Справа № 826/3176/16
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 грудня 2016 року 15:56 № 826/3176/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Іщука І.О., за участі секретаря судового засідання Шереметьєвій Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» Куреного Олександра Вікторовича, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
про визнання протиправними дій, -
за участі представників:

від позивача - ОСОБА_3,

від відповідача-1 - Башарова В.Є.,

від відповідача-2 - Максюка С.В.,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач або ОСОБА_1.) з позовом до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» Куреного Олександра Вікторовича (надалі - відповідач-1 або уповноважена особа Фонду на ліквідацію Курений О.В.) та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (надалі - відповідач-2 або Фонд), в якому просив визнати протиправними дії та скасувати рішення відповідача-1 про визнання нікчемною додаткової угоди № 2 від 19.12.2013 до договору застави № 1 від 31.01.2011, укладеної між публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» та позивачем.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю рішень та дій, прийнятих (вчинених) уповноваженою особою Фонду на ліквідацію Куреним О.В. у зв'язку з визнанням нікчемною додаткової угоди № 2 від 19.12.2013 до договору застави № 1 від 31.01.2011, укладеної між публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» (далі - ПАТ «Брокбізнесбанк» або Банк) та ОСОБА_1 На переконання позивача, рішення про нікчемність вказаного правочину було прийнято відповідачем-1 з перевищенням повноважень, оскільки в силу норм ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноважена особа Фонду на ліквідацію Курений О.В. не наділений повноваженнями на прийняття рішень щодо визнання правочинів нікчемними в період процедури ліквідації Банку. Також позивач вказує на те, що на його адресу надійшло письмове повідомлення про нікчемність додаткової угоди № 2 від 19.12.2013 до договору застави № 1 від 31.01.2011, в тексті якого відсутні обґрунтовані посилання на передбачені законом підстави визнання правочину нікчемним.

Під час розгляду справи позивач уточнив свої позовні вимоги відповідно до поданої до суду заяви про зменшення та уточнення позовних вимог від 21.06.2016, яка прийнята в судовому засіданні 22.06.2016. Відповідно до тексту останньої позовні вимоги викладені у наступній редакції:

- визнати протиправними дії уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» Куреного Олександра Вікторовича щодо віднесення додаткової угоди № 2 від 19.12.2013 до договору застави № 1 від 31.01.2011, укладеної між публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1, до категорії нікчемних.

В судовому засіданні 21.12.2016 представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні заперечував проти позову, підтримавши доводи, викладені у письмових запереченнях та додаткових поясненнях, в яких зазначено, що при надісланні позивачу повідомлення про нікчемність правочину відповідач-1 діяв на підставі та у межах передбачених чинним законодавством України, а віднесення додаткової угоди № 2 від 19.12.2013 до нікчемної відповідає встановленим вимогам, зокрема, виходячи з положень п. 5 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Представник відповідача-2 в судовому засіданні також заперечував проти позову, підтримавши доводи, викладені у його письмових поясненнях, в яких зазначено, що уповноважена особа діяла в межах своїх повноважень, передбачених ст.ст. 27, 37, 38 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та правомірно надіслала позивачу повідомлення про нікчемність правочину.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Між ПАТ «Брокбізнесбанк» (як заставодержателем) та ОСОБА_1 (як заставодавцем) був укладений договір застави № 1 (з майновим поручителем) від 31.01.2011, який забезпечував виконання зобов'язань товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт» за кредитним договором № 01-11П від 06.01.2011 та договором про відкриття документарного акредитиву № ELT/IM203/10 від 06.01.2011 від 20.12.2011, укладеними між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ТОВ «Еліт».

