Справа № 200/20356/16-а
Суддя: Женеску Е. В.
Дата ухвалення: 2016-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження №2а/200/837/16
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 грудня 2016 р. Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська
у складі: головуючого - судді Женеску Е.В.
при секретарі Санжаровській Я.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську адміністративну справу за позовом Комунальне підприємство «Підсобне сільське господарство» Дніпропетровської обласної ради» до Дніпровської міської ради, третя особа - Дніпровська клінічна психіатрична лікарня «Дніпропетровської обласної ради» про визнання незаконним та скасування рішення
Позивач звернувся до суду з вищевказаним адміністративним позовом, в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 27.09.2006 року Дніпровська міська рада на засіданні сесії прийняла рішення за №131/4, яким згідно п.6 визнала акт на право користування землею для ведення товарного виробництва від 04.12.1957 року, виданий Ігренський психіатричній лікарні виконавчим комітетом Дніпропетровської районної Ради депутатів трудящих таким, що втратив чинність. З точки зору позивача, таке рішення є незаконним, оскільки орган місцевого самоврядування не мав законних підстав для прийняття рішення про втрату чинності акту на право користування землею. Земельний кодекс дає вичерпаний перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою, який не містить підставу, яка була застосована відповідачем. Позивач вимагає визнати протиправним та скасувати п.6 рішення Дніпропетровської міської ради №131/4 від 27.09.2006 року в частині визнання акту від 04.12.1957 року на право користування землею для ведення товарного виробництва, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської районної Ради депутатів трудящих таким, що втратив чинність.
Позивач в судове засідання не з’явився надав заяву в якій просив розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав просив задовольнити у повному обсязі.
Відповідач та третя особа у судове засідання не з'явились, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, заперечення на позов не надавали.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд встановив наступне.
04.12.1957 року Ігренської психіатричній лікарні Дніпропетровської області (в подальшому перейменоване у Дніпровську клінічну психіатричну лікарню «Дніпропетровської обласної ради») була виділена в постійне користування земельна ділянка площею 585,7 га.
29 травня 1995 року на базі Ігренської психіатричної лікарні Дніпропетровської області було створено Підсобне сільськогосподарське лікувально– виробниче об'єднання Міжобласного клінічного психоневрологічного центру (в подальшому перейменоване в комунальне підприємство «Підсобне сільське господарство» Дніпропетровської обласної ради»), якому була передана земельна ділянка площею 497 га, що знаходиться в м.Дніпропетровську, Самарського району, вул.Бехтерева,1 для ведення сільськогосподарського виробництва, що підтверджується Статутом підприємства зареєстрованим виконавчим комітетом Самарської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська розпорядженням №211р від 29.05.1995 року, листом №2974 від 23.01.2006 року Дніпропетровського міського управління земельних ресурсів, листами Управління Держгеокадастру у м. Дніпро №8-403-99.4-1409/2-16 від 20.05.2016 року, №28-411-0.2-3500/2-16 від 21.09.2016 року, листом Дніпропетровської обласної ради №2638/0/2-16 від 21.09.2016 року, актом прийому передачі від 04.03.2004 року, затвердженим представниками Дніпропетровської обласної державної адміністрації, податковою декларацією з плати за землю, актом на право користування землею від 04.12.1957 року.
Зазначені відносини регулюються Земельним кодексом України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Цивільним кодексом України.
Відповідно до частини першої статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою – це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Частиною першою статті 116 зазначеного Кодексу встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Положеннями статті 142 Земельного кодексу України встановлено порядок припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача, за яким останній має надати власнику земельної ділянки відповідну заяву, на підставі якої власник приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.
З матеріалів справи судом встановлено, що добровільної відмови про припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 497 га Комунальне підприємство «Підсобне сільське господарство «Дніпропетровської обласної ради» та Дніпровська клінічна психіатрична лікарня «Дніпропетровської обласної ради» не надавало.
Відповідно до ст.141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є:
а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;
б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;
в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;
г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;
ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;
д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;
е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;
є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.
Зазначений перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою є вичерпним та розширенню не підлягає.
Згідно ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до компетенції сільських, селищних міських рад належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
Відповідно до ч.1 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Частиною другою цієї статті передбачено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Статтею 92 Земельного кодексу України передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності, а також громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації.
Судом вбачається, що ця норма не обмежує і не скасовує наявне право постійного користування земельними ділянками, набуте особами в установлених законодавством у випадках за станом на 01.01.2002 року до його переоформлення, про що зазначено в резолютивній частині рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005.
