Справа № 813/3538/16
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2016-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2016 року №813/3538/16

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Бугари М.Р.,

представника позивача - прокурора Топій Т.В.,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом в.о. керівника Радехівської місцевої прокуратури до Боложинівської сільської ради Буського району Львівської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

На розгляд до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява в.о. керівника Радехівської місцевої прокуратури до Боложинівської сільської ради Буського району Львівської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення 7 сесії 7 скликання Боложинівської сільської ради від 06.05.2016 року №68 «Про надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території с.Вербляни Буського району для передачі земельної ділянки у власність».

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 06.05.2016 року ОСОБА_3, депутат Боложинівської сільської ради Буського району Львівської області, під час засідання сьомої сесії сільської ради, на якій вирішувалося питання про надання своєму синові ОСОБА_2 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території с.Вербляни Буського району для передачі земельної ділянки у власність не повідомив у встановленому порядку про наявність у нього реального конфлікту інтересів. Більш того, ОСОБА_3 узяв участь у голосуванні з цього питання та проголосував «за» надання своєму сину дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Указане суперечить вимогам чинного законодавства України, а зокрема, нормам Закону України «Про запобігання корупції». У звязку з чим, рішення 7 сесії 7 скликання Боложинівської сільської ради від 06.05.2016 року №68 «Про надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території с.Вербляни Буського району для передачі земельної ділянки у власність», яке було прийняте з порушеннями, є протиправним і його слід скасувати.

При цьому, прокурор покликається на обставини, які були встановлені судовим рішенням у справі №440/838/16-п, яким ОСОБА_3 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.ч.1, 2 ст.172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення, внаслідок порушення вимог щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів при прийнятті на 7 сесії 7 скликання Боложинівської сільської ради оспорюваного рішення.

Відтак, позивач вважає свої вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Ухвалами судді від 20.10.2016 року було відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

На заперечення позовних вимог відповідачем було надано до суду письмові заперечення.

У таких запереченнях відповідач зазначає, що оспорюване рішення сільської ради (навіть якщо при голосуванні за нього неправомірно брав участь ОСОБА_3) було підтримано всіма іншими присутніми депутатами й один голос ОСОБА_3 не був вирішальним.

Більш того, відповідач наголошує на тому, що заявляючи вимогу про визнання протиправним і скасування рішення сільської ради позивач повинен обґрунтувати в чому полягає незаконність такого рішення за його змістом. Однак, у даному випадку прокурор не вказує на суперечність прийнятого рішення з приписами чинного законодавства України, а лише посилається на протиправне голосування за таке рішення зі сторони ОСОБА_3, що не може підтверджувати протиправність рішення як такого.

У звязку з чим, відповідач вважає, що в задоволенні цього позову слід відмовити повністю.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 надав до суду заяву від 15.12.2016 року, в якій ствердив про необґрунтованість і безпідставність вимог прокурора, просив у позові відмовити, а розгляд справи проводити без його участі.

У судових засіданнях представник позивача-прокурор позовні вимоги підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, наголосила на незаконності оспорюваного рішення сільської ради та просила суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у судових засіданнях проти позову заперечив, надав пояснення, аналогічні викладеним у письмових запереченнях та просив у позові відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Так, як встановлено судом, рішенням 7 сесії 7 скликання Боложинівської сільської ради від 06.05.2016 року №68, за заявою ОСОБА_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі ст.ст.12, 79-1, 116, 118, 121, 122, 184, 186-1 Земельного кодексу України, ст.50 Закону України «Про землеустрій», ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», було вирішено надати запитувачу дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території с.Вербляни (в межах населеного пункту) урочище «Рудка» Буського району для передачі земельної ділянки у власність.

Як засвідчується протоколом №7 7 сесії 7 скликання Боложинівської сільської ради від 06.05.2016 року та списком присутніх депутатів на засіданні даної сесії сільської ради з 12 депутатів повного складу сільської ради були присутніми 9 депутатів, а також сільський голова. Серед депутатів, присутніх на 7 сесії 7 скликання Боложинівської сільської ради був і депутат ОСОБА_3.

Відповідно до порядку денного, відображеного у протоколі №7 7 сесії 7 скликання Боложинівської сільської ради від 06.05.2016 року, під п.5 на розгляд сесії сільської ради було винесено питання щодо вирішення заяв та клопотань.

Зокрема, як підтверджується відомостями протоколу, на виконання зазначеного вище пункту порядку денного сільським головою було оголошено заяву ОСОБА_2 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території с.Вербляни Буського району.