Додатковою угодою № 1 від 19.06.2013 до договору застави № 1 (з майновим поручителем) від 31.01.2011, укладеною між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1, окремі пункти договору застави викладено у новій редакції, в тому числі пункт 1.4: «в забезпечення виконання основного зобов'язання за Кредитним договором Заставодавець надає Заставодержателю в заставу майнове право вимоги на отримання грошових коштів (далі в тексті - «предмет застави» або «заставлене право») в сумі 11 000 000,00 (одинадцять мільйонів гривень 00 копійок) грн., які знаходяться на рахунку № 1980 в АТ «Брокбізнесбанк», МФО 300249 на підставі договору банківсього строкового вкладу № 198/02-11 від 31 січня 2011 року, що укладений між АТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1, далі в тексті - Депозитний договір.

Боржником по відношенню до Заставодавця є АТ «Брокбізнесбанк» (далі - Боржник), від якого Заставодавець має право вимагати грошові кошти на умовах, передбачених Депозитним договором».

Додатковою угодою № 2 від 19.12.2013 до договору застави № 1 від 31.01.2011, укладеною між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1, сторони розірвали вказаний договір застави з моменту підписання цієї додаткової угоди.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 28.02.2014 № 107 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 28.02.2014 № 9 «Про виведення з ринку та здійснення тимчасової адміністрації», згідно з яким строком на три місяці з 03.03.2014 по 02.06.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Брокбізнесбанк» Куреного Олександра Вікторовича.

Постановою Правління Національного банку України від 10.06.2014 № 339 відкликано банківську ліцензію та ліквідовано ПАТ «Брокбізнесбанк».

На підставі постанови Правління Національного банку України від 10.06.2014 № 339 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 11.06.2014 «Про початок ліквідації ПАТ «Брокбізнесбанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію» в ПАТ «Брокбізнесбанк». Згідно з цим рішенням виконавчої дирекції Фонду в АТ «Брокбізнесбанк» розпочато процедуру ліквідації Банку та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Брокбізнесбанк» Куреного Олександра Вікторовича на період з 11.06.2014 по 10.06.2015 включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.05.2015 № 103 було продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «Брокбізнесбанк», а також продовжено строк повноважень уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Брокбізнесбанк» Куреного О.В. до 10.06.2016 включно.

Повідомленням уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Брокбізнесбанк» Куреного О.В. від 06.01.2016 за № 205, надісланого на адресу ОСОБА_1, останнього повідомлено про нікчемність додаткової угоди № 2 від 19.12.2013 до договору застави № 1 від 31.01.2011, відповідно до ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Не погоджуючись з діями уповноваженої особи Фонду на ліквідацію Куреного О.В. щодо направлення на адресу ОСОБА_1 повідомлення від 06.01.2016 № 205 та віднесення додаткової угоди №2 від 19.12.2013 до категорії нікчемного правочину позивач звернувся до суду із даним позовом.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, відносини між Фондом, банками, Національним банком України, повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції, чинній на період тимчасової адміністрації в Банку), Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду. Уповноважена особа Фонду повинна відповідати вимогам, встановленим Фондом. Рішення про призначення уповноваженої особи Фонду доводиться Фондом до головного офісу банку та до кожного відокремленого підрозділу банку негайно (ч. 3 ст. 34 цього Закону).

Згідно з ч. 4 ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тимчасова адміністрація запроваджується на строк, що не перевищує три місяці, а для системно важливих банків - шість місяців. За обґрунтованих підстав зазначені строки можуть бути одноразово продовжені на строк до одного місяця. Тимчасова адміністрація припиняється після виконання плану врегулювання або в інших випадках за рішенням виконавчої дирекції Фонду.

У відповідності до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Початок тимчасової адміністрації не є підставою для припинення, розірвання або невиконання договорів про надання послуг (виконання робіт), які забезпечують операційну діяльність банку, зокрема договорів про оренду нерухомого майна, надання комунальних послуг, послуг зв'язку, охорони. У разі припинення, розірвання або порушення умов таких договорів з боку контрагентів банку Фонд має право вимагати відшкодування збитків у порядку, встановленому законодавством України (ч. 4 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

У силу ч. 1 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноважена особа Фонду діє від імені Фонду відповідно до цього Закону і нормативно-правових актів Фонду.

Згідно з ч. 1 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку.

