє Державне казначейство України та Головні казначейські служби у відповідних областях).

Апелянт просив здійснювати розгляд справи за відсутністю уповноваженого представника.

У поданих до суду письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржену постанову суду першої інстанції без змін як таку, що ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Позивач вказує на те, що станом на час подання нею заяви про звільнення у відставку діяли норми статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Протиправний характер бездіяльності Верховної Ради України щодо тривалого розгляду подання Вищої ради юстиції про її звільнення встановлено в судовому порядку, а отже несвоєчасне прийняття рішення Верховною Радою не повинно впливати на її право щодо виплати вихідної допомоги при виході у відставку.

Апеляційним судом Дніпропетровської області до суду направлено клопотання про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника. У письмових поясненнях, викладених у листі № 04.4-16/19/2016 від 16.10.2016 року, апеляційний суд підтримав апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України та зазначив, що до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача 25 грудня 2014 року. Зважаючи на те, що стаття 136 закону України «Про судоустрій і статус суддів» на день звільнення позивача у відставку не діяла, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Державне казначейство України, належним чином повідомлене про день, місце і час розгляду апеляційної скарги, до суду уповноваженого представника не направило, про причини неприбуття не повідомило.

Відповідно до частини 4 статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

У судовому засіданні позивач просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржену постанову суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість оскарженої постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та предявлених позовних вимог, дійшла висновку про наявність підстав для її скасування та відмови у задоволенні позовних вимог.

Як встановлено судом першої інстанції, постановою Верховної Ради України від 06 червня 1997 року ОСОБА_1 обрана на посаду судді апеляційного суду Дніпропетровської області безстроково (а.с.14). 14 січня 2014 року ОСОБА_1 подала заяву до Вищої ради юстиції про звільнення її з посади судді апеляційного суду Дніпропетровської області, у звязку з поданням заяви про відставку, а також подано заяву до Верховної Ради України з проханням звільнити її з посади судді у відставку відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України. 11 лютого 2014 року Вища рада юстиції прийняла рішення №161/0/15-14 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Дніпропетровської області у звязку з поданням заяви про відставку (а.с.19), і 13 лютого 2014 року Вища рада юстиції внесла до Верховної Ради України відповідне подання за №7/01-12-14. Постановою Верховної Ради України № 59-УІІІ від 25 грудня 2014 року ОСОБА_1 звільнена з посади судді апеляційного суду Дніпропетровської області відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України у звязку з поданням заяви про відставку (а.с.19). Наказом голови апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2014 року № 228-к ОСОБА_1 виключена зі складу апеляційного суду Дніпропетровської області з 30 грудня 2014 року (а.с.21). 24 червня 2016 року ОСОБА_1 подала до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська адміністративний позов про стягнення вихідної допомоги при виході у відставку (а.с.1), за яком 26 червня 2015 року відкрито провадження у справі (а.с.24).

Під час перебування цієї справи в провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, Верховним Судом України 13 жовтня 2015 року у справі № 21-576а15 ухвалена постанова, якою визнана протиправною бездіяльність Верховної Ради України щодо несвоєчасного розгляду нею подання Вищої ради юстиції про звільнення ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Дніпропетровської області у зв'язку із поданням заяви про відставку (а.с.49-51). 25 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Апеляційного суду Дніпропетровської області із заявою про здійснення нарахування та виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, що передбачалось статтею 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», чинній станом на подання заяви про відставку (а.с.52,53). Листом від 03 грудня 2015 року за вих. № 7-190/15 ОСОБА_1 була повідомлена заступником голови суду про те, що виплата вихідної допомоги у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою, яка передбачалася статтею 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI, діючим законодавством не передбачена (а.с.67).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказав на наявність де кілька правових підстав: постанови Верховного Суду України від 13 жовтня 2015 року, якою встановлена протиправна бездіяльність Верховної Ради України щодо несвоєчасного розгляду подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді; статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою гарантований захист права власності; Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України», статті 8 Конституції України. Суд також дійшов висновку, що Закон України № 1166-УІІ від 20.03.2014 року «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» є антиконституційним, тому при вирішенні цього спору застосуванню не підлягає.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Частина 1 статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у редакції, чинній на день подання позивачем заяви про відставку (14 січня 2014 року), передбачала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України», який набрав чинності 01 квітня 2014 року, внесені зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і стаття 136 цього Закону була виключена.

Отже, на момент прийняття Верховною Радою України постанови від 25 грудня 2014 року № 59-VIII про звільнення ОСОБА_1 з посади судді, виплата вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою Законом України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачена.

За приписами частини 5 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі виникнення сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акту Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта.

Дійшовши висновку про «антиконституційність» Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України» та неможливість його застосування до спірних правовідносин, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, перевищив свої повноваження, не скориставшись, при цьому, процесуальними можливостями, визначеними у зазначеній вище частині 5 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України.

