Справа № 4с-1/10/2704
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2016-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" грудня 2016 р. м. Київ К/9991/31605/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Олексієнка М.М. (доповідач), Рецебуринського Ю.Й., Штульман І.В.,

здійснивши в порядку письмового провадження касаційний розгляд справи за адміністративним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Державної виконавчої служби Нахімовського управління юстиції у місті Севастополі (далі - ДВС) про визнання дій по підготовці публічних торгів незаконними, недійсними публічних торгів та свідоцтва про право власності за касаційною скаргою позивачів на постанову Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2012 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2006 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просили визнати:

незаконними дії ДВС по виставленню на публічні торги 1/3 частини квартири АДРЕСА_1

недійсними публічні торги від 7 грудня 2006 року, які затверджені керівником ДВС;

недійсним свідоцтво про право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2), виданого ОСОБА_8 на підставі ату про проведення публічних торгів.

Посилались на відсутність правових підстав до виставлення на публічні торги частини квартири №20, оскільки не було повідомлено про її продаж власників інших частин, чим обмежено право на першочерговий викуп.

Постановою Нахімовського районного суду м. Севастополя від 31 травня 2010 року позов задоволено частково. Визнано незаконними дії ДВС про проведення публічних торгів по продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. Відмінено Акт про проведення публічних торгів від 7 грудня 2006 року. Вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право власності на 1/3 долю квартири АДРЕСА_1), виданого ОСОБА_8, залишено без розгляду. Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції зазначив про неможливість об'єктивного розгляду справи з підстав неподання відповідачем матеріалів виконавчого провадження. Заявлена вимога про визнання недійсним свідоцтва про право власності відноситься до цивільної юрисдикції.

Севастопольський апеляційний адміністративний суд рішенням від 10 квітня 2012 року постанову суду першої інстанції скасував та ухвалив нову постанову про відмову в задоволені позову з підстав відсутності в законодавстві України застережень з реалізації ідеальної частини квартири.

У касаційній скарзі позивачі, з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, допущені судом апеляційної інстанції, просять рішення цього суду змінити, залишивши рішення суду першої інстанції без змін. Вказуються на те, що частина квартири виставлена на публічні торги з порушенням норм законодавства, зокрема квартирна є неподільна через фізичні параметри в якій проживає неповнолітня дитина; подання для подальшого звернення стягнення на частину квартири не приймалось; про проведення публічних торгів як про наявність самого виконавчого провадження не повідомлялись.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення касаційної скарги з урахуванням наступного.

Розглядаючи справу по суті, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спір у справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

З таким висновок погодитися неможливо, оскільки він, враховуючи правову позицію колегії суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, висловлену у постановах від 30 червня 2015 року (справа № 21-278а15), від 11 листопада 2015 року (справа № 6-2187цс15), не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не; лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час розгляду судом першої інстанції справи; далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт; при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Частиною першою статті 181 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Тобто, якщо законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Інший порядок судового оскарження, у тому числі коло учасників цього оскарження, визначено Розділом VII Цивільного процесуального Кодексу України (у редакції чинній на час звернення позивачами до суду, далі - ЦПК України) і статтею 121-2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

За приписами статті 383 ЦПК України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Скаргу може бути подано до суду безпосередньо або після оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби до начальника відповідного відділу державної виконавчої служби.

Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ (частина перша та друга статті 384 ЦПК України).

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність держаного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 386 ЦПК України, за участю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржуються.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 387 ЦПК України).

Таким чином, юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи про оскарження дій органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських та цивільних судів.

Як установлено судами попередніх інстанцій, рішенням Нахімовського районного суду м. Севастополя від 8 грудня 2003 року (цивільна справа) з позивача на користь ОСОБА_6 було стягнуто 24 556 грн., у зв'язку з чим, 12 січня 2004 року, відрито виконавче провадження, за наслідками якого ДВС проведені публічні торги з реалізації 1/3 долі квартири АДРЕСА_1. Дану квартиру придбала ОСОБА_8

Враховуючи зазначені обставини та норми процесуального права, колегія суддів вважає, що вказаний спір належить до повноважень цивільних судів.

Оскільки у справі, що розглядається, суди помилково прийняли до свого провадження і розглянули справу, яка не відноситься до юрисдикції адміністративних судів, ухвалені в цій справі судові рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження в ній.

Керуючись статтями 157, 220, 222, 223, 228, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Скасувати постанови Нахімовського районного суду м. Севастополя від 31 травня 2010 року та Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2012 року та закрити провадження в адміністративній справі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає, проте може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, передбаченими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: М.М. Олексієнко

Ю.Й. Рецебуринський

І.В. Штульман