Справа № 825/1820/16
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2016-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/1820/16 Головуючий у 1-й інстанції: Бородавкіна С.В. Суддя-доповідач: Мацедонська В.Е.
У Х В А Л А

Іменем України

27 грудня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мацедонської В.Е.,

суддів Кучми А.Ю., Мельничука В.П.,

при секретарі Горяіновій Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в:

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2016 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції з мотивів порушення норм матеріального та процесуального права та задовольнити адміністративний позов. Свої вимоги апелянт обґрунтовує наявністю у позивача ознак та умов, передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», для надання йому статусу біженця.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є громадянином Республіки Білорусь відповідно до паспорта НОМЕР_1, виданого 14 червня 2007 року.

20 листопада 2008 року позивачем до відділу міграційної служби у Чернігівській області подано заяву про надання статусу біженця, у зв'язку з чим відділом міграційної служби у Чернігівській області Державного комітету України у справах національностей та релігій прийнято наказ від 20 листопада 2008 року №95 «Про дозвіл у прийнятті заяви про надання статусу біженця громадянину Республіки Білорусь», яким вказану заяву прийнято до розгляду.

Відповідно до висновку провідного спеціалісту ОСОБА_5 щодо прийняття рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця по справі №501-08 громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 від 09 грудня 2008 року, спеціаліст вважає за доцільне прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_2

Наказом відділу міграційної служби у Чернігівській області Державного комітету України у справах національностей та релігій від 09 грудня 2008 року №108 «Про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_2.» розпочато з 10 грудня 2008 року оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_2

25 лютого 2009 року начальником відділу міграційної служби у Чернігівській області складено висновок органу міграційної служби щодо надання або відмови в наданні статусу біженця у справі №501-08, відповідно до якого останній вважав за доцільне надати статус біженця громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_2

Рішенням про відмову в наданні статусу біженця Державного комітету України у справах національностей та релігій від 13 квітня 2009 року №217-09 відмовлено у наданні статусу біженця громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_2 відповідно до абз.5 ст.10 Закону України «Про біженців», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абз.2 ст.1 цього Закону, відсутні.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2009 року у справі №2а-9248/09/2570 за позовом ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії позов ОСОБА_2 задоволено частково, визнано неправомірним та скасовано рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій №217-09 від 13 квітня 2009 року, зобов'язано Державний комітет України у справах національностей та релігій повторно розглянути питання про надання громадянину Білорусії ОСОБА_2 статусу біженця відповідно до чинного законодавства.

09 липня 2009 року Державний комітет України у справах національностей та релігій на підставі постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2009 року прийняв рішення №17-09, яким скасовано рішення Держкомнацрелігій №217-09 від 13 квітня 2009 року та зобов'язано відділ міграційної служби у Чернігівській області прийняти рішення про оформлення документів про вирішення питання щодо надання статусу біженця в України громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_2 та провести повторну перевірку фактів та обставин, наведених заявником щодо надання йому статусу біженця.

Наказом відділу міграційної служби у Чернігівській області Державного комітету України у справах національностей та релігій від 14 липня 2009 року №47 «Про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_2.» розпочато з 14 липня 2009 року оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_2, в ході якої необхідно провести повторну перевірку фактів та обставин, наведених заявником.

17 липня 2009 року начальником відділу міграційної служби у Чернігівській області складено висновок органу міграційної служби щодо надання або відмови в наданні статусу біженця у справі №501-08, відповідно до якого останній вважає за доцільне надати статус біженця громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_2

Рішенням про надання статусу біженця Державного комітету України у справах національностей та релігій від 30 липня 2009 року №473-09 вирішено надати статус біженця громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_2 відповідно до абз.2 ст.1 Закону України «Про біженців», як особі, яка має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за політичними переконаннями.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2010 року у справі №2а-9248/09/2570 за позовом ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії апеляційну скаргу прокуратури Чернігівської області задоволено, постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2009 року скасовано в частині задоволення позову ОСОБА_2 та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині постанову залишено без змін.

За наслідком касаційного оскарження ухвалою Вищого адміністративного суду від 01 червня 2011 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2010 року залишено без змін.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 02 грудня 2010 року у справі №2а-8503/10/2670 за позовом заступника Генерального прокурора України до Державного комітету України у справах національностей та релігій, залишеною без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2011 року та Вищого адміністративного суду України від 26 лютого 2013 року, адміністративний позов задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 30 липня 2009 року №473-09 про надання статусу біженця громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_2, зобов'язано Державний комітет України у справах національностей та релігій повторно розглянути питання щодо надання статусу біженця ОСОБА_2 відповідно до вимог Закону України «Про статус біженця».

