Справа № 2а-13519/11/2670
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 грудня 2016 року № 2а-13519/11/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О. вирішив у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомПриватного підприємства «Фінпро»
доГоловного управління Державної фіскальної служби у м.Києві, Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ ДФС у м.Києві
провизнання дій протиправними, скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство «Фінпро» звернулось до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Державної податкової адміністрації у м.Києві, Державної податкової інспекції у Печерському районі м.Києва, в якому просила:

1. Визнати відсутність повноважень у Державної податкової адміністрації у м.Києві на вчинення дій по передачі частини матеріалів перевірки позивача до ДПІ у Печерському районі м.Києва для прийняття останньою податкових повідомлень-рішень.

2. Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 25.05.2011 р. та податкове повідомлення-рішення № від 25.05.2011 р. ДПІ у Печерському районі м.Києва.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.05.2012 р., яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.02.2014 р., позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії ДПА у м. Києві щодо передачі частини матеріалів перевірки ПП «Фінпро» до ДПІ у Печерському районі м.Києва для прийняття податкових повідомлень-рішень; визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 25.05.2011 р. № та № винесені ДПІ у Печерському районі м. Києва.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.02.2016 р. касаційну скаргу Головного управління Міндоходів у м. Києві задоволено частково. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.05.2012 р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06.02.2014 р. у справі № 2а-13519/11/2670 скасовано. Справу № 2а-13519/11/2670-а направлено на новий судовий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Суд касаційної інстанції зазначив, що судами першої та апеляційної інстанції не було досліджено реальність господарських операцій, залишено поза увагою добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті. Тобто не з'ясовано належним чином напрямок та цілі діяльності позивача та чи відповідають дії по укладенню та виконанню спірних договорів господарській меті товариства.

Також суд касаційної інстанції зазначив, що наявність у судовому рішенні в іншій адміністративній справі висновків щодо неправомірності позицій, викладених в акті податкової перевірки, не може бути беззастережною підставою для визнання протиправними податкових повідомлень-рішень про визначення грошових зобов'язань через установлені контролюючим органом порушення податкового законодавства.

Таким чином, адміністративний суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно кваліфікувати поведінку особи і дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

В судовому засіданні 20.04.2016 р. суд здійснив заміну неналежного відповідача Державну податкову адміністрацію у м.Києві на належного - Головне управління Державної фіскальної служби у м.Києві та ДПІ у Печерському районі м.Києва - на ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м.Києві.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Вважає, що господарські операції позивача з його контрагентом є реальними та відповідають дійсному економічному змісту. Вирок Ленінського районного суду м.Вінниця від 24.09.2010 р. у кримінальній справі № 1-485 був винесений після здійснення господарських операцій між позивачем та ПП «ТД «Фаворит Плюс». У вказаній кримінальній справі не досліджувалися господарські операції між позивачем та ПП «ТД «Фаворит Плюс», а посадові особи позивача не були фігурантами кримінальної справи № 1- 485.

Представники відповідачів 1, 2 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували та просили суд відмовити в їх задоволенні з огляду на правомірність винесених оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. Зазначили, що господарські операції між позивачем та його контрагентом є нереальними.

В судовому засіданні суд за згодою сторін ухвалив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.

Державною податковою адміністрацією у м.Києві проведено документальну позапланову невиїзну перевірку Приватного підприємства «Фінпро» з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства при проведенні фінансово-майнових операцій з ПП «ТД «Фаворит Плюс» за період з 01.04.2008 р. по 31.12.2010 р.

За результатами перевірки встановлено наступні порушення:

- п. 3.1 ст. 3, пп. 5.2.1 п. 5.2, пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5, п. 10.1 ст. 10 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого ПП «Фінпро» занижено податок на прибуток на загальну суму 44276,5 грн., в т.ч. за IV квартал 2008 р. в сумі 7279,5 грн., в І кварталі 2009 р. в сумі 35 647,16 грн., в ІІ кварталі 2009 р. в сумі 1350,00 грн.;

- пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» ПП «Фінпро» безпідставно завищено податкового кредиту посадовими особами ПП «Фінпро» при розрахунках з ПП «ТД «Фаворит» призвело до заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість в жовтні 2008 р. в сумі 3124,00 грн. та в листопаді 2008 р. в сумі 2700,00 грн., також підлягає зменшенню данні по особовій картці платника ПДВ в графі «залишок від'ємного значення попереднього періоду» в вересні 2008 р. в сумі 3124,00 грн., в лютому 2009 р. в сумі 11515,00 грн., в березні 2009 р. в сумі 19442,00 грн., в квітні 2009 р. в сумі 28260,00 грн.