Згідно п.3.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин) (із змінами і доповненнями, внесеними постановою пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №14) зазначено, що не є самовільним використання земельної ділянки юридичного особою після зміни організаційно-правової форми цієї юридичної особи, якщо земельна ділянка використовується нею на підставі документа, який посвідчує право на земельну ділянку, виданого юридичній особі до її реорганізації.
В пункті 8 Пленуму Верховного суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ) (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2) зазначено, що вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених ст.ст.140-149 Земельного кодексу України. У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними.
Крім того, Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини рішення № 7-рп/2009 від 16.04.2009 року стосовно скасування органами місцевого самоврядування власних актів індивідуальної дії надав наступні роз'яснення, згідно яких зазначав, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року N 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.
Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Таким чином, суд приходить до висновку, що Дніпропетровська міська рада не мала повноважень на прийняття рішення за №131/4 від 27.09.2006 року щодо визнання акту на право користування землею від 04.12.1957 року таким, що втратив чинність.
Згідно із статтею 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акту органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акту.
Відповідно до частини третьої статті 2 КАС у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Тобто під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, мають перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам, у тому числі, чи прийняті вони обґрунтовано.
Дніпропетровська міська рада зобов'язана була перевірити наявність правових підстав для прийняття вищенаведеного рішення з урахуванням правового статусу земельної ділянки, щодо припинення права користування земельною ділянкою. При цьому необхідно було враховувати положення частини третьої статті 142 ЗК щодо порядку припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок добровільної відмови землекористувача, враховуючи юридичний статус землекористувача та положення його Статуту, виходячи з належності земельних ділянок та з того, що Підсобне господарство Дніпропетровської обласної ради засноване на спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області й перебуває в управлінні Дніпропетровської обласної ради, який є органом управління майном. Дніпропетровська обласна рада також жодної добровільної відмови про припинення права постійного користування земельною ділянкою не надавало, що не було враховано Дніпропетровською міською радою під час винесення рішення № 131/4 від 27.09.2006 року.
Недотримання Дніпропетровською міською радою зазначених вимог дає підстави для визнання рішення №131/4 від 27.09.2006 року в частині визнання акту на право користування землею від 04.12.1957 року протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно прийняте без урахування норм права, що підлягали застосуванню при прийнятті даного рішення.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У відповідності до ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права та інтереси.
Таким чином, враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги КП «Підсобне сільське господарство» Дніпропетровської міської ради про визнання рішення протиправним та його скасування підлягають задоволенню в повному обсязі.
Щодо заявленого клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності суд приходить до наступного.
Відповідно до ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів встановлюється шестимісячний строк який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів.
Відповідно до ст.. 102 КАС України Пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, - продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі. Питання про поновлення чи продовження пропущеного строку суд вирішує з повідомленням осіб, які беруть участь у справі. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду клопотання. Ухвала суду про відмову в поновленні чи продовженні пропущеного процесуального строку може бути оскаржена особами, які беруть участь у справі.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази надані позивачем суд приходить до висновку щодо задоволення клопотання та поновлення пропущеного строку позовної давності.
На підставі викладеного, керуючись статтями 158-164 Кодексу адміністративного судочинства України, -
Адміністративний позов Комунальному підприємству «Підсобне сільське господарство» Дніпропетровської обласної ради до Дніпровської міської ради, третя особа - Дніпровська клінічна психіатрична лікарня «Дніпропетровської обласної ради» про визнання незаконним та скасування частини рішення - задовольнити в повному обсязі.
Поновити Комунальному підприємству «Підсобне сільське господарство» Дніпропетровської обласної ради строк звернення до суду з адміністративним позовом до Дніпровської міської ради, третя особа - Дніпровська клінічна психіатрична лікарня «Дніпропетровської обласної ради» про визнання незаконним та скасування частини рішення.
Визнати протиправним та скасувати п.6 рішення Дніпропетровської міської ради №131/4 від 27.09.2006 року - в частині визнання акту на право користування землею від 04.12.1957 таким, що втратив чинність, виданого Ігренській психіатричній лікарні виконавчим комітетом Дніпропетровської районної Ради депутатів трудящих
Стягнути з Дніпропетровської міської ради на користь Комунальному підприємству «Підсобне сільське господарство» Дніпропетровської обласної ради сплачений судовий збір у розмірі 1450 грн.
Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги повинна бути одночасно направлена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.