Справа № 813/2618/16
Суддя: Кедик Марія Василівна
Дата ухвалення: 2016-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2016 року № 813/2618/16

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий-суддя Кедик М.В.,

секретар судового засідання Новак Л.М.,

за участю:

позивач не прибув,

представник відповідача не прибув,

треті особи не прибули

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "КЕЙ-КОЛЕКТ" до відділу державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1, ОСОБА_2 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача АТ "УкрСиббанк" про скасування постанови в частині,-

встановив:

товариство з обмеженою відповідальністю "КЕЙ-КОЛЕКТ" (далі позивач, ТОВ "КЕЙ-КОЛЕКТ") звернулося до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до відділу державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1, ОСОБА_2 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача АТ "УкрСиббанк", в якому просить суд скасувати постанову про відкриття провадження від 24.04.2012 № 32313136 в частині арешту майна, а саме: житлового будинку під номером 52 (п'ятдесят два), який знаходиться за адресою: Львівська обл., м. Сокаль, вул. Українська, на яке накладено арешт.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідно до договору факторингу ТОВ ''Кей-Колект'' має право вимоги за договором Іпотеки від 25.05.2007 на нерухоме майно житловий будинок, який знаходиться за адресою Львівська обл., м. Сокаль, вул. Українська, 52, однак набути право власності не має можливості, оскільки державним виконавцем на вказане майно накладено арешт. Стверджує, що наявність арешту на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, порушує права і законні інтереси позивача, як іпотекодержателя, оскільки ускладнює звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя.

Представник позивача у судове засідання не прибув, подав до суду клопотання від 22.12.2016 вх. № 3679ел, у якому просить суд здійснювати розгляд справи без його участі.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, заперечень на позов не подав, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Треті особи в судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

За таких обставин суд вважає, що справу можливо розглядати за відсутності сторін у справі на підставі наявних в матеріалах справи доказів, відповідно до ст. 71, 128 КАС України.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та пояснення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

25.05.2007 між ОСОБА_2 (далі позичальник) та АКІБ ''УкрСиббанк'' (далі банк) укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (далі кредитний договір), згідно з п. 1.1 якого банк зобовязується надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті в сумі 75000 дол. США, що дорівнює еквіваленту 375750,00 грн за курсом Національного банку України на день укладання договору, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит в порядку і на умовах, визначених цим договором.

Згідно пункту 2.1 Розділу 2 кредитного договору, для забезпечення виконання зобов'язання позичальника за даним договором банком приймається застава нерухомості, а саме житлового будинку, який знаходиться за адресою: Львівська обл., м. Сокаль, вул. Українська, 52.

Для забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором, між ОСОБА_1 (іпотекодавець) і АКІБ ''УкрСиббанк'' (іпотекодержатель) укладено договір іпотеки від 25.05.2007, згідно умов якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно житловий будинок, загальною площею 129,1 кв.м, який знаходиться за адресою: Львівська обл., м. Сокаль, вул. Українська, 52, що належить іпотекодавцю на праві власності.

12.12.2011 відповідно до договору факторингу № 1, ПАТ ''УкрСиббанк'' відступило ТОВ ''Кей-Колект'' свої права вимоги за вищевказаними зобов'язаннями.

12.12.2011 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_3, було посвідчено договір відступлення права вимоги, у зв'язку з укладенням між Цедентом (ПАТ ''УкрСиббанк'') та Цесіонарієм (ТОВ ''Кей-Колект'') договору факторингу від 12.12.2011 № 1.

Відповідно до умов вказаного вище нотаріально посвідченого договору відступлення права вимоги, Цедент передає, а Цесіонарій приймає право вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у додатку № 1 до цього договору.

При зверненні до нотаріуса, ТОВ ''Кей-Колект'' стало відомо, що на майно третьої особи, у тому числі на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором накладено арешт в рамках виконавчого провадження відкритого відділом державної виконавчої служби Самбірського міськрайонного управління юстиції на підставі виконавчого напису від 22.12.2009 ВМК № 959055.