За результатами перевірки складено акт від 11.05.2011 р. № 26/35-30/33884595 та винесено податкові повідомлення-рішення:

- від 25.05.2011 р. № , яким позивачу визначено грошове зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 55 346,00 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 44 277,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 11 069,00 грн.;

- від 25.05.2011 р. № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 5 824,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 1 456,00 грн.

17.05.2011 р. ПП «Фінпро» надіслало до ДПА у м.Києві заперечення на акт перевірки. Листом ДПА у м.Києві № 5913/10/35-310 від 03.06.2011 р. «Про результати розгляду заперечення» позивача було повідомлено про обґрунтованість прийнятого рішення та відповідність його вимогам чинного законодавства акту перевірки.

Не погоджуючись із наданою відповіддю, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом про визнання протиправними дій.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 05.09.2011 р. по справі № 2а-8716/11/2670 позов Приватного підприємства «Фінпро» задоволено повністю. Визнано протиправними дії Державної податкової адміністрації у м.Києві щодо розгляду заперечень Приватного підприємства «Фінпро» на акт перевірки № 26/35-30/33884595 від 11.05.2011 р. із порушенням строку, встановленого пунктом 86.7 ст. 86 Податкового кодексу України. Визнано протиправною бездіяльність Державної податкової адміністрації у м.Києві щодо недолучення до акту перевірки № 26/35-30/33884595 від 11.05.2011 р. заперечень Приватного підприємства «Фінпро» та висновку про результати розгляду заперечень Приватного підприємства «Фінпро». Визнано протиправною бездіяльність Державної податкової адміністрації у м.Києві щодо не запрошення представника Приватного підприємства «Фінпро» на розгляд його заперечень на акт перевірки № 26/35-30/33884595 від 11.05.2011 р.

За результатами первинного адміністративного оскарження, Державною податковою адміністрацією у м.Києві прийнято рішення від 08.08.2011 р. № 8099/10/25-114, яким податкові повідомлення-рішення від 25.05.2011 р. № та № залишено без змін, а первинну скаргу - без задоволення.

За результатами повторного адміністративного оскарження, Державною податковою адміністрацією України прийнято рішення від 08.09.2011 р. № 16357/6/25-0115, яким податкові повідомлення-рішення від 25.05.2011 р. № та № та рішення, прийняте за результатами розгляду первинної скарги, залишено без змін, а скаргу - без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Щодо позовних вимог в частині визнання відсутності повноважень у Державної податкової адміністрації у м.Києві на вчинення дій по передачі частини матеріалів перевірки позивача до ДПІ у Печерському районі м.Києва для прийняття останньою податкових повідомлень-рішень, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 31.05.2011 р. по справі № 2а-5894/11/2670 за позовом ПП «Фінпро» до голови Державної податкової адміністрації у м.Києві Нізенка О.В. про визнання протиправним наказу від 08.04.2011 № 223 про проведення позапланової невиїзної документальної перевірки, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.01.2012 р., в задоволенні позову відмовлено.

Тобто вказаною постановою встановлено правомірність дій ДПА у м.Києві щодо призначення позапланової невиїзної документальної перевірки.

Відповідно до положень пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України органи державної податкової служби мають право проводити перевірки платників податків (крім Національного банку України) в порядку, встановленому Кодексом.

При цьому, положеннями Податкового кодексу України не вказується співробітниками якого саме органу ДПС можуть проводитися перевірки.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» від 4 грудня 1990 року N 509-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що до системи органів державної податкової служби належать: Державна податкова адміністрація України, спеціалізовані державні податкові інспекції, державні податкові адміністрації в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, державні податкові інспекції в районах, містах (крім міст Києва та Севастополя), районах у містах (далі - органи державної податкової служби).