Оскарженим рішенням суд першої інстанції визнав протиправною бездіяльність відповідачів в неврахуванні та невиплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги, яка передбачалась нормою Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що втратила чинність. Незважаючи на приписи частини другої статті 19 Конституції України, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, суд зобовязав виконати вимоги правової норми, яка була виключена законодавцем і втратила свою дію на час виникнення спірних правовідносин. Суд проігнорував юридичний постулат, закріплений у статті 58 Конституції України, про те, що закон зворотної сили не має, тобто не поширюється на правовідносини, які виникли до його видання. До конкретного факту чи випадку необхідно застосовувати закон, який діяв у момент настання такого випадку. Так, правовідносини між позивачем та Апеляційним судом Дніпропетровської області виникли у звязку із не нарахуванням та невиплатою вихідної допомоги. Проте, підставою для такої виплати до 01 квітня 2014 року була обставина прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення судді, а не обставина подачі заяви судді про звільнення.

Відмова у виплаті такої допомоги Апеляційним судом Дніпропетровської області зумовлена внесенням законодавцем змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», якими скасовано виплату вихідної допомоги, і зазначений Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України» неконституційним не визнавався.

Суд першої інстанції послався, як на підставу для задоволення адміністративного позову, у тому числі на постанову Верховного Суду України від 13 жовтня 2015 року, якою встановлена протиправна бездіяльність Верховної Ради України щодо несвоєчасного розгляду подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді.

Колегія суддів зазначає, що статтею 56 Конституції України гарантовано право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як встановлено Верховним Судом України у постанові від 13 жовтня 2015 року у справі № 21-576а15, Верховна Рада України при розгляді подання Вищої ради юстиції про звільнення ОСОБА_1 з посади судді у звязку з поданням заяви про відставку діяла з порушенням вимог, передбачених Конституцією та законами України, якими визначено порядок звільнення судді у відставку. Не розглянувши подання Вищої ради юстиції протягом розумного строку, Верховна Рада України допустила протиправну бездіяльність.

Отже, обставина допущення Верховною Радою України протиправної бездіяльності і порушення прав ОСОБА_1 встановлена рішенням Верховного Суду України. З часу подачі ОСОБА_1 заяви про відставку (14 січня 2014 року) і до часу прийняття Верховною Радою України постанови про її звільнення (25 грудня 2015 року) законодавцем були внесені зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (набули чинності з 01 квітня 2014 року), відповідно до яких судді позбавлені можливості отримати вихідну допомогу.

ОСОБА_1 стверджує, що у випадку вчасного розгляду Верховною Радою України подання Вищої ради юстиції від 11 лютого 2014 року про звільнення її з посади судді, вона не втратила би права на вихідну допомогу.

Відповідно до частин 2, 6 статті 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, яка діяла на час прийняття постанови Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 25 грудня 2014 року №59-VIII), питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України. За змістом частини 3 статті 122 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Тобто, датою виходу у відставку судді є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, а не дата подання позивачем заяви про відставку до Вищої ради юстиції. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що статтею 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, у тому числі, і доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Крім того, зазначені виплати, які були передбачені статтею 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», є майном у розумінні змісту статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суб'єктом відшкодування завданої шкоди є держава і шкода відшкодовується за рахунок державного бюджету. Статтею 25 Бюджетного кодексу України передбачено казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

З урахування наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідачами у справі - Державною судовою адміністрацією України, Апеляційним судом Дніпропетровської області, Головним управлінням Державної казначейської служби України допущена бездіяльність, яка порушує права ОСОБА_1 на отримання вихідної допомоги при звільненні у відставку, оскільки на час її звільнення з посади 25 грудня 2015 року законодавчі підстави для такої виплати, як і стягнення її у судовому порядку, відсутні внаслідок внесених законодавцем змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», які неконституційними у встановленому законом порядку не визнані.

На думку колегії суддів, ОСОБА_1 не позбавлена можливості захисту порушеного права шляхом звернення до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до держави про відшкодування шкоди, завданої внаслідок протиправної бездіяльності органу державної влади Верховної Ради України, яка встановлена постановою Верховного Суду України від 13 жовтня 2015 року у справі № 21-576а15, оскільки виплата вихідної допомоги на час її звільнення з посади судді у відставку Законом України «Про судоустрій і статус суддів», як і правові підстави для задоволення адміністративного позову, не передбачені.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до ухвалення помилкового рішення, у звязку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржена постанова - скасуванню із прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову за наведених вище підстав.

Керуючись статтями 195-196, 198, 202, 207 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України - задовольнити.

Постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2016 р. по справі № 200/13039/15-а(2а/200/267/15) - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складення у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: А.В. Шлай

Суддя: Т.С. Прокопчук

Суддя: С.В. Чабаненко