Справа № 800/307/14
Суддя: Самсін І.Л.
Дата ухвалення: 2016-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

29 листопада 2016 року м. Київ
судді Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України Самсіна І.Л. стосовно постанови Верховного Суду України від 29 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконувача обов'язків Президента України, Голови Верховної Ради України Турчинова Олександра Валентиновича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації, про визнання протиправними та скасування указів, поновлення на посаді (далі - Комісія).
Верховний Суд України, розглянувши у відкритому судовому засіданні зазначену вище справу, скасував постанову Вищого адміністративного суду України (далі - ВАСУ) від 22 лютого 2016 року, а справу передав на новий судовий розгляд до цього ж суду.
На мій погляд, ухвалюючи рішення, Верховний Суд України повинен був діяти послідовно, дотримуючись правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 10 листопада 2015 року, 12, 20 квітня, 10 травня 2016 року (справи №№ 21-2724а15, 21-726а16, 21-579а16, 21-1079а16 відповідно), висловлених за результатами розгляду справ за аналогічних обставин.
У цих постановах Верховний Суд України зазначив таке.
Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, закони приймаються на її основі й мають відповідати їй (стаття 1, частини перша, друга статті 8 Конституції України).
Відповідно до частини другої статті 19 Основного Закону України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
За статтею 112 Конституції України у разі дострокового припинення повноважень Президента України відповідно до статей 108, 109, 110, 111 цієї Конституції виконання обов'язків Президента України на період обрання і вступу на пост нового Президента покладається на Голову Верховної Ради України.
Конституційні повноваження Президента України визначені статтею 106 Конституції України, відповідно до якої Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, що є обов'язковими до виконання на території України.
Оскаржуваний указ Президента України є нормативним актом індивідуальної дії, а тому має відповідати як Конституції, так і законам України.
Згідно з вимогами частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до пункту 15 частини першої статті 3 КАС публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба в органах місцевого самоврядування.
З наведеного випливає, що будь-яка державна служба є публічною службою. Базовим (загальним) законом, що регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, є Закон від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» (чинний на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 3723-ХІІ).
Згідно з вимогами статті 9 цього Закону правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією та спеціальними законами України.
Законодавець урегулював питання, пов'язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними законами, до яких, зокрема, відноситься Закон України від 18 листопада 2003 року № 1280-IV «Про телекомунікації» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 1280-IV).
Питання призначення на посади членів Комісії урегульовані статтею 106 Конституції України та статтями 17, 20 Закону № 1280-IV.
Голова та члени Комісії є державними службовцями, призначаються на посади та звільняються з посад Президентом України шляхом видання відповідного указу (частини перша, п'ята статті 20 Закону № 1280-IV).
Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 20 Закону № 1280-IV Голова Комісії подає Президенту України пропозиції щодо звільнення з посад членів Комісії.
Згідно з частиною четвертою зазначеної статті Закону Голова або член Комісії може бути звільнений з посади у разі подання заяви про відставку, неможливості виконання обов'язків за станом здоров'я, припинення громадянства України, грубого порушення службових обов'язків, набрання законної сили обвинувальним вироком суду у скоєнні злочину, наявності інших підстав, передбачених законами.
Повноваження Голови або члена Комісії припиняється у разі його смерті, визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим. Не може бути підставою для звільнення Голови або члена Комісії набуття повноважень новообраним Президентом України.
Відповідно до частини п'ятої статті 20 Закону № 1280-IV Голова та члени Комісії є державними службовцями.
У зв'язку з цим на члена Комісії як державного службовця поширюються підстави припинення державної служби, встановлені статтею 30 Закону № 3723-XII.
Задовольняючи позовні вимоги, суд встановив, що на момент прийняття Указу Президента України від 17 травня 2014 року № 478/2014 «Про звільнення з посад Голови та членів Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації» (далі - Указ № 478/2014) Голова Комісії не подавав пропозицію Президенту України щодо звільнення позивача із займаної посади із зазначенням конкретних підстав, передбачених частиною четвертою статті 20 Закону № 1280-IV та статтею 30 Закону № 3723-XII.
Частиною другою статті 71 КАС визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідно, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача і у справах про поновлення на публічній службі.
Враховуючи наведене, можна дійшла висновку, що член Комісії може бути звільнений із займаної посади з підстав та в порядку, визначеними статтею 20 Закону № 1280-IV, та підстав, передбачених статтею 30 Закону № 3723-XII, тобто за пропозицією Голови Комісії із обґрунтуванням правових підстав.
У справі, що переглядається, постанова Вищого адміністративного суду України від 22 лютого 2016 року відповідає зазначеному вище правовому висновку Верховного Суду України.
Таким чином, враховуючи, що на момент видання оскаржуваного Указу № 478/2014 Президенту України не надходили пропозиції Голови Комісії щодо звільнення ОСОБА_1 з посади члена Комісії, Вищий адміністративний суд України обґрунтовано дійшов висновку про незаконність цього Указу в частині звільнення позивача.
Суддя Верховного Суду України І.Л. Самсін