Згідно із ч. 4 ст. 4 цього ж Закону державні податкові інспекції у районах, містах (крім міст Києва та Севастополя), районах у містах, міжрайонні, спеціалізовані та об'єднані державні податкові інспекції підпорядковуються відповідним державним податковим адміністраціям в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Так, ДПІ у Печерському районі ДПС підпорядкована ДПА України у м.Києві з огляду на що слід дійти висновку про те, що ДПА у м.Києві в межах повноважень, наданих їй чинним законодавством, було направлено до ДПІ у Печерському районі м.Києва для прийняття відповідного рішення матеріали позапланової невиїзної перевірки ПП «Фінпро» з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства при проведенні фінансово-майнових операцій з ПП «ТД «Фаворит Плюс» за період з 01.04.2008 по 31.12.2010.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними та скасування податкових-повідомлень рішень № від 25.05.2011 р. та № від 25.05.2011 р., суд зазначає наступне.

На час виникнення спірних правовідносин останні регулювалися Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР та Законом України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР.

Оскільки положення діючих на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів кореспондують положенням чинних на час розгляду справи положенням Податкового кодексу України, суд вважає за доцільне їх застосування.

Підпунктом 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Підпунктом 14.1.228. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг для цілей розділу III цього Кодексу - витрати, що прямо пов'язані з виробництвом та/або придбанням реалізованих протягом звітного податкового періоду товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які визначаються відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку, що застосовуються в частині, яка не суперечить положенням цього розділу.

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

В силу ж п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме:

прямих матеріальних витрат;

прямих витрат на оплату праці;

амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку;

вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку не враховуються при визначенні оподаткованого прибутку.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати податковий кредит у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) та на підставі відповідних розрахункових, платіжних та інших документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених правових норм для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Виходячи з вищенаведеного, відображенню в бухгалтерському обліку та податковій звітності підлягає лише та господарська операція, яка фактично відбулась, при наявності первинного документу, що підтверджує таку господарську операцію.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Зазначена позиція суду узгоджується із позицією Вищого адміністративного суду України, викладеної у листі останнього від 02.06.2011 №742/11/13-11.

Приватне підприємство «Фінпро» зареєстровано Дніпровською районною у м.Києві державною адміністрацією. Взято на облік у ДПІ у Печерському районі м.Києва. На час перевірки зареєстровано платником податку на додану вартість. Основним видом діяльності є оптова торгівля сільськогосподарською технікою.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом перевірки стали фінансово-господарські взаємовідносини позивача з ПП «ТД «Фаворит Плюс».

Між ПП «ТД «Фаворит плюс» (продавець) та ПП «Фінпро» (покупець) укладено договір купівлі-продажу № 28-11 від 28.11.2008 р., згідно умов якого продавець виготовляє по технічній документації покупця та продає, а покупець придбаває корпус плуга (плуг ПМ-2) в кількості 90 шт. по ціні 150,00 грн. (без НДС).

Між ПП «ТД «Фаворит плюс» (продавець) та ПП «Фінпро» (покупець) укладено договори купівлі-продажу № 21-01 від 21.01.2009 р., № 29-11 від 29.11.2008 р., згідно умов яких продавець виготовляє по технічній документації покупця та продає, а покупець придбаває деталі та вузли сільськогосподарського призначення.

Між ПП «ТД «Фаворит плюс» (продавець) та ПП «Фінпро» (покупець) укладено договори купівлі-продажу № 2-02 від 12.02.2009 р., № 1-04 від 21.04.2009 р. на виготовлення по технічній документації покупця товару в кількості та за цінами, визначеними в специфікаціях, що є невід'ємними додатками до договору.

Відповідно до п. 6.1 договорів під час приймання-передачі товару продавець передає у власність чи його представнику: видаткові накладні, податкові накладні, оригінали рахунків-фактур.

Товар переходить у власність покупця після поставки його на склад покупця (п. 6.2 договорів).

