Справа № 752/17716/16-а
Суддя: Новак А. В.
Дата ухвалення: 2016-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження №: 2-а/752/413/16
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

19 грудня 2016 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Новака А.В.,

при секретарі Закаблуківській О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання дій неправомірними, скасування рішення та зобов'язання повторно розглянути заяву,-

встановив:

позивач звернувся до суду з позовом до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання дій неправомірними, скасування рішення та зобов'язання повторно розглянути заяву.

Мотивував свої вимоги тим, що 05 лютого 2013 року Київською центральною медико-соціальною експертною комісією № 1 йому було встановлено 15% втрати працездатності внаслідок травми, пов'язаної з виконанням обов'язків військової служби.

04 липня 2013 року йому було виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 15% від 20-ти місячного грошового забезпечення в сумі 18873 гривні на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 499 від 28 травня 2008 року.

30 травня 2016 року Київською центральною медико-соціальною експертною комісією № 1 йому було встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок травми пов'язаної з виконанням обов'язків військової служби.

01 червня 2016 року він звернувся із заявою до начальника Центрального клінічного госпіталю з проханням виплатити йому одноразову грошову допомогу з підстав встановлення групи інвалідності згідно правил постанови Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року.

18 липня 2016 року начальником Центрального клінічного госпіталю було затверджено висновок комісії про можливість здійснити таку виплату на підставі ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

30 серпня 2016 року Голова Державної прикордонної служби України Назаренко В. затвердив рішення комісії № 136 про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки як зазначено у відмові відповідно до довідки МСЕК від 05 лютого 2013 року та від 30 травня 2016 року термін після первинного огляду складає більше двох років.

В той же час, як зазначає позивач відповідно до ч. 8 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», особи які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у нього такого права.

Позивач вважає, що у зв'язку з наведеними обставинами є підстави для визнання протиправним та скасуванням рішення Адміністрації Державної прикордонної служби України № 136 від 30.08.2016 року про відмову у виплаті йому - ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Також просить суд зобов'язати відповідача повторно розглянути його заяву про призначення та виплату такої одноразової допомоги.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги заяви та просили суд її задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення заяви з посиланням на письмові заперечення, які долучені до матеріалів справи. Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали адміністративної справи, суд дійшов наступних висновків.

05 лютого 2013 року Київською центральною медико-соціальною експертною комісією № 1 ОСОБА_1 було встановлено 15% втрати працездатності внаслідок травми, пов'язаної з виконанням обов'язків військової служби.

04 липня 2013 року ОСОБА_1 було виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 15% від 20-ти місячного грошового забезпечення в сумі 18873 гривні на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 499 від 28 травня 2008 року.

В подальшому, а саме 30 травня 2016 року Київською центральною медико-соціальною експертною комісією № 1 ОСОБА_1 було встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок травми пов'язаної з виконанням обов'язків військової служби.

01 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до начальника Центрального клінічного госпіталю з проханням виплатити йому одноразову грошову допомогу з підстав встановлення йому групи інвалідності згідно правил постанови Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року.

18 