Справа № 591/1604/16-а
Суддя: Клименко А. Я.
Дата ухвалення: 2016-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 591/1604/16-а
Провадження № 2-а/591/181/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2016 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого в особі судді - КЛИМЕНКО А.Я.

при секретарі - Устименко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міського голови ОСОБА_3, 3-ї особи: Департамент забезпечення ресурсних платежів ОСОБА_2 міської ради

про визнання дій протиправними та зобов»язання вчинити певні дії -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом щодо захисту своїх трудових прав при проходженні публічної служби шляхом визнання протиправними дії міського голови м. Суми ОСОБА_3 щодо пропозиції заміщення декретної посади головного спеціаліста-юрисконсульта та зобов»язати ОСОБА_2 міського голову м. Суми запропонувати ОСОБА_1 рівнозначну вакантну посаду начальника відділу правового, кадрового забезпечення та загальних питань департаменту забезпечення ресурсних платежів ОСОБА_2 міської ради.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засідання свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив суду, що під час надання пропозиції відповідачем було порушено вимоги трудового законодавства щодо вивільнення працівників під час реорганізації юридичної особи публічного права встановленою статтею 49-2 КЗпП України та не запропоновано наявну вакантну посаду начальника відділу правового, кадрового забезпечення та загальних питань створену розпорядженням міського голови від 02.02.2016 року № 45-К.

Представник відповідача ОСОБА_2 міського голови ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав повністю та пояснив суду, що Сумська міська рада п. 3.2. рішення від 27 січня 2016 року № 254-МР «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів ОСОБА_2 міської ради, їх загальної штатної чисельності» вирішила припинити шляхом ліквідації робоче місце позивача в департаменті містобудування та земельних відносин ОСОБА_2 міської ради. В даному разі ОСОБА_2 міський голова, відповідно до п. 1 статті 40 КЗпП України, при ліквідації юридичної особи мав право на розірвання безстрокового трудового договору із позивачем і не зобов»язаний працевлаштовувати працівника. Більше того, відповідачем було запропоновано ОСОБА_1 посаду головного спеціаліста-юрисконсульта загального відділу управління архітектури та містобудування ОСОБА_2 міської ради, яка відповідає освітньо-кваліфікаційному рівню позивача за спеціальністю правознавство. Також, відповідач наполягає на тому, що ОСОБА_2 міською радою була проведена ліквідація, як це прописано в рішенні від 27 січня 2016 року № 254-МР «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів ОСОБА_2 міської ради, їх загальної штатної чисельності», а не реорганізація департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_2 міської ради.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їхній сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного:

Судом встановлено, що з 05.05.2008 року позивач ОСОБА_1 працює у виконавчих органах ОСОБА_2 міської ради, і 05.05.2008 року він склав присягу посадової особи місцевого самоврядування, що підтверджується відомостями, які містяться у трудовій книжці. Остання посада, яку він займав перед врученням попередження про звільнення, була посада начальника відділу правового та кадрового забезпечення Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_2 міської ради, на яку його було переведено згідно Наказу Директора Департаменту ОСОБА_5 від 02.12.2015 року №152-К.

Згідно Конституції України (пункт 15 частини першої статті 92, частина четверта статті 141, стаття 146) засади місцевого самоврядування, питання формування, діяльності та відповідальності органів місцевого самоврядування, зокрема статус виконавчих органів ради та їх повноваження, порядок утворення, реорганізації, ліквідації, визначаються законом.

Відповідно статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон) виконавчими органами сільських, селищних, міських рад є їх виконавчі комітети, а також відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

При цьому, міська рада у межах затверджених нею структури і штатів може створювати відділи, управління та інші виконавчі органи для здійснення повноважень, що належать до відання виконавчих органів міських рад. Організаційні засади реалізації повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад щодо здійснення державної регуляторної політики визначаються Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Відділи, управління та інші виконавчі органи ради є підзвітними і підконтрольними раді, яка їх утворила, підпорядкованими її виконавчому комітету, міському голові. Керівники відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради призначаються на посаду і звільняються з посади міським головою одноособово, а у випадках, передбачених законом, - за погодженням з відповідними органами виконавчої влади. Положення про відділи, управління та інші виконавчі органи ради затверджуються відповідною радою.