На підтвердження господарських взаємовідносин позивачем надано суду специфікації на товар (а.с. 107 том 1), реєстри отриманих та виданих податкових накладних, розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів за серпень 2008 р. листопад 2008 р., січень 2009 р., лютий 2009 р., квітень 2009 р., банківські виписки, платіжні доручення, рахунки-фактури, видаткові накладні (а.с. 96-105, 108- 111, 118- 125, 127-135 том 1).

В подальшому придбаний товар було реалізовано іншим контрагентам на підставі наступних договорів.

Між ПП «Фінпро» (продавець) та ВАТ «Богуславська сільхозтехніка» (покупець) укладено договір купівлі-продажу № 14 від 28.04.2010 р., відповідно до умов якого продавець продає, а покупець купує частини до сільськогосподарської міні техніки (ступіци, кронштейни, плуги, окучники, металеві колеса, грядилі, полуоси тощо).

Відповідно до п. 4.2 вказаного договору на товар, який поставляється продавець надає покупцю сертифікати якості заводу виготовлювача та сертифікати відповідності України (у випадку необхідності).

Поставка товару здійснюється само вивозом зі складу продавця (п. 5.1 договору).

Під час передачі товару продавець передає покупцю або його представнику наступні документи: видаткові накладні, податкові накладні, рахунки-фактури, технічні інструкції.

На підтвердження виконання вказаного договору позивачем надано суду специфікації.

Між ПП «Фінпро» (продавець) та ТОВ «Нові енергетичні технологічні-плюс» (покупець) укладено договори купівлі-продажу № 01/03 від 03.03.2009 р., № 01/04 від 08.04.2009 р., на продаж сільськогосподарської міні-техніки (мотоблоки) і підвісне обладнання до нього.

На підтвердження виконання вказаних договорів позивачем надано суду специфікації.

Між ПП «Фінпро» (продавець) та ПП «Технічний центр «Садово-огородна техніка» (покупець) укладено договір купівлі-продажу № 02/01 від 04.01.2010 р. на поставку садово-городньої міні техніки.

Між ПП «Фінпро» (продавець) та Приватним підприємцем ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу № 3/12 від 25.12.2010 р. на поставку садово-городньої техніки.

Між ПП «Фінпро» (продавець) та Приватним підприємцем ОСОБА_4 укладено договори купівлі-продажу № 4/12 від 25.12.2010 р., № 4/08 від 01.08.2008 р. на поставку садово-городньої техніки.

Між ПП «Фінпро» (продавець) та ПП «Технічний центр «Садово-городня техніка» (покупець) укладено договори купівлі-продажу № 01/09 від 07.09.2007 р., № 01/01 від 03.01.2011 р. на поставку садово-городньої міні техніки, а також запчастин до них в асортименті, кількості, за ціною та на загальну суму, зазначену у товарних накладних.

На підтвердження виконання укладених договорів позивачем надано реєстри виданих та отриманих податкових накладних, розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів, рахунки -фактури, банківські виписки, картки-рахунку, видаткові накладні, податкові накладні, довіреності на отримання матеріальних цінностей (а.с. 166-250 том 1, а.с. 1-250 том 2, а.с. 1- 205 том 4).

Як вбачається висновки відповідача щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства зроблені з огляду на вирок Ленінського районного суду м. Вінниці по справі № 1-485 по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України «фіктивне підприємництво», тобто створення або придбання суб'єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності або здійснення видів діяльності щодо яких є заборона.

Вироком встановлено, що в червні 2008 року ОСОБА_5 за пропозицією невстановленої особи, бажаючи отримати грошову винагороду, безпосередньо прийняла участь у створенні та державній реєстрації фіктивного приватного підприємства «Торговий дім «Фаворит Плюс» з метою прикриття незаконної діяльності без наміру здійснення господарської діяльності. Так, ОСОБА_5, виступаючи як його засновник, директор та головний бухгалтер, провела у виконавчому комітеті Вінницької міської ради державну реєстрацію юридичної особи ПП «ТД «Фаворит Плюс», відкрила рахунки в банківських установах, отримала свідоцтво платника податку на додану вартість та передала усі установчі, реєстраційні, банківські документи та печатку вказаного підприємства невстановленій особі, за що отримала грошову винагороду.