Частина 2 вказаної статті Закону (а саме в редакції чинній станом 10.07.2014 до вступу в силу Законом України від 04.07.2014 № 1586-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи») передбачає, що протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв: 1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій; 2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов; 3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів; 4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку; 5) договори (правочини) з пов'язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку; 6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком.

Частинами 3 - 5 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що договори, зазначені в частині другій цієї статті, є нікчемними. Уповноважена особа Фонду зобов'язана вжити заходів для витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами, а також має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі звернення до суду уповноваженої особи Фонду державне мито не сплачується.

Уповноважена особа Фонду вживає передбачені законодавством заходи щодо стягнення простроченої заборгованості позичальників та інших боржників банку.

Протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана провести інвентаризацію банківських активів і зобов'язань.

Виходячи з викладених положень Закону у редакції, що була чинна в період тимчасової адміністрації в ПАТ «Брокбізнесбанк», передбачено, що уповноважена особа Фонду наділена правом перевірки правочинів (договорів) на нікчемність протягом 30 днів з початку тимчасової адміністрації, яка була запроваджена в Банку відповідно до постанови Правління Національного банку України від 28.02.2014 № 107, з 03.03.2014.

При цьому, проаналізувавши зміст норм ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції Закону України від 10.04.2014 № 1197-VII, суд встановив, що уповноважена особа на ліквідацію банку чинним законодавством не наділена повноваженнями на оцінку правочинів під час процедури ліквідації банківської установи.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 45 від 11.06.2014 розпочато ліквідацію АТ «Брокбізнесбанк» та призначено Уповноважену особу на ліквідацію АТ «Брокбізнесбанк» на строк із 11.06.2014 по 10.06.2015, який потім був продовжений на один рік до 10.06.2016, включно.

Таким чином, на момент оформлення повідомлення про віднесення додаткової угоди № 2 від 19.12.2013 до договору застави № 1 від 31.01.2011 до нікчемних ПАТ «Брокбізнесбанк» вже знаходився на стадії ліквідації.

Як пояснив представник відповідача-1 в тексті своїх додаткових пояснень від 22.06.2016, уповноваженою особою Фонду на ліквідацію AT «Брокбізнесбанк» під час тимчасової адміністрації було здійснено перевірку правочинів та виявлено додаткову угоду № 2 від 19.12.2013 до договору застави № 1 від 31.01.2011 про розірвання договору застави, що укладена між AT «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1

При цьому, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакціях Законів України від 16.05.2013 № 245-VII та від 10.04.2014 № 1197-VII не передбачали обов'язку тимчасового адміністратора здійснювати повідомлення сторін за договорами, укладеними з Банком, про нікчемність правочинів, що свідчить про відсутність у уповноваженої особи Фонду Куреного О.В. такого обов'язку під час здійснення ним повноважень тимчасового адміністратора Банку у період з 03.03.2014 по 11.06.2014.

Після внесення змін до ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Законом України від 04.07.2014 № 1586-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи», а саме шляхом викладення ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в новій редакції, уповноважена особа Фонду на ліквідацію AT «Брокбізнесбанк» Курений О.В. в порядку закону повідомив позивача про нікчемність додаткової угоди № 2 від 19.12.2013 до договору застави № 1 від 31.01.2011 на підставі ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Надаючи правову оцінку таким діям відповідача-1 суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 37, п. 1 ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції Закону України від 04.07.2014 № 1586-VII уповноважена особа Фонду має право протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації банку повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Починаючи з 12.08.2015 (тобто, після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку» від 16.07.2015 № 629-VIII) повноваження на здійснення перевірки правочинів, укладених з банком, на предмет їх нікчемності, а також повідомлення сторін про нікчемність правочинів протягом дії тимчасової адміністрації та ліквідації Банку були передані Фонду (за винятком випадку делегування таких повноважень уповноваженій особі Фонду).