Як випливає з протоколу №7, у голосуванні з цього питання взяли участь усі присутні 9 депутатів сільської ради та сільський голова, які одноголосно проголосували за надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення проекту землеустрою. При цьому, з цього ж протоколу та відомості поіменного голосування вбачається, що в голосуванні брав участь також депутат ОСОБА_3, який проголосував «за» вказане рішення, оформлене рішенням сільської ради від 06.05.2016 року №68.

Також, виходячи з наявних у матеріалах справи довідки-характеристики та копії свідоцтва про народження серії 1-СГ №500844, судом установлено, що ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3, тобто батько брав участь у голосуванні на сесії сільської ради з питання надання синові дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Зазначені обставини не заперечуються учасниками справи та підтверджуються також постановою Буського районного суду Львівської області від 15.07.2016 року в справі №440/838/16-п, якою ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.ч.1, 2 ст.172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення та звільнено від адміністративної відповідальності, у звязку з його малозначністю.

Відтак, прокурором було заявлено означений позов, позаяк він вважає, що такі обставини в своїй сукупності свідчать про порушення норм чинного законодавства України у сфері запобігання корупції, а саме, не врегулювання, відповідно до ст.28 Закону України «Про запобігання корупції», депутатом сільської ради ОСОБА_3 ради конфлікту інтересів при вирішенні на сесії питання, яке стосувалося його сина. Посилаючись, зокрема, на норми ст.12-1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», ст.67 Закону України «Про запобігання корупції», ст.152 Земельного кодексу України, ст.21 Цивільного кодексу України, прокурор вважає за необхідне визнати незаконним і скасувати відповідне рішення Боложинівської сільської ради, оскільки таке незаконне рішення порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів, суперечить державній політиці у сфері земельних відносин.

У звязку з чим, суд відзначає, що згідно зі ст.1 Закону України «Про запобігання корупції», потенційний конфлікт інтересів це наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на обєктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень, а реальний конфлікт інтересів суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на обєктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції», депутати місцевих рад є особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, й вони, серед інших осіб, є субєктами, на яких поширюються дія цього Закону.

Частиною 1 ст.28 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що особи, зазначені у п.п.1, 2 ч.1 ст.3 цього Закону, зобовязані: 1)вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; 2)повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; 3)не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; 4)вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

При цьому, суд зазначає, що врегулювання конфлікту інтересів, який виникає в діяльності окремих категорій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відповідно до норм Закону України «Про запобігання корупції», має певні особливості.

А саме, згідно з ч.1 ст.35 Закону України «Про запобігання корупції», правила врегулювання конфлікту інтересів в діяльності Президента України, народних депутатів України, членів Кабінету Міністрів України, керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, суддів Конституційного Суду України та суддів судів загальної юрисдикції, голів, заступників голів обласних та районних рад, міських, сільських, селищних голів, секретарів міських, сільських, селищних рад, депутатів місцевих рад визначаються законами, які регулюють статус відповідних осіб та засади організації відповідних органів.

Так, відповідно до цих положень ч.ч.1, 2 ст.59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», який регулює засади організації та діяльності органів місцевого самоврядування, передбачено, що сільський, селищний, міський голова, секретар, депутат сільської, селищної, міської ради, голова, заступник голови, депутат районної, обласної, районної у місті ради бере участь у розгляді, підготовці та прийнятті рішень відповідною радою за умови самостійного публічного оголошення про це під час засідання ради, на якому розглядається відповідне питання.

Здійснення контролю за дотриманням вимог частини першої цієї статті, надання зазначеним у ній особам консультацій та розяснень щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, поводження з майном, що може бути неправомірною вигодою та подарунками, покладається на постійну комісію, визначену відповідною радою.

У звязку з чим, суд відзначає, що в даному випадку дійсно підтверджено, що депутатом Боложинівської сільської ради ОСОБА_3 під час засідання сільської ради 06.05.2016 року, на якому розглядалося питання надання згоди на розробку проекту землеустрою його синові ОСОБА_4, не було публічно оголошено про відповідний конфлікт інтересів. Окрім того, матеріалами справи підтверджено, що не оголосивши про такий конфлікт інтересів депутат ОСОБА_3 узяв участь у розгляді та прийнятті рішення сільської ради з цього питання.

Суд відзначає, що відповідно до ч.1 ст.67 Закону України «Про запобігання корупції», нормативно-правові акти, рішення, видані (прийняті) з порушенням вимог цього закону, підлягають скасуванню органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, або можуть бути визнані незаконними в судовому порядку за заявою заінтересованої фізичної особи, обєднання громадян, юридичної особи, прокурора, органу державної влади, зокрема Національного агентства, органу місцевого самоврядування.