Вважаючи неправомірними дії відповідача по накладенню арешту на нерухоме майно, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Даючи оцінку спірним правовідносинам суд керувався таким.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV, в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення, примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 32 Закону України "Про виконавче провадження" заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у главі 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Статтею 57 цього Закону передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Таким чином, з наведених положень Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що державний виконавець при виконанні рішення суду повинен вживати необхідні заходи, в тому числі, накладати арешти на майно боржника, з метою виконання рішення суду, не порушуючи при цьому прав інших учасників таких правовідносин.

Вимогами частини 2 статті 1 Закону України «Про заставу» визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

З наведеного вбачається, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності у боржника заборгованості перед кредитором переважно перед іншими кредиторами.

У іпотекодержателя виникає право на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання боржником зобов'язання за основним договором. При цьому, звернення стягнення на заставлене майно є правом, а не обов'язком іпотекодержателя.

Водночас, позивачем не надано доказів наявності чи відсутності заборгованості за кредитним договором від 18.08.2006 № 0, її суми чи сума цієї заборгованості є меншою або більшою, ніж вартість предмета іпотеки та не навів жодних поважних причин їх ненадання.

Відповідно до частини 3 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто лише у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, а також якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Таким чином, винесення постанови про арешт майна, яке перебуває в іпотеці, оголошення заборони на його відчуження, не перешкоджає реалізації ТОВ «Кей-Колект» першочергового права задоволення вимог за кредитним договором за рахунок іпотеки перед іншими особами, які не є іпотекодержателями, за визначених умов при дотриманні порядку, встановленого законодавством.

Вказана позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 25.10.2016 у справі № К/800/14876/16.

Згідно частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Нормами статей 36, 37, 38 цього Закону передбачено право сторін договору іпотеки визначати інші позасудові способи задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що передбачений розділом V Закону України «Про іпотеку» та частиною восьмою статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя, застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (статті 39, 41 Закону України «Про іпотеку»).

Разом з тим, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України «Про виконавче провадження», а не нормами спеціального Закону України «Про іпотеку».

Державним виконавцем вчинялися дії з виконання виконавчого листа № 2-147 виданого 25.10.2011 Червоноградським міським судом про стягнення солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_1 на користь АТ "УкрСиббанк" заборгованості в розмірі 571475,49 грн, а не з виконання судових рішень чи виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі частини третьої статті 33 Закону України ''Про іпотеку''.

Таким чином, у разі коли державний виконавець вчиняє дії на виконання рішення суду про стягнення заборгованості, а судове рішення чи виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні, то при вирішенні питання про наявність чи відсутність у діях державного виконавця порушень, слід виходити із загальних норм Закону України «Про виконавче провадження».

З огляду на викладене та враховуючи, що арешт може бути накладено на все майно особи, яка є боржником за виконавчим провадженням, зокрема, у зв'язку з прийняттям судового рішення, на підставі виконавчого листа та в межах стягуваної суми боргу, суд дійшов висновку, що дії державного виконавця стосовно накладення арешту на майно належать до його повноважень та відповідають нормам Закону України «Про виконавче провадження».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.02.2015 № 6-238цс14.

Суд звертає увагу, що позивачем оскаржується постанова про відкриття виконавчого провадження від 24.04.2012 № 32313136 в частині арешту майна, однак даною постановою держаним виконавцем лише відкрито виконавче провадження, проте арешт на майно не накладено, натомість арешт на житловий будинок, який знаходиться за адресою: Львівська обл., м. Сокаль, вул. Українська,52 накладено постановою державного виконавця від 24.04.2012 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, яка позивачем не оскаржується.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а вимоги такими, в задоволенні яких необхідно відмовити.

Щодо судового збору, то такий на підставі статті 94 КАС України покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-14, 23, 69, 70, 71, 86, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України,-

п о с т а н о в и в :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Згідно ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього ж Кодексу апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили у порядку та строки згідно ст. 254 КАС України.

Суддя Кедик М.В.

Повний текст постанови складено 27.12.2016.