Дослідивши тексти наявних у справі копій рішень виконавчої дирекції Фонду від 11.06.2014 № 45 «Про початок ліквідації ПАТ «Брокбізнесбанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію» та від 21.05.2015 № 103 «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «Брокбізнесбанк», суд встановив відсутність в них посилань на делегування Фондом відповідачу-1 у період з 11.06.2014 по 10.06.2016 повноважень Фонду, передбачених ст. 37 і 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Посилання представника відповідача-2 на рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.02.2014 № 9 «Про виведення з ринку та здійснення тимчасової адміністрації» та від 03.06.2014 № 42 «Про продовження повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» (зокрема, в тексті останнього наявні відомості про делегування Фондом уповноваженій особі Фонду на тимчасову адміністрацію АТ «Брокбізнесбанк» Куреного О.В. правом, передбаченим п. 1 ч. 2 ст. 37 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб» суд відхиляє з тих підстав, що вказані рішення виконавчої дирекції Фонду вичерпали свою дію після прийняття рішення від 11.06.2014 № 45 «Про початок ліквідації ПАТ «Брокбізнесбанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію».

Також, в ході розгляду справи в суді відповідач-1 без поважних причин не пред'явив суду документальні докази проведення ним перевірок правочинів (у тому числі додаткової угоди № 2 від 19.12.2013 до договору застави № 1 від 31.01.2011), вчинених (укладених) ПАТ «Брокбізнесбанк» протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Текст повідомлення про нікчемність правочину за вих. № 205 від 06.01.2016, яке адресоване позивачу, не містить жодих обґрунтувань визнання нікчемною додаткової угоди № 2 від 19.12.2013 до договору застави № 1 від 31.01.2011, окрім посилання на ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність у матеріалах справи документального підтвердження фактів проведення уповноваженою особою Фонду Куреним О.В. в період тимчасової адміністрації в ПАТ «Брокбізнесбанк» перевірок правочинів (а саме додаткової угоди № 2 від 19.12.2013 до договору застави № 1 від 31.01.2011), вчинених (укладених) Банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення їх нікчемності, та наявності у нього повноважень на направлення ОСОБА_1 письмового повідомлення про нікчемність правочину в межах наданих йому повноважень.

В судових засіданнях у справі та у текстах своїх заперечень проти позову і поясненнях представник відповідача-1 стверджував, що вказане вище повідомлення від 06.01.2016 № 205 було направлено позивачу на підставі п. 5 ч. 2 ст. 38 Закону №4452-VI, в редакції Закону України від 16.05.2013 № 245-VII, тобто, додаткова угода № 2 від 19.12.2013 до договору застави № 1 від 31.01.2011 є нікчемною, оскільки укладена з пов'язаною особою банку та не відповідає вимогам законодавства України та/або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку.

Обгрунтовуючи наявність підстав, що вказують на нікчемність правочину відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 38 Закону представник відповідача-1 навів наступні доводи:

- в розумінні ст. 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» ОСОБА_1 являється пов'язаною з Банком особою, оскільки він був власником істотної участі в ПАТ «Брокбізнесбанк» (а саме за даними реєстрів власників іменних цінних паперів АТ «Брокбізнесбанк» станом на 30.11.2013 та 07.02.2014 встановлено, що позивач мав у спірний період загальний відсоток цінних паперів у статутному капіталі 18,7923% (пряма участь - 9,3961%, опосередкована участь - 9,3962%). Також відповідно до рішення Загальних зборів акціонерв ПАТ «Брокбізнесбагнк» від 03.09.2013 припинено повноваження всіх членів Наглядової ради ПАТ «Брокбізнесбанк» та прийнято рішення щодо встановлення складу Наглядової ради банку, зокрема, одним із членів Наглядової ради Банку було обрано саме ОСОБА_1;