У такий спосіб створення ПП «ТД «Фаворит Плюс» дало можливість невстановленим слідством особам здійснювати діяльність на порушення Законів України «Про підприємництво», «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», «Систему оподаткування», внаслідок чого до бюджету не було сплачено податок на прибуток підприємства в сумі 542 606,00 грн.

Підсудна ОСОБА_5 в судовому засіданні вину визнала. Судом також було досліджено й інші докази, а саме: оригінали установчих та реєстраційних документів ПП «ТД «Фаворит Плюс», оригінали документів на підставі яких виконавчим комітетом Вінницької міської ради було проведено державну реєстрацію ПП «ТД «Фаворит Плюс», оригінали документів на підставі яких було відкрито банківські рахунки, висновок судової почеркознавчої експертизи № 942 від 16.06.2010 р. податкову звітність ПП «ТД «Фаворит Плюс» підписала не ОСОБА_5, первинні бухгалтерські документи, що підтверджують діяльність ПП «ТД «Фаворит Плюс» з контрагентами підписані не ОСОБА_5; висновок спеціаліста № 17/35-30/35904251 від 22.06.2010 р. про результати перевірки ПП «ТД «Фаворит Плюс» з питань дотримання вимог податкового законодавства протягом 2008-2009 років, відповідно до якого підприємством було порушено вимоги п.3.1 ст. 3 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», що призвело до заниження податку на прибуток за період 2008-2009 років на загальну суму 542 606,00 грн.

Таким чином, вироком від 24.09.2010 р. Ленінського районного суду м.Вінниці при розгляді справи № 1-485 встановлено та доведено, що ПП «ТД «Фаворит Плюс» було створене без наміру займатися підприємницькою діяльністю та лише оформлювало документи фінансово-господарської діяльності, які не підписані ОСОБА_5 та містять недостовірні дані, відповідно ПП «ТД «Фаворит Плюс» не могло здійснювати поставку товарів.

Згідно із ч. 4 ст. 72 КАС України вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Особливістю преюдиційних обставин, передбачених ч. 4 ст. 72 КАС України, є їх обов'язковість для суду, що розглядає справу.

Диспозиція наведеної правової норми прямо вказує на те, що обов'язковими для суду, який розглядає справу, є вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок.

Разом із тим вказана норма встановлює межі обов'язковості зазначених різновидів судових рішень для адміністративного суду, що розглядає конкретну адміністративну справу.

Така обов'язковість поширюється лише на те питання, чи мало місце певне діяння, та чи вчинене воно особою, щодо якої постановлено відповідний вирок або прийнято постанову.

Отже, обов'язковими для врахування адміністративним судом є факти, наведені у вироку в кримінальній справі чи постанові у справі про адміністративний проступок, щодо часу, місця та об'єктивного характеру відповідного діяння тієї особи, правові наслідки, дій чи бездіяльності якої є предметом розгляду в адміністративній справі.

Крім того, обов'язковість преюдиційних обставин, передбачена ч. 4 ст. 72 КАС України, відповідно до буквального тлумачення зазначеної норми поширюється лише на обставини, встановлені безпосередньо: 1) або вироком у кримінальній справі; 2) або постановою про адміністративний проступок.

Оскільки вироком у кримінальній справі від 24.09.2010 р. Ленінського районного суду м.Вінниці по справі № 1-485 встановлено, що діяльність ПП «ТД «Фаворит Плюс» є незаконною, фінансово-господарською діяльністю не займалася, то оформлення операцій ПП «Фінпро» з ПП «ТД «Фаворит Плюс» здійснювалося без наміру фактичного отримання товарів та відповідно компенсації їх вартості.

При цьому наслідки таких операцій відображено в податковому обліку ПП «Фінпро», а саме: до складу валових витрат в ІІІ кварталі 2008 року віднесено суму у розмірі 15 620,00 грн. та відображено в рядку 04.1 Декларацій з податку на прибуток за відповідний ІІІ квартал 2008 р. також до складу валових витрат в IV кварталі 2008 р. віднесено суму у розмірі 13 500,00 грн.; до складу валових витрат в І кварталі 2009 р. віднесено суму у розмірі 143 089,65 грн. і до складу валових витрат в ІІ кварталі 2009 р. відносно 26 457,00 грн., які відображено у відповідних деклараціях з податку на прибуток, за ІІІ квартали 2008 р., за 2008 р., І квартал 2009 р. та півріччя 2009 р.

