Справа № 381/4967/16-а
Суддя: Буймова Л. П.
Дата ухвалення: 2016-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2016 року суддя Фастівського міськрайонного суду Київської області Буймова Л.П., розглянувши у порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Фастівського обєднаного управління пенсійного фонду України Київської області про визнання протиправними дії та зобовязання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Фастівського обєднаного Управління Пенсійного Фонду України в Київської області, в якому просив визнати протиправним порушення з боку УПФУ відносно нього вимог ст.ст.22, 46 Конституції України щодо виплати пенсії та зобов'язати відповідача негайно поновити його права щодо отримання ним державної пенсії як інваліду-ліквідатору ЧАЕС 2 групи у розмірі 8,75 мінімальних пенсій за віком, здійснивши відповідний перерахунок та забезпечити фінансування та виплату пенсії. Вимоги мотивує тим, що до листопада 2011 року він отримував державну пенсію як інвалід-ліквідатор 2 групи у розмірі 8,75 мінімальних пенсій за віком відповідно ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», але починаючи з листопада 2011 року всі виплати належних йому пенсій відповідач почав проводити в меншому розмірі. Позивач посилається на те, що 25.11.2016 року він звернувся до відповідача з заявою про проведення нарахування та виплати належних йому державних пенсій як інваліду-ліквідатору ЧАЕС у відповідності до Конституції України, на що отримав 05.12.2016 року відмову. Дану відмову він вважає безпідставною та протиправною, тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Від представника відповідача надійшло письмове заперечення, в якому зазначено, що розмір пенсії позивачу розраховано відповідно до чинної постанови Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позову.

Суд, відповідно до вимог статті 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 являється особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (1 категорія) та являється інвалідом 2 групи довічно в зв'язку з захворюванням, пов'язаним з роботою по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с.6-8).

До листопада 2011 року позивач отримував державну пенсію як інвалід ліквідатор ЧАЕС 2 групи в розмірі 8,75 мінімальних пенсій за віком.

Розмір його пенсії на той час був визначений відповідно до ст. 49-54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Після зменшення розміру пенсії в зв'язку зі змінами, внесеними у вказаний закон, 25.11.2016 року позивач звернувся до Фастівського обєднаного управління пенсійного фонду України Київської областіз вимогою привести нарахування та виплату належних йому державних пенсій як інваліду - ліквідатору ЧАЕС у відповідності до Конституції України.

Фастівським обєднаним управлінням пенсійного фонду України Київської області в задоволені заяви позивачу відмовлено, що вбачається зі змісту листа № 394/Р-01 від 05.12.2016 року.

Суд зазначає, що завданням адміністративного суду є перевірка правомірності (легальності) даного рішення з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Проаналізувавши рішення відповідача на відповідність вищевказаним критеріям, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 3 ст.46 Конституції України, пенсії та інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я, визначення соціального захисту потерпілого населення визначено в Законі України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-ХІІ (надалі - Закон №796-ХІІ).

Відповідно до ст. 49 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

28.12.2014 року на підставі Закону № 76-VII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" статті 50, 54 Закону "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" викладені в новій редакції.

Так, відповідно до ст. 50 Закону №796-ХІІ особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Статтею 54 Закону №796-ХІІ визначено, що пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством. В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу у зоні відчуження у 1986-1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців. Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

Редакція статей 50, 54 Закону №796-ХІІ є діючою на час виниклих між сторонами спірних правовідносин та неконституційною не визнавалась.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №1210 від 23.11.2011 року затверджено порядок обчислення пенсії особам, які постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС та, відповідно, було змінено порядок обчислення пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено причинний зв'язок з Чорнобильською катастрофою та зроблено перерахунок пенсій з 01 січня 2012 року.

Рішенням Конституційного Суду України №20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року щодо відповідності Конституції України(конституційності) пункту 4 розділу УІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», було визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 4 розділу УІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 23.12.2010 року з наступними змінами, де Конституційний Суд України зазначив, що Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади наділений конституційними повноваженнями спрямовувати і координувати діяльність міністерств, інших органів виконавчої влади, до яких належить і Пенсійний фонд України.

Відповідно ч.1 ст.117 Конституції України, Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Таким чином, Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, а Пенсійний фонд України є органом, який реалізує таку політику, в тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України, тобто Кабінету Міністрів України надано право визначати порядок та розміри соціальних виплат виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України, що узгоджується з функціями Уряду України, визначеними в п.п.2, 3 ст.116 Конституції України.

Рішення Конституційного Суду України мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів, є обов'язковими для виконання на всій території України для органів державної влади при виконання ними своїх функцій, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні №20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов'язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 стаття 2).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Таким чином, соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії можуть бути визначення як законами України так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема актами Кабінету Міністрів України.

Слід звернути увагу на те, що Конституційний Суд України у своєму рішенні №3-рп/2012 від 25.01.2012 року виходив з того, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов'язується з його функціями, визначеними в пунктах 2,3 статті 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Даним рішенням Конституційного суду дано тлумачення, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України під час вирішення справ про соціальний захист підлягають застосуванню тоді, коли вони видані у межах його компетенції, на основі і виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідач, здійснюючи нарахування та виплату позивачу державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у визначеному Кабінетом Міністрів Україні розмірі, діяв з урахуванням вимог законодавства, та він не міг застосовувати не існуючої норми.

З огляду на це, суд, з урахуванням п. 3 ст. 2, ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає, що дії відповідача вчинені на підставі, у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно.

В даному випадку, суд з урахуванням наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому позов слід залишити без задоволення.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 8-11, 17-18, 69-71, 79, 86, 94, 98, 99, 112, 128, 136, 141, 158-163, 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Фастівського обєднаного управління пенсійного фонду України Київської області про визнання протиправними дії та зобовязання вчинити дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку відповідно до статті 186 КАС України. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови.

Суддя: Буймова Л.П.