- рішення про припинення застави, що виступає забезпеченням за кредитним договором, та укладення додаткової угоди № 2 від 19.12.2013 до договору застави № 1 від 31.01.2011 всупереч вимог 2.6.7 Положення про кредитний комітет Банку та кредитні комісії філій/відділень АТ «Брокбізнесбанк», затвердженого рішенням Правління АТ «Брокбізнесбанк» від 18.10.2012 № 27, та п. 6.8 Положення про кредитування корпоративних клієнтів Банку, затвердженого рішенням Правління АТ «Брокбізнесбанк» від 11.04.2012 протокол № 8, Кредитним комітетом Банку не приймалося;

- договір застави № 1 від 31.01.2011 було укладено в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 12-07П від 23.08.2007, кредитним договором № 01-08П від 25.01.2008 та кредитним договором № 01-11П від 06.01.2011, укладеним між AT «Брокбізнесбанк» та ТОВ «Еліт».

Станом на момент укладення додаткової угоди № 2 від 19.12.2013 до договору застави № 1 від 31.01.2011, так і станом на даний момент у ТОВ «Еліт» наявна заборгованість перед Банком за вищевказаними кредитними договорами. А отже, кошти, одержані в результаті повернення заборгованості за кредитними договорами, мають бути спрямовані на задоволення вимог кредиторів ПAT «Брокбізнесбанк». При цьому, припинення договору застави № 1 від 31.01.2011 та не надання взамін іншого забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами призвело до зменшення обсягу забезпечення, що в свою чергу ускладнює повернення заборгованості за кредитними договорами, оскільки Фонд гарантування вкладів фізичних осіб позбавлений можливості звернутися з позовом до ОСОБА_1 як заставодавця, що в решті решт призводить до порушення прав вкладників та кредиторів ПAT «Брокбізнесбанк» у задоволенні їх вимог.

На переконання відповідача-1 наведені факти достатньо свідчать про нікчемність додаткової угоди № 2 від 19.12.2013 в силу закону, а саме з підстав, визначених п. 5 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції Закону України від 16.05.2013 № 245-VII.

Перевіряючі наявність підстав, з яких додаткова угода № 2 від 19.12.2013 до договору застави № 1 від 31.01.2011 була кваліфікована відповідачем-1 як нікчемна, на предмет їх законності та обгрунтованості, суд дійшов наступних висновків.

Нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачено ніяких дій, які необхідно вчинити уповноваженій особі для визнання правочинів нікчемними. У вказаному Законі зазначено, що уповноважена особа лише забезпечує перевірку правочинів на предмет виявлення таких, які вже є нікчемними.

Тобто, уповноважена особа Фонду не визнає правочин нікчемним, а лише виявляє або забезпечує таке виявлення та фіксує даний факт.

Між тим, такій фіксації має передувати встановлення ознак нікчемності правочину. І при цьому не ряду правочинів (договорів) згідно переліку в цілому за певний період часу, а кожному з правочинів, укладеному з певним клієнтом банку уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб має бути надана оцінка і, в разі наявності необхідних ознак, отримана інформація має обумовлювати безсумнівний висновок щодо фіктивності конкретного правочину.

Так, ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст. 204 Цивільного кодексу України закріплено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути вчиненим у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 228 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Згідно з ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Для застосування санкцій, передбачених ст. 228 Цивільного кодексу України, необхідним є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наприклад, вчинення удаваного правочину з метою приховання ухилення від сплати податків чи з метою неправомірного одержання з державного бюджету коштів шляхом відшкодування податку на додану вартість у разі його несплати контрагентами до бюджету.

Доказами в адміністративному судочинстві, за визначенням ч. 1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 та 4 ст. 70 цього Кодексу, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Виходячи з положень ст. 6 та 627 Цивільного кодексу України, свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Поряд з цим, свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 Цивільного кодексу України при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Дослідивши наявні у справі матеріали суд приходить до висновку про не надання відповідачами суду належних доказів того, що додаткова угода № 2 від 19.12.2013 до договору застави № 1 від 31.01.2011 загрожувала інтересам вкладників і кредиторів банку на момент її укладання.