Отже, за таких обставин рішення Боложинівської сільської ради від 06.05.2016 року №68 «Про надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території с.Вербляни Буського району для передачі земельної ділянки у власність» може бути визнане незаконним у судовому порядку.

При цьому, зважаючи на формулювання згаданої норми ст.67 Закону України «Про запобігання корупції», порушення вимог цього Закону при прийнятті рішення органом місцевого самоврядування не є безумовною підставою для визнання незаконним такого рішення та для автоматичного його скасування, а підлягає відповідній оцінці зі сторони суду, з урахуванням усіх дійсних обставин справи та норм чинного законодавства України.

З огляду на вказане, суд зазначає, що відповідно до ч.12 ст.46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сесія ради є повноважною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради. Згідно з ч.4 ст.49 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», депутат зобовязаний брати участь у роботі сесій ради, засідань постійної та інших комісій ради, до складу яких його обрано.

Отже, суд приходить до висновку, що депутат Боложинівської сільської ради ОСОБА_3 правомірно брав участь у 7 сесії 7 скликання відповідної ради, яка за участі 9 депутатів із 12 від загального складу ради була повноважною.

Згідно з ч.2 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

У даному випадку, оспорюване рішення Боложинівської сільської ради від 06.05.2016 року №68 було прийнято одноголосно, тобто 10 голосами «за» (9 голосів депутатів і 1 голос сільського голови).

У звязку з чим, суд приходить до переконання та акцентує увагу на тому, що голос ОСОБА_3 не був вирішальним, позаяк для прийняття рішення ради з питання щодо надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки достатньо більшості голосів від її загального складу, тобто більше 6 голосів «за».

Відтак, голосування або ж не голосування ОСОБА_2 по рішенню Боложинівської сільської ради від 06.05.2016 року №68 фактично не впливало на результат такого голосування і не могло змінити або ж якось істотно вплинути на прийняття сесією сільської ради відповідного рішення.

Таким чином, суд не знаходить обґрунтованих причин для висновку про істотний вплив голосування ОСОБА_3 за рішення Боложинівської сільської ради від 06.05.2016 року №68, який хоч і безпідставно, проте взяв участь у прийнятті такого рішення, та про реально існуючу можливість прийняття іншого рішення в разі його неучасті в такому голосуванні.

Окрім цього, суд відзначає, що відповідно до ч.1 ст.21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Цьому кореспондують норма ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», якою передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку та норма п.«г» ч.3 ст.152 Земельного кодексу України, відповідно до якої захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Отже, визнання незаконним чи протиправним відповідного рішення органу місцевого самоврядування (у даному випадку рішення зі земельних питань щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою) та його скасування чи визнання недійсним повинно обґрунтовуватися в першу чергу дійсно існуючою суперечністю між змістом такого оспорюваного рішення та нормами чинного законодавства України.

Проте, заявляючи цей позов і підтримуючи його в суді, прокурор не наводить жодного доводу на засвідчення невідповідності прийнятого рішення Боложинівської сільської ради від 06.05.2016 року №68 як такого певним конкретним приписам закону.

Зокрема, позивач не наводить і не обґрунтовує яким чином надання громадянину України дозволу на розроблення проекту землеустрою суперечить нормам чинного законодавства України, чому відповідна заява (клопотання) ОСОБА_2 була задоволена протиправно, яким повинно бути законне рішення сільської ради з цього питання, які положення нормативно-правових актів це підтверджують тощо.

Відтак, суд, вирішуючи цей спір на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, не знаходить яких-небуть підстав для висновку про суперечність змісту прийнятого рішення сільської ради положенням чинного законодавства України, що повинно бути передумовою для визнання такого рішення протиправним і його скасування.

Більш того, як вбачається зі змісту рішення Боложинівської сільської ради від 06.05.2016 року №68, то слід зауважити, що воно було прийнято в порядку реалізації права громадян України на безоплатне отримання земельних ділянок відповідно до граничних норм (розмірів) безоплатної приватизації.

У цьому контексті суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.6 ст.118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність. А частиною 7 цієї ж статті на такий орган покладено обовязок провести розгляд клопотання у місячний строк і надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або ж мотивовану відмову у його наданні. При цьому, підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування обєкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У даному ж випадку з матеріалів справи не вбачається та не обґрунтовується стороною позивача факту існування підстав для відмови в задоволенні клопотання ОСОБА_2, тобто не встановлено потенційної можливості прийняття Боложинівською сільською радою іншого рішення, аніж те, яке було оформлене рішенням сільської ради від 06.05.2016 року №68. Отже, стверджуючи про незаконне надання органом місцевого самоврядування земельної ділянки у власність фізичної особи, прокурор, водночас, не вказує на нормативне обґрунтування такого твердження, тобто не покликається на норми чинного законодавства, які забороняли би надавати землю ОСОБА_5 або ж обумовлювали необхідність прийняття якогось іншого рішення зі сторони органу місцевого самоврядування.