ОСОБА_2 міський голова, відповідно до п. 6 ч. 4 статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вносить на розгляд ради пропозиції щодо структури виконавчих органів ради, апарату ради та її виконавчого комітету, їх штатів, встановлених відповідно до типових штатів, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Утворення виконавчого комітету ради, визначення його чисельності, затвердження персонального складу, внесення змін до складу виконавчого комітету та його розпуск, утворення інших виконавчих органів ради та затвердження їх структури в цілому, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів, витрат на їх утримання, обрання секретаря ради віднесено до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад. Проте ці питання вирішуються ними за поданням сільського, селищного, міського голови (пункти 3, 4, 5, 6 частини першої статті 26, пункти 4, 5, 6 частини третьої статті 42 Закону).

За ініціативою відповідача 27 січня 2016 року рішенням ОСОБА_2 міської ради № 254-МР «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів ОСОБА_2 міської ради, їх загальної штатної чисельності» було припинено шляхом ліквідації департамент містобудування та земельних відносин ОСОБА_2 міської ради та утворено департамент забезпечення ресурсних платежів ОСОБА_2 міської ради (з правом юридичної особи) і управління архітектури та містобудування ОСОБА_2 міської ради (з правом юридичної особи). Пунктом 5 даного рішення було визначено, що управління архітектури та містобудування ОСОБА_2 міської ради, з моменту його державної реєстрації, в порядку заміни сторони в зобов»язанні, є стороною за усіма договорами, які укладені департаментом містобудування та земельних відносин ОСОБА_2 міської ради, та продовжують діяти на момент такої реєстрації.

Суду в матеріали справи надано постанову Сумського районного суду Сумської області від 29.04.2016 року у справі №587/769/16-а за адміністративним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, Незалежної професійної спілки Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_2 міської ради в інтересах своїх членів до ОСОБА_2 міської ради, ОСОБА_2 міського голови ОСОБА_3, третя особа - Департамент містобудування та земельних відносин ОСОБА_2 міської ради, якою вже визнано протиправним та скасовано рішення СМР №254-МР від 27.01.2016 року «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів ОСОБА_2 міської ради, їх загальної штатної чисельності» в частині, що стосується департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_2 міської ради. Вказана постанова суду залишена в силі ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.07.2016 року.

По даній справі суд дійшов висновку, що при прийнятті оскаржуваного позивачем рішення СМР №254-МР від 27.01.2016 року, допущено порушення трудових прав працівників департаменту, оскільки фактично припинення департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_2 міської ради відбувається у зв»язку з реорганізацією та поділу його на дві юридичні особи: департамент забезпечення ресурсних платежів ОСОБА_2 міської рада, яке набуло частину власних і делегованих повноважень, що належать вказаному департаменту у сфері земельних відносин та управління архітектури та містобудування ОСОБА_2 міської ради, яке набуло частину власних і делегованих повноважень, що належать вказаному департаменту у сфері архітектури та містобудування. Відповідно до ч. 4 ст. 36 КЗпП України встановлено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Відділи, управління та інші виконавчі органи ради є її виконавчими органами галузевої та функціональної компетенції, підзвітними і підконтрольними раді, яка їх утворила, підпорядкованими її виконавчому комітету, а також сільському, селищному, міському голові. Керівники відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради призначаються на посаду і звільняються з посади сільським, селищним, міським головою одноособово (стаття 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Перевіряючи дотримання відповідачем процедури попередження про звільнення та надання пропозиції на заміщення вакантної посади для ОСОБА_1, судом береться до уваги правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України у постановах від 17 жовтня 2011 року ( справа № 21-237а11) та від 16 жовтня 2012 року (справа № 21-267а12) про те, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов»язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою і третьою статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз»яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП суди зобов»язані не тільки з»ясувати: чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, а й - чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Але, аналізуючи надані суду документи, суд дійшов висновку, що вищезазначені зобов»язання відповідачі не виконали та порушили трудові гарантії позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.03.2016 року позивачу ОСОБА_1 було вручено пропозицію від міського голови ОСОБА_3 про вакантну декретну посаду головного спеціаліста-юрисконсульта загального відділу управління архітектури та містобудування ОСОБА_2 міської ради.

В даному випадку, відповідно до п. 6.1 рішення №254-МР ОСОБА_2 міському голові доручено провести організаційно-правові заходи щодо переведення, вивільнення працівників виконавчих органів ОСОБА_2 міської ради згідно з чинним законодавством України, а у пункті п. 6.3 зобов»язано міського голову м. Суми привести штатну чисельність виконавчих органів ОСОБА_2 міської ради у відповідність до пункту 2 рішення №254-МР.

Таким чином, пропозиція позивачу про можливість обійняти посаду у новоствореному органі не ґрунтується на вимогах закону, оскільки запропонована не у відповідності до ч. 4 статті 36 КЗпП України.