Аналіз наведених обставин та норм чинного законодавства дає суду підстави дійти висновку, що подані товариством первинні документи бухгалтерського та податкового обліку (податкові накладні, видаткові накладні) не є достатніми доказами фактичного виконання операцій; спірні господарські операції не підтверджені належними первинними документами, що в сукупності з виявленими від подачами фактами щодо фіктивної діяльності контрагента позивача свідчить про безтоварність господарських операцій, що виключає правомірність їх відображення у податковому обліку цього товариства.

Вказана позиція узгоджується із висновками колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 01.12.2015 р. по справі 21-3788а15.

В постанові від 03.11.2015 року в справі №21-4471а15 Верховний Суд України вказав, що сам факт того, що на момент розгляду справи щодо офіційних осіб контрагентів не було постановлено вироків, не може спростовувати достовірність їх пояснень відносно характеру укладених угод і фактичного здійснення за цими угодами операцій. Наведене також стосується випадку, коли на час здійснення господарських операцій не було постановлено вироку, що спростовує позицію позивача.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд не може погодитись з доводами позивача та критично ставиться до наданих позивачем первинних документів бухгалтерського обліку, підтверджуючих здійснення господарських операцій з вказаним контрагентом, з огляду на нижченаведене.

В даній справі судом встановлено, що господарські операції позивача з ПП «ТД «Фаворит Плюс» за період з 01.04.2008 р. по 31.12.2010 р. не підтверджуються з урахування реального часу здійснення операцій, вартості наданих послуг, які економічно необхідні для здійснення даних господарських операцій.

Так, з наданих позивачем документів не можливо встановити зв'язок між укладеними договорами та результатом їх виконання: формування основних фондів, отримання економічної вигоди, передачу об'єктів. Окрім того, основним видом діяльності ПП «Фінпро» є оптова торгівля сільгосптехнікою, тоді як основним видом діяльності ПП «ТД «Фаворит Плюс» є оптова торгівля будівельними матеріалами.

Окрім того, на підтвердження реальності здійснення господарських операцій позивачем не надано суду сертифікати якості виготовлених товарів; технічної документації, на підставі якої ПП «ТД «Фаворит Плюс» виготовлялися товари для подальшого продажу; доказів поставки товарів.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 Податкового кодексу України. Так, згідно з положенням пункту 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16 липня 1999 року № 996-ХIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-ХIV).

Відповідно до статті 1 цього Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов'язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК визначено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно зі статтею 1 Закону № 996-ХIV господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом частин першої та другої статті 9 Закону № 996-ХIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК.

Про необхідність дослідження реальності здійснених господарських операцій Вищий адміністративний суд України наголошував і в листі від 02 червня 2011 року №742/11/13-11 - "з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції та установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку…".

З аналізу вказаних правових норм та обставин справи суд приходить до висновку, що необхідними та достатніми підставами для включення позивачем до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість є: придбання ним товару (послуг) з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності; сплата чи нарахування сум податку на додану вартість у зв'язку з таким придбанням.

При цьому, наявність належним чином оформлених податкових накладних є обов'язковою, але не вичерпною обставиною для формування податкового кредиту. Зокрема, якщо наведені у договорах товари чи послуги фактично не поставлялися, то, відповідно, придбання таких товарів або послуг не відбулося, право на податковий кредит у такого платника податків не виникає, оскільки при цьому не дотримано обов'язкових умов для виникнення такого права на придбання товарів (послуг) з метою їх використання у господарській діяльності.

Позивачем не надано доказів, що отримані від ПП «ТД «Фаворит Плюс» послуги (роботи) були використані в межах його господарської діяльності, економічну доцільність їх отримання.