Окремо суд також звертає увагу й на те, що при прийнятті рішення в даній справі слід взяти до уваги та дати оцінку тому, що за спірним рішенням у ОСОБА_2 виникли права, які підпадають під правовий захист за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, виходячи з практики Європейського Суду з прав людини (зокрема рішення у справах «Жовнер проти України», «Меллахер та інші проти Австрії», «ОСОБА_6 Девелопмент Лтд» та інші проти Ірландії» та ін.) під поняттям «майно» слід розуміти не лише майно, яке належить особі на праві власності, згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під слід розуміти і «правомірні очікування» чи «законні сподівання» особи. При цьому, рішенні в справі «ОСОБА_6 Девелопмент Лтд» та інші проти Ірландії» Суд зазначив, що «правомірні очікування» виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.

Відтак, у такому разі втручання в майнові права особи (а саме, в охоронювані законні правомірні очікування ОСОБА_2) повинно відбуватися з дотриманням трьох критеріїв, за якими слід оцінювати захід втручання на предмет його сумісності з гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Щокін проти України», «Сєрков проти України», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «East/West Alliance Limited» проти України» та ін.). Більш того, у цьому контексті суд також звертає увагу на позицію Європейського Суду з прав людини, яку він виклав у рішенні в справі «Стретч проти Сполученого Королівства», де вказав на те, що особа - субєкт приватного права, не повинна відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки».

Однак, заявляючи даний позов прокурор жодним чином не обґрунтовує відповідність своїх вимог таким критеріям, які випливають з норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і її протоколів та визначені практикою Європейського Суду з прав людини, не обґрунтовує підставність, допустимість і законність втручання в право фізичної особи на мирне володіння майном, відповідно до цих критеріїв і принципів, не обґрунтовує правомірність покладення на фізичну особу відповідальності за дії органу влади, що не може визнаватися належним і достатнім для прийняття судом рішення, про яке просить прокурор, із урахуванням прав та інтересів усіх учасників спірних правовідносин.

Окрім того, насамкінець суд зауважує також, що прокурор у позовній заяві вказує на те, що прийняте спірне рішення Боложинівської сільської ради порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів, суперечить державній політиці у сфері земельних відносин.

Проте, одночасно з цим позивачем не наведено жодних обставин, які достовірно свідчать про такі порушення державного контролю за використанням та охороною земель, неможливість ефективного використання земельних ресурсів чи внесення суперечностей у державну політику в сфері земельних відносин. Навпаки, як уже було зазначено вище, чинним законодавством України передбачено право особи на отримання землі в порядку безоплатної приватизації, а відтак, в держави виникає зворотній обовязок із реалізації такого права, зокрема й через вжиття необхідних дій та прийняття необхідних рішень (у т.ч. щодо відведення земельних ділянок у власність тощо).

Окрім цього, суд зазначає, що метою адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. При цьому, реалізація такої мети повинна вести до ефективного відновлення порушених прав та інтересів осіб.

Однак, зі змісту даного позову, його обґрунтування та його вимог не вбачається яким чином задоволення відповідних позовних вимог забезпечить досягнення мети адміністративного судочинства й яким чином воно може ефективно відновити порушені права й інтереси учасників спірних правовідносин, більш того порушення яких, як вже зазначено вище, не доведено належним чином.

Резюмуючи суд зазначає, що правосуддя в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін, у звязку з чим, заявляючи певні позовні вимоги особа повинна нести тягар їх доказування. Однак, у даному випадку позивачем не було надано суду належних, достовірних і достатніх доказів на підтвердження своїх вимог і ним не було доведено протиправності оспорюваного рішення з тих підстав, які заявлені за цим позовом.

Таким чином, базуючись на встановлених дійсних обставинах справи в їх сукупності, ґрунтуючись на відповідних приписах чинного законодавства України та міжнародних договорів, керуючись наведеними вище міркуваннями, суд не знаходить достатнього підтвердження доводам позивача та приходить до висновку про їх необґрунтованість.

У звязку з чим, зважаючи на необґрунтованість доводів позивача, суд приходить до висновку про те, що у позові слід відмовити повністю.

Відповідно до ч.2 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - субєкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, повязані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Зважаючи на те, що понесення таких витрат у даній адміністративній справі не підтверджене, суд не вирішує питання про їх стягнення.

Керуючись ст.ст.7-11, 14, 69-72, 86, 94, 143, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 28 грудня 2016 року.