Справа № 617/276/16-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2016 року м. Київ К/800/15594/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Черпака Ю.К.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України у Вовчанському районі Харківської області про перерахунок пенсії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2016 року, -

у с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Управління Пенсійного фонду України у Вовчанському районі Харківської області (далі - УПФУ) в якому просив: зобов'язати відповідача здійснити перерахунок його пенсії як інваліду війни II групи у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком з нарахуванням підвищення до пенсії як інваліду війни II групи у розмірі 40 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність починаючи з 4 листопада 2015 року (далі - спірний перерахунок); зобов'язати УПФУ здійснювати нарахування та виплату пенсії та підвищення до пенсії позивачу в подальшому з врахуванням мінімального прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого законодавством України на відповідний період.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що має право на спірний перерахунок пенсії, однак відповідач, всупереч вимог чинного в період спірних правовідносин законодавства, у здійсненні такого відмовив, чим порушив його права, а тому ОСОБА_4 просив про задоволення позову.

Постановою Вовчанського районного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року позов задоволено та зобов'язано відповідача здійснити спірний перерахунок і виплату пенсії позивача починаючи з 4 листопада 2015 року.

Оскаржуваною постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано і прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалене ним судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і відмовляючи у задоволенні позову апеляційний суд, на підставі наявних у справі даних встановив і правильно виходив з того, що позивач права на спірний перерахунок пенсії не має, а відтак УПФУ, відмовляючи у здійсненні такого, діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судами встановлено, що позивач проходив службу в Збройних Силах з 12 травня 1982 року по 31 травня 1984 року і виконував інтернаціональний обов'язок в республіці Афганістан з 1 грудня 1982 року по 12 листопада 1993 року де отримав вогнепальні осколкові поранення голови, забійні рани кистей обох рук, контузію головного мозку.

В подальшому, 14 грудня 2015 року позивач отримав посвідчення «Ветеран війни - інвалід війни II групи».

Починаючи з 31 січня 2011 року, позивачу призначена і виплачується пенсія як інваліду ІІІ групи від загального захворювання, обчислена згідно вимог Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІУ (далі - Закон № 1058-ІV, в редакції періоду спірних правовідносин), а з 5 лютого цього ж року як інваліду 2 групи на підставі тих же положень Закону № 1058-ІV.

Водночас, починаючи з 4 листопада 2015 року Військово-лікарською комісією Північного регіону по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців, позивачу встановлено причинний зв'язок настання інвалідності - «Поранення, контузія, та захворювання, так, пов'язані з виконанням обов'язків військової служби в країнах, де велись бойові дії».

4 грудня 2015 року, Харківською обласною МСЕК при повторному огляді, позивачу встановлено II групу інвалідності з 4 листопада 2015 року по причині - «Поранення, контузія, та захворювання, пов'язані з виконанням обов'язків військової служби в країнах, де велись бойові дії».

17 грудня 2015 року позивач звернувся до відповідача з заявою про перерахунок пенсії з урахуванням вищевказаних обставин і з цього ж дня розмір його пенсії обчислений УПФУ згідно статей 24, 25, 27, 28, 33, 40 Закону № 1058-ІV, з урахуванням підвищення до пенсії у розмірі 40 відсотків, передбаченого частиною 4 статті 13 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-XII), щомісячної державної адресної допомоги до пенсії відповідно до абзацу 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 липня 2010 року № 656 «Про встановлення щомісячної державної адресної допомоги до пенсії інвалідам війни та учасникам бойових дій», в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 року № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» (далі - постанови КМУ №№ 656 і 1381 відповідно), постанови Кабінету Міністрів України від 23 квітня 2012 року № 327 «Про підвищення рівня соціального захисту населення» (далі - постанова КМУ № 327).

1 лютого 2016 року, позивач звернувся до УПФУ із заявою про спірний перерахунок пенсії у відповідності до статті 29 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-ХІІ).

Однак, відповідач у здійсненні спірного перерахунку пенсії позивачу відмовив з огляду на відсутність у останнього такого права.

Так, за змістом статті 29 Закону № 1788-ХІІ, на підставі якої позивач просив здійснити йому спірний перерахунок пенсії, мінімальний розмір пенсії особам, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних при захисті Батьківщини або при виконанні інших обов'язків військової служби, або внаслідок захворювання, пов'язаного з перебуванням на фронті чи виконанням інтернаціонального обов'язку, а також громадянам, яких необґрунтовано було піддано політичним репресіям і в подальшому реабілітовано, інвалідність яких пов'язана з репресіями, встановлюється інвалідам I та II груп - у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком.

Разом з тим, за правилами статті 5 Закону № 1058-ІV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

В свою чергу, за приписами пункту 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Одночасно, необхідно врахувати, що згідно зі статтею 75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Водночас Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

Отже, при обчисленні розміру пенсії по інвалідності, яку одержує позивач, до спірних правовідносин підлягали застосуванню саме положення Закону № 1058-ІV, а не Закону № 1788-ХІІ, який застосовується лише в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Також, суд апеляційної інстанції правильно встановив, що відповідачем здійснюється нарахування та виплата позивачу підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому частиною 4 статті 13 Закону № 3551-XII починаючи з дня звернення за призначенням такого, як це передбачено пунктом 7 постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 1994 року № 94 «Про порядок надання пільг, передбачених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку стосовно правомірності дій відповідача при вирішенні ним питання про здійснення позивачу спірного перерахунку пенсії.

Окрім цього, апеляційний суд правильно зазначив про необґрунтованість позовних вимог щодо зобов'язання відповідача здійснювати нарахування та виплату пенсії та підвищення до пенсії позивачу в подальшому з врахуванням мінімального прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого законодавством України на відповідний період, з таких підстав.

За правилами частин 1, 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Тобто, виходячи зі змісту вказаних правових норм, процесуальним законодавством не передбачено оскарження рішень, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які фактично не відбулись, або відбудуться в майбутньому, з огляду на відсутність порушення прав, свобод та інтересів особи, яка звертається до суду.

З огляду на викладене, рішення суду апеляційної інстанції відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги його висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

Ю.К. Черпак