Позивачем не доведено, що отримана платником податку податкова вигода є обґрунтованою. Так, податкова вигода може бути обґрунтованою, зокрема, якщо для цілей оподаткування враховані операції у відповідності з їх дійсною економічною метою чи враховані операції не обумовлені розумними економічними чи іншими причинами (метою ділового характеру). При цьому діловою метою діяльності платника податку може бути отримання економічного ефекту.

Таким чином, позивачем не доведено, що його господарська діяльність спрямована на отримання економічного ефекту.

З огляду на викладене суд вбачає, що надані позивачем первинні документи носять неповний характер, а господарська діяльність товариства не спрямована на настання реальних наслідків.

Наведені у сукупності обставини та досліджені судом документальні докази, суд вважає достатніми для висновку про те, що господарські операції з виконання робіт фактично не мали реального характеру, замовлення послуг (робіт) оформлені лише документально та не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені укладеними договорами.

Тому наявність у позивача необхідних документів, які відповідно до Податкового кодексу України та Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні», що є підставою для віднесення певних сум до податкового кредиту (податкових та видаткових накладних, актів виконаних робіт, тощо) сама по собі не є підставою для їх включення до складу податкового кредиту, оскільки судом встановлено, що господарських правовідносин у дійсності не було.

Отже, із наданих позивачем документів не можливо встановити зв'язок між його господарською діяльністю, придбанням послуг та їх реалізацією, а відтак позивач не довів, що його дії по формуванню податкового кредиту та валових витрат є правомірними.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що наслідки порушення податкового законодавства застосовуються незалежно від того, чи визнані відповідні цивільні чи господарські зобов'язання недійсними, оскільки відповідальність за порушення норм податкового законодавства є самостійним видом юридичної відповідальності і застосовується незалежно від відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності.

Як зазначено в Інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 р. № 742/11/13-11 установлення факту недійсності, в тому числі нікчемності цивільно-правового правочину, який опосередковує відповідну господарську операцію, не є необхідною умовою для визначення контролюючим органом грошових зобов'язань платнику податків у разі якщо буде встановлено відсутність реального вчинення цієї господарської операції або відсутність зв'язку між такою операцією та господарською діяльністю платника податків.

У зв'язку з вищенаведеним, суд приходить до висновку про відсутність сукупності умов, обставин та підстав з якими Податковий кодекс України у взаємозв'язку з положеннями Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» пов'язують виникнення у позивача права на спірні суми податкового кредиту з ПДВ та валових витрат.

Враховуючи вищенаведене, суд погоджується із висновком податкового органу про те, що в порушення п. 3.1 ст. 3, пп. 5.2.1 п. 5.2, пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5, п. 10.1 ст. 10 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого ПП «Фінпро» занижено податок на прибуток на загальну суму 44276,5 грн., в т.ч. за IV квартал 2008 р. в сумі 7279,5 грн., в І кварталі 2009 р. в сумі 35 647,16 грн., в ІІ кварталі 2009 р. в сумі 1350,00 грн.; пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» ПП «Фінпро» завищено податкового кредиту посадовими особами ПП «Фінпро» при розрахунках з ПП «ТД «Фаворит» призвело до заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість в жовтні 2008 р. в сумі 3124,00 грн. та в листопаді 2008 р. в сумі 2700,00 грн., також підлягає зменшенню данні по особовій картці платника ПДВ в графі «залишок від'ємного значення попереднього періоду» в вересні 2008 р. в сумі 3124,00 грн., в лютому 2009 р. в сумі 11515,00 грн., в березні 2009 р. в сумі 19442,00 грн., в квітні 2009 р. в сумі 28260,00 грн.

Враховуючи те, що судом не встановлено підстав для скасування податкових повідомлень-рішень від 25.05.2011 р. № , № , відповідно, відсутні підстави для задоволення даних позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Як зазначено в ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийнято в межах повноважень податкового органу та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано та правомірно. В той же час, позивач не довів обставин в обґрунтування своїх вимог, в зв'язку з чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись вимогами ст.ст. 69-71, 94, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

П О С Т А Н О В И В:

У позові Приватного підприємства «Фінпро» відмовити.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О.Іщук