19 вересня 2012 року Державна міграційна служба України на підставі постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 02 грудня 2010 року прийняла рішення №25-12, яким скасовано рішення Держкомнацрелігій від 30 липня 2009 року №473-09 та зобов'язано управління Державної міграційної служби у Чернігівській області повторно розглянути заяву громадянина Білорусії ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 25 вересня 2012 року №142 «Про прийняття до розгляду заяви громадянина Республіки Білорусь «Про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» зобов'язано відділ у справах біженців повторно розглянути заяву громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2, провести всі інші процедурні дії, передбачені законодавством, та до 15 жовтня 2012 року внести свої пропозиції щодо прийняття рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2012 року у справі №2а/2570/3115/2012 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним адміністративний позов задоволено в повному обсязі, визнано протиправним рішення Державної міграційної служби України №25-12 від 19 вересня 2012 року.

За наслідками апеляційного оскарження вказаного рішення, 14 лютого 2013 року постановою Київського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задоволено частково, постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2012 року змінено та зазначено, що підставою для задоволення адміністративного позову ОСОБА_2 є обставини, викладені в мотивувальній частині постанови. В іншій частині постанову суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 05 жовтня 2015 року у справі №2а-8503/10/2670 задоволено подання відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про заміну сторони виконавчого провадження, замінено сторону виконавчого провадження №47642384, а саме: боржника - Державний комітет України у справах національностей та релігій на правонаступника - Державну міграційну службу України.

14 січня 2016 року Державною міграційною службою України на виконання постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 02 грудня 2010 року у справі №2а-8503/10/2670 та ухвали Окружного адміністративного суду м.Києва від 05 жовтня 2015 року прийнято рішення №5-16, яким зобов'язано Управління Державної міграційної служби у Чернігівській області повторно розглянути питання про визнання біженцем громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2

Наказом Управління Державної міграційної служби у Чернігівській області від 09 лютого 2016 року №8 «Про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» зобов'язано сектор у справах біженців та соціальної інтеграції відділу у справах іноземців, осіб без громадянства та протидії нелегальній міграції Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області здійснити повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2, видати довідку «Про звернення за захистом в Україні» терміном дії до 09 серпня 2016 року, провести всі, передбачені законодавством дії та подати на затвердження письмовий висновок по справі.

23 лютого 2016 року Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області наказом №15 призупинено розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 09 червня 2016 року у справі №2а-8503/10/2670 відстрочено виконання постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 02 грудня 2010 року до 09 липня 2016 року.

Наказом Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 12 липня 2016 року №69 поновлено повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2, зобов'язано видати позивачу довідку про звернення за захистом в Україні №005997 терміном дії до 09 серпня 2016 року.

17 серпня 2016 року посадовою особою Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області викладено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 у справі №501-08, яким остання вважає за доцільне відмовити громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_2 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі абз.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

15 вересня 2016 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №473-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно якого на підставі повторного вивчення усіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребуються додаткового або тимчасового захисту», відсутні та позивачу відмовлено у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Про вказане рішення позивача проінформовано повідомленням про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 04 жовтня 2016 року №115.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявності фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято рішення про відмову ОСОБА_2 у визнані його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребуються додаткового або тимчасового захисту», який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 наведеного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В силу вимог ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною 1 ст.7 вищезазначеного Закону визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до ч.7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.ч.1, 2, 6, 11 ст.9 наведеного Закону розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 зазначено, що судам слід ураховувати, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками. які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

З матеріалів справи вбачається, що саме на виконання постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 02 грудня 2010 року у справі №2а-8503/10/2670 Державною міграційною службою України було ініційовано повторний розгляд заяви ОСОБА_2 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пп.6.6 п.6 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, у разі якщо згідно з рішенням суду, яке набрало законної сили, ДМС зобов'язана прийняти рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи повторно розглянути заяву особи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідне рішення приймається ДМС протягом семи робочих днів з дня отримання такого рішення суду.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29 квітня 2009 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

У своїй позовні заяві та апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що він є членом «Об'єднаної громадянської партії», неодноразово затримувався правоохоронними органами, силовими структурами Республіки Білорусь за активну участь у роботі опозиційної партії, яка полягала у її фінансуванні. Крім того, в Республіці Білорусь, в рамках існуючого державного ладу, простежується чітка тенденція послідовного переслідування підприємців, тому є цілком обґрунтовані підстави відносити посадових осіб середнього і великого приватного бізнесу та їх помічників до певної соціальної групи, переслідуваної державними органами, шляхом відкриття політично-мотивованих кримінальних справ, в тому числі і відносно нього. Також апелянт посилається на постанову Генеральної прокуратури України від 30 грудня 2013 року щодо відмови Республіці Білорусь у видачі ОСОБА_2 для притягнення до кримінальної відповідальності.