Крім того, стаття 49-2 КЗпП України передбачає, що одночасно з попередженням про звільнення у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган повинен запропонувати працівнику спочатку роботу за відповідною спеціальністю або професією на тому ж підприємстві, установі, організації.

Як вбачається з наданих суду документів, у новоствореному департаменті забезпечення ресурсних платежів була наявна посада аналогічна тій, яку обіймав ОСОБА_1 - посада начальника відділу. В той же час, як вже зазначалось вище, представник відповідача в судовому засіданні не міг пояснити чому позивачу ОСОБА_1 пропонувалась посада головного спеціаліста та ще й декретна.

Суд не може погодитись із твердженнями, які надавались представником відповідача у судовому засіданні та у письмових запереченнях, про те, що ОСОБА_1 не має бажання працювати у виконавчих органах міської ради, а вказує на те, що позивач вважав порушенням своїх прав пропозицію йому не рівнозначної та ще й декретної посади у новоутвореному виконавчому органі за наявності посади аналогічної той, яку він займав у Департаменті містобудування та земельних відносин.

До того ж: подача вказаного позову, отримання ОСОБА_1 на руки своєї трудової книжки на тимчасове зберігання, разом з поясненнями позивача в судовому засіданні - дають підстави суду стверджувати про те, що ОСОБА_1 вживає заходи для уникнення вчинення щодо нього протиправних дій з боку відповідача, а також - щодо захисту своїх прав, які він вважає порушеними, але не відмовлявся працювати в новоствореному органі на рівнозначній вакантній посаді. Проте, ОСОБА_2 міський голова ОСОБА_3 такі обставини до уваги не взяв, при фактичній реорганізації департаменту шляхом поділу на дві новостворені юридичні особи, не виконав зобов»язання щодо переведення ОСОБА_1 у новостворений орган при реальній можливості здійснити таке переведення, чим порушив права позивача, гарантовані КЗпП України.

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 05 вересня 2016 року ОСОБА_1 поновлений на роботі в Департаменті містобудування та земельних відносин ОСОБА_2 міської ради на посаді начальника відділу правового та кадрового забезпечення з 07 травня 2016 року. Ухвалою колегії суддів Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2016 року Постанова Зарічного районного суду м. Суми від 05 вересня 2016 року залишена без змін. Таким чином, позовні вимоги позивача запропонувати ОСОБА_1 рівнозначну вакантну посаду начальника відділу правового, кадрового забезпечення та загальних питань департаменту забезпечення ресурсних платежів ОСОБА_2 міської ради не підлягає задоволенню, так як він поновлений на роботі в Департаменті містобудування та земельних відносин ОСОБА_2 міської ради на посаді начальника відділу правового та кадрового забезпечення.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 90, ч. 1 ст. 94 КАС України витрати, пов»язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно з ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов»язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_8 укладено договір про надання юридичних послуг від 25.03.2016 року (а. с.29-31).

Визначаючи розмір, що підлягає стягненню, судом враховано, що представником позивача ОСОБА_8 в даній справі було проведено дії, необхідні для розгляду справи, в тому числі складено та подано позовну заяву, зібрано та долучено до матеріалів справи докази на підтвердження позиції по справі.

Розмір мінімальної заробітної плати відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2016 рік" з 01.01.2016 року складає 1378, 00 грн..

Таким чином, з урахуванням вищезазначеного, суд вважає, що заявлений стороною позивача розмір витрат на правову допомогу в сумі 5000 грн. відповідає вимогам Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», " є співмірним з кількістю вчинених адвокатом процесуальних дій та часу витраченого для підготовки документів по справі.

Вказана сума судових витрат та сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 275 грн. 60 коп. згідно ст.ст. 90, 94 КАС України підлягають стягненню на користь позивача за рахунок коштів Державного бюджету України так як позов задоволено частково.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає що права позивача порушені та підлягають захисту, а тому адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 7-9, 11,69-71, 86, 90, 94, 159-163, 256, 267 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задоволити частково.

Визнати протиправними дії міського голови ОСОБА_3 щодо пропозиції ОСОБА_1 заміщення декретної посади головного спеціаліста-юрисконсульта.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 міського голови ОСОБА_3 - 275 грн. 60 коп. в рахунок повернення судових витрат та 5000 грн. витрат на правову допомогу.

Постанову суду може бути оскаржено відповідно до ст. 186 КАС України до Харківського апеляційного адміністративного суду через Зарічний районний суд м. Суми протягом 10-ти днів з дня проголошення постанови, або протягом 10-ти днів з дня отримання копії постанови.

СУДДЯ А.Я. КЛИМЕНКО