Справа № 813/2362/16
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2016-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 грудня 2016 року справа № 813/2362/16
Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулкевич І.З.

секретар судового засідання Іванес Х.О.

за участю: представника позивача Дзюбинського О.М., представника відповідача Штибель І.П.

розглянувши у відкритому судовому з асіданні в залі суду в місті Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії

Встановив:

Позивач звернувся у Львівський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до командира військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України , в якому просить : визнати протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 , щодо не звільнення позивача з військової служби в запас на підставі п. а) ч.6 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року №2232-ХІІ 9із змінами та доповненнями) у зв`язку із закінченням строку дії контракту; зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 звільнити позивача з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту на підставі п. а) ч.6 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що в 06.08.2012 році між ним та Міністерством внутрішніх справ України в особі командира військової частини НОМЕР_1 укладено контракт на проходження військової служби у внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України, строк дії якого закінчився 06.08.2015 року. В обґрунтування позову зазначає, що звертався до командира Військової частини НОМЕР_2 з рапортом про звільнення з військової служби у зв`язку з закінченням строку дії цього контракту, проте останній не вирішив заявлене питання, і позивач надалі проходить військову службу, що суперечить вимогам Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", оскільки відсутні обставини з якими Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" пов`язує можливість продовження контракту понад встановлені строки.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та наданих суду поясненнях

Від відповідача, Військової частини НОМЕР_1 , надійшов письмовий відзив проти позову, в яких такий просить в позові відмовити, посилається на те, що з моменту видання Президентом України Указу від 21.07.2014 року №607/2014 Про часткову мобілізацію в Україні розпочався особливий період. При цьому, відзначив, що у проміжках між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся. Враховуючи викладене, а також те, що під час дії особливого періоду не передбачено звільнення з військової служби військовослужбовців у зв`язку із закінченням строку дії контракту, вважає, що звільнення позивача на підставі ч.6 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" є не можливим, тому підстави для задоволення позову відсутні.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у письмовому запереченні на позов та наданих суду поясненнях, просить відмовити в його задоволенні.

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 26 грудня 2016 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом із матеріалів справи встановлено, що 06.08.2012 року між ОСОБА_1 та Міністерством внутрішніх справ України в особі командира військової частини НОМЕР_1 внутрішніх військ МВС України полковника ОСОБА_2 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України строком на три роки.

26 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із рапортом, в якому просив звільнити його з військової служби на підставі п.«а» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Однак станом на звернення до суду відповіді не отримав, і надалі проходить військову службу, вважаючи такі дії неправомірними звернувся до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Згідно із ст.65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України, у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України від 25.03.1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (надалі по тексту - Закон №2232-ХІІ).

Частиною 1 статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із ч.1 ст.2 Закону №2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом (ч.1 ст.4 Закону №2232-ХІІ).

Тобто, Законом чітко визначено два різні види проходження служби в Збройних Силах України.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, у разі закінчення строку контракту можуть укласти новий контракт на проходження військової служби.

Відповідно до п.6 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно п.12 Положення №1153/2008, встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Указом Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» оголошено та розпочато часткову мобілізацію у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в АРК.

За пунктом «б» частини 2 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення зі служби проводиться військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - на підставах, передбачених частиною шостою з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.

Згідно із пунктом «а» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

При цьому у відповідності до частини 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Також відповідно до Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року, у разі оголошення мобілізації усі військовослужбовці, які перебувають на військовій службі в Збройних Силах України, звільненню в запас не підлягають.

Згідно з абз.11 ст.1 Закону України «Про оборону України», особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до абз.2 ч.8 ст.4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (в редакції від 20.05.2014 року), на час особливого періоду дія будь-яких прийнятих до настання цього періоду нормативно-правових актів, що передбачають скорочення чисельності, обмеження комплектування або фінансування Збройних Сил України, інших військових формувань чи правоохоронних органів спеціального призначення, зупиняється.

Продовження дії контрактів із військовослужбовцями, які звільняються, у випадках, визначених законодавством, затвердження військовослужбовців на посади за мобілізаційним планом, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, звільнення з військової служби осіб, які проходять строкову військову службу, оформлюється письмовими наказами по стройовій частині. Також наказами по стройовій частині в особливий період оформлюється продовження військової служби понад встановлені строки до термінів, визначених частиною дев`ятою статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (абзац третій пункту 12 у редакції Указу Президента України від 14.07.2015 року №417/2015).

З огляду на правову позицію позивача, останній наполягає на його звільненні саме з підстави, передбаченої п.«а» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту), а відтак, судом не досліджується наявність визначених ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» підстав для звільнення військовослужбовця під час дії особливого періоду з військової служби.

Таким чином, зважаючи на викладені вище приписи спеціального законодавства, підставою для розірвання контракту є закінчення строку його дії, у випадку якщо сторони не виявили бажання щодо укладення нового контракту. При цьому, можливість продовження строку дії контракту на проходження військової служби понад встановлений строк в односторонньому порядку здійснюється виключно у разі настання особливого періоду.

Враховуючи, що під час настання особливого періоду контракт позивача про проходження військової служби ще не закінчився, суд вважає, що дія контракту продовжується понад встановлений строк до оголошення демобілізації, а тому відсутні підстави для звільнення позивача з військової служби.

Отже, позивач може бути звільнений з військової служби у зв`язку з закінченням контракту лише після оголошення демобілізації, тому суд, оцінюючи наказ від 06.08.2015 року №193 про продовження дії контракту щодо проходження військової служби та керуючись критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною чином відображають принципи адміністративної процедури, вважає останній прийнятим на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією й законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), є правомірним, тому вимога визнати протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 , щодо не звільнення позивача з військової служби в запас на підставі п. а) ч.6 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року №2232-ХІІ 9із змінами та доповненнями) у зв`язку із закінченням строку дії контракту.

Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 30.06.2015 року у справі № 21-112а15.

Не підлягає до задоволення також і похідна вимога про зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 звільнити позивача з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту на підставі п. а) ч.6 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Так, постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні суд приймає у справах, де відповідач допустив неправомірну бездіяльність за умови обов`язку вчинити певну дію. В цьому ж випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач, але не може втручатися в його компетенцію.

Однак, як зазначено вище, законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин, в імперативній формі передбачається продовження дії контракту військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, що виключає звільнення позивача з військової служби за закінченням дії строку контракту. Інших підстав звільнення з військової служби в межах даного спору позивач не заявляв, у зв`язку із чим судом, в силу положень ст.11 КАС України, не досліджувалась наявність визначених ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» підстав для звільнення військовослужбовця під час дії особливого періоду з військової служби.

Таким чином, за результатами з`ясування обставини у справі та їх правової оцінки, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 7-14, 69-71, 86, 94, 128, 159-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в строк та в порядку, визначеному ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлено 28 грудня 2016 року.

Суддя Гулкевич І.З.