Разом з тим, в ході розгляду справи №2а-9248/09/2570 досліджувались обставини прибуття позивача на територію України та його відповідність статусу біженця, зокрема, з ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2010 року, встановлено, що ОСОБА_2 прибув до України через Російську Федерацію, де не був жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. ОСОБА_2 з 19 серпня 2008 року розшукується департаментом фінансових розслідувань Комітету державного контролю Республіки Білорусь за скоєння злочинів, передбачених ч.1 ст.18, ч.2 ст.243, ч.3 ст. 285 Кримінального кодексу Республіки Білорусь. Позивач обвинувачується за вчинення злочинів, віднесених до загально кримінальних та тяжких злочинів. Враховуючи наведене, суд встановив, що позивач обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів неполітичного характеру, до прибуття в Україну з наміром набути статусу біженця перебував в третій країні - Російській Федерації, а тому з урахуванням ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не має права на отримання статусу біженця.

Вказане судове рішення у відповідності до вимог ст.254 КАС України набрало законної сили 22 червня 2010 року та згідно ч.1 ст.72 КАС України встановлені таким судовим рішенням обставини не доказуються.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що підприємство «Ойл Транс», керівником якого був позивач та на яке правоохоронними органами Республіки Білорусь здійснювався тиск за фінансування опозиційної партії, ліквідовано 23 січня 2012 року (визнано банкрутом), а отже, соціальний статус позивача в Республіці Білорусь змінився і він не підпадає під визначення поняття «соціальна група», у зв'язку з чим відсутня обґрунтована можливість спричинення ОСОБА_2 шкоди при поверненні до Білорусі.

З протоколу співбесіди з позивачем, яка була проведена відповідачем при повторному розгляді документів позивача щодо надання статусу біженця, вбачається, що політичної діяльності чи діяльності, яку б можна було віднести до сприяння діяльності опозиційної політичної партії «Об'єднаної громадянської партії», протягом останніх 8 років ОСОБА_2 не здійснював, що виключає можливість загрози його життю та здоров'ю за зазначеними ним обставинами.

Наявність в Республіці Білорусь порушеної відносно позивача кримінальної справи та оголошення його в розшук не може свідчити про політичний характер переслідування, оскільки в матеріалах справи також містяться постанова про припинення кримінального переслідування від 28 березня 2011 року, згідно якої кримінальне переслідування відносно ОСОБА_2 за ст.285 КК Республіки Білорусь припинено за відсутністю складу злочину, та постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 06 травня 2011 року, згідно якої в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_2 за ч.2 ст.431 КК Республіки Білорусь відмовлено.

Крім того, з протоколу співбесіди, проведеної 18 липня 2016 року з ОСОБА_2, вбачається, що позивач підтримує зв'язок з родичами, які проживають в Республіці Білорусь та які не зазнають будь-якого тиску або переслідувань з боку влади та владних структур Республіки Білорусь, а також мають можливість виїзду за межі держави в інші країни та повернення до місця проживання.

Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання.

Як вбачається з долученої відповідачем копії матеріалів особової справи позивача, фактично відповідачем повторно вивчались усі документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що спростовує посилання представника апелянта на недослідження відповідачем в повній мірі всіх обставин справи позивача та прийняття оскаржуваного рішення виключно на підставі судових рішень у справі №2а-9248/09/2570 та №2а-8503/10/2670. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем досліджувались обставини, як щодо надання позивачу статусу біженця, так і щодо надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відсутні докази, що ОСОБА_2 у випадку повернення до Республіки Білорусь зазнає серйозної шкоди, визначеної у ст.15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 201X/95/EU та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

З огляду на викладені обставини колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки відповідачем при прийнятті спірного рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а отже відповідач, приймаючи рішення від 15 вересня 2016 року №473-16 про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зміни або скасування постанови суду.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 27 грудня 2016 року.

Головуючий суддя В.Е.Мацедонська

Судді А.Ю.Кучма

В.П.Мельничук

Головуючий суддя Мацедонська В.Е.

Судді: Кучма А.Ю.

Мельничук В.П.