Суд також відхиляє посилання відповідача-1 на факт недотримання сторонами при укладенні додаткової угоди № 2 від 19.12.2013 до договору застави № 1 від 31.01.2011 вимог Положення про кредитний комітету Банку та Положення про кредитування корпоративних клієнтів Банку як нормативно необґрунтовані, оскільки названі документи є внутрішніми нормативними документам банку та не відповідають терміну «законодавство» у його широкому розумінні. А саме офіційне тлумачення терміну «закодавство» дано в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення ч. 3 ст .21 КЗпП України від 09.07.1998 № 12-рп/98. Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в ч. 3 ст. 21 Кодексу законів про працю України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Тобто, Конституційний Суд України фактично став на позицію тлумачення поняття «законодавство» у широкому значенні.

Враховуючи відсутність документального підтвердження фактів невідповідності додаткової угоди № 2 від 19.12.2013 нормам чинного законодавства та/або створення у зв'язку з її укладенням реальної загрози інтересам вкладників і кредиторів Банку, та обставина, що ОСОБА_1 був пов'язаною з Банком особою сама по собі не являється достатньою підставою для визнання зазначеного правочину нікчемним згідно п. 5 ч. 3 ст 38 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб», оскілька норма вказаного пункту ч. 3 ст. 38 Закону (в редакції Закону України від 16.05.2013 № 245-VII) передбачає обов'язкову сукупність ознак для кваліфікації правочину як нікчемного, що в даному випадку відсутня.

Таким чином, відповідачем не наведено, а судом не встановлено підстав для визнання нікчемною додаткової угоди № 2 від 19.12.2013 до договору застави № 1 від 31.01.2011, укладеного між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1, як і не доведено наявність у відповідача-1 певних повноважень станом на час прийняття такого повідомлення.

Суд також зауважує, що відповідного судового рішення про визнання недійсною вказаної угоди матеріали справи не містять, а про існування таких судових рішень ні суду, ні сторонам не відомо.

Таким чином, дії уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Брокбізнесбанк» Куреного О.В. щодо віднесення до категорії нікчемних правочинів додаткової угоди № 2 від 19.12.2013 до договору застави № 1 від 31.01.2011, укладеного між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1, є протиправними.

Окремо слід зазначити, що згідно позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 16.02.2016 у справі № 21-4846а15 та від 15.06.2016 у справі № 826/20410/14, на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Згідно з ч. 1 ст. 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Так, суд вважає за доцільне відступити від правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 16.02.2016 у справі № 21-4846а15 та від 15.06.2016 у справі № 826/20410/14, з огляду на наступне.

Висновок Верховного Суду України у зазначених постановах зводиться до того, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на вищевказані спірні правовідносини, які врегульовані нормами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а тому спори, які виникають на стадії ліквідації банку належить розглядати в порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України).

Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлено умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.

Неплатоспроможність визначена також частиною 1 вищевказаного Закону як неспроможність боржника виконати після настання встановленого строку грошові зобов'язання перед кредиторами не інакше, як через відновлення його платоспроможності.

З наведеного слідує, що Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» регулюються відносини щодо відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, які вирішуються в порядку ГПК України.

Разом з цим, згідно з ч. 3 ст. 2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

Однак суд звертає увагу на те, що в даній адміністративній справі вирішуються спірні правовідносини в рамках Закону № 4452-VI.

Вказаний Закон № 4452-VI є спеціальним, яким в свою чергу, як вже зазначалось вище, врегульовано правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України.

Системний аналіз вищевказаних положень, дає підстави суду дійти до висновку, що в даному випадку ліквідаційна процедура, яка застосовується при ліквідації банку в силу відмінного правового регулювання відрізняється від процедури, передбаченої Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Зокрема, в силу положень ст. 7 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» порядок ліквідації банкрута здійснюється шляхом застосування судових процедур банкрутства.

Тобто, необхідною умовою для застосування до спірних правовідносин в частині задоволення кредиторських вимог в силу Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» є безпосередня наявність порушення справи про банкрутство в господарському суді.

