Справа № 813/4426/16
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2016-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

з питань залишення позовної заяви без розгляду

29 грудня 2016 року № 813/4426/16

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Хоми О.П.,

з участю секретаря судового засідання Павлішевського М.В.,

з участю представників: позивачів ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові клопотання відповідача про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_3 до Управління МВС України на Львівській залізниці про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3, в інтересах якої діж представник ОСОБА_1, звернулась до суду з позовом до Управління МВС України на Львівській залізниці з вимогою стягнути з відповідача середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з посади старшого оперуповноваженого сектору боротьби з незаконним обігом наркотиків Управління МВС України у Львівській області в розмірі 54 547,20 за час затримки в період з 16.09.2015 по 01.09.2016.

Представником відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні29.12.2016 подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду з підстав пропуску позивачем місячного строку звернення до суду з даним позовом відповідно до частини третьої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України). Зазначає, що позивач повинна дізналась про порушення своїх прав одразу після проведення розрахунку, тобто у вересні 2016 року, проте до суду звернулась лише 16.12.2016. Відсутність строків звернення до суду з посиланнями на постанову пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 року № 13, вважає безпідставним оскільки позивач відноситься до військовослужбовців та прирівняних до них осіб.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечив проти клопотання та зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством незалежно від того, чи було здійснено роботодавцем нарахування таких виплат. Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ положеннями спеціального законодавства не врегульовані, тому до спірних правовідносин слід застосовувати норми чинного законодавства про працю України. Просив відмовити у задоволенні клопотання.

Суд, розглянувши клопотання, заслухавши думку представників сторін, зясувавши обставини, вказані сторонами на обґрунтування своїх позицій щодо клопотання, встановив наступне.

Відповідно до наказу Управління МВС України на Львівській залізниці від 03.09.2015 № 65 о/с ОСОБА_3 звільнено з органів внутрішніх справ за статтею 64 пункту «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України з посади старшого оперуповноваженого сектору боротьби з незаконним обігом наркотиків.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-XII у разі звільнення зі служби, зокрема, у звязку із скороченням штатів, особам офіцерського складу виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при наявності вислуги 10 років і більше.

Визначену Законом № 2262-ХІІ одноразову грошову допомогу при звільненні позивачу виплачено лише 02.09.2016, тобто через рік після її звільнення.

З позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з посади позивач звернулась до суду 16.12.2016 (вх.№31599).

Відповідач вважає, що позивач пропустив строк на звернення до суду з даним позовом, тому подав заяву про залишення позовної заяви без розгляду.

Порядок проходження служби осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, в тому числі звільнення, станом на момент виникнення спірних правовідносин врегульовано спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про міліцію» від 20 грудня 1992 року № 565-XII, Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення ).

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального звязку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію визначено Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-XII (далі Закон № 2262-XII).

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ положеннями спеціального законодавства не врегульовані.

Згідно до частини сьомої статті 9 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Оскільки спеціальним законодавством України не врегульовано питання щодо строку здійснення виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з органів внутрішніх справ, суд дійшов переконання, що в даному випадку підлягають до застосовування положення Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Так, відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини сьомої статті 43, частини першої статті 55 Конституції Україниправо на своєчасне одержання винагороди за працю працівник може захистити в суді. Конституційний Суд України в Рішенні від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004 зазначив, що забезпечення прав і свобод потребує законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини).

Реалізація права на судовий захист невідємно повязана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є Цивільний кодекс України (далі - ЦК України), який установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257), а також спеціальну позовну давність (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність. Крім того, частина перша статті 268 ЦК України містить перелік позовних вимог, на які позовна давність взагалі не поширюється, а в частині другій цієї статті зазначено, що законом можуть бути встановлені додатково інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

У частині першій статті 233 КЗпПУкраїни передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Однак відповідно до частини другої статті 233 КЗпПУкраїниу разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, не обмежується будь-яким строком.

Така ж правова позиція викладена в рішенні Конституційного суду України від 15.10.13 у (справа № 1-13/2013).

Відповідно до статті 150 Конституції України Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обовязковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Ураховуючи викладене в сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, у звязку з чим підстав залишення позовної заяви без розгляду по причині пропуску строку звернення не має.

Керуючись ст.ст. 99, 100, 160, 165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає, проте заперечення на неї можуть бути викладені в апеляційній скарзі на постанову суду.

Суддя Хома О.П.