Натомість, у даному випадку, ліквідація банку, здійснюється на підставі постанови Правління Національного банку України в рамках Закону № 4452-VI, яким в свою чергу не передбачено порушення справи про банкрутство в господарському суді, а тому в даному випадку застосування Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» до спірних правовідносин не підлягає.

За приписами ч. 1 ст. 55, ч. 3 ст. 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції.

З метою реалізації конституційних прав кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, захисту виборчих прав, права на доступ до публічної служби тощо в Україні в системі судів загальної юрисдикції утворено адміністративні суди.

За змістом ч. 2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Законодавство не містить визначення терміну «публічно-правовий спір». Для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер). Для з'ясування характеру спору суд повинен враховувати, що протилежним за змістом є приватноправовий спір. Це означає, що в основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне.

Вирішуючи питання про віднесення норми до публічного права, а спору до публічно-правового, суд повинен враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії. Зокрема, за змістом п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17, ч. 1 ст. 171 та ч. 1 ст. 171-1 КАС України до юрисдикції адміністративних судів належить вирішення питання щодо законності (крім конституційності) підзаконних правових актів Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, а також законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів владних повноважень.

Суд повинен звертати увагу на те, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Відтак, вирішуючи питання про визначення юрисдикції адміністративного суду щодо вирішення адміністративних справ, судом враховується, що КАС України встановлює такі правила відмежування адміністративної юрисдикції від інших видів юрисдикції:

понятійно-функціональне, тобто визначення адміністративної справи, що наведене у п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України;

визначення видів публічних правовідносин (управлінські правовідносини та правовідносини, пов'язані з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень), зазначених у ч. 1 ст. і 7 КАС України;

встановлення переліку публічно-правових спорів, що підпадають під юрисдикцію адміністративних судів (ч. 2 ст. 17 КАС України);

встановлення переліку публічно-правових справ, що не належать до предмета адміністративної юрисдикції (ч. 3 ст. 17 КАС України).

З підстав, передбачених ч. 1 ст. 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Національний банк України зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Частиною другої цієї статті визначено, що Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч. 1 ст. 34 цього Закону Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Згідно із ч. 1 ст. 54 зазначеного Закону рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою, публічного права. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб.

Після введення у банку тимчасової адміністрації, а також під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду реалізує свої повноваження, передбачені, зокрема, статтею 38 цього Закону, й діє як суб'єкт публічного права.

Відповідно до ст. 1 цього Закону уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Таким чином, оскільки Фонд є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, то спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами КАС України.

Крім того судом враховуються, правова позиція Вищого адміністративного суду України, висловлена, зокрема, в ухвалі від 12.04.2016 у справі № К/800/21063/15 (К/800/21185-15), де суд касаційної інстанції вказує, що після введення у банку тимчасової адміністрації, а також під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду реалізує свої повноваження, передбачені, зокрема, статтею 38 цього Закону, й діє як суб'єкт публічного права.

Окремо суд звертає увагу на те, що в деяких адміністративних справах № 826/4445/16, № 826/7531/16, № 826/7500/16, № 826/7104/16 та № 826/7042/16 Окружний адміністративний суд міста Києва, керуючись правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16.02.2016 у справі № 21-4846а15, відповідними ухвалами відмовив у відкритті провадження в адміністративній справі, проте за результатами апеляційного оскарження Київським апеляційним адміністративним судом вказані судові рішення скасовано, а справи направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи наведене в сукупності, а також з метою дотримання положень ст. 17 КАС України, суд приходить до висновку про наявність підстав для відступлення від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 16.02.2016 у справі № 21-4846а15 та від 15.06.2016 у справі № 826/20410/14 та вирішення справи № 826/3176/16 в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись положеннями статей 69-71, 94, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправними дії уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» Куреного Олександра Вікторовича щодо віднесення додаткової угоди № 2 від 19.12.2013 до договору застави № 1 від 31.01.2011, укладеної між публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1, до категорії нікчемних.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 551,21 грн. за рахунок асигнувань уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» Куреного Олександра Вікторовича.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.О. Іщук

Повний текст постанови складено 21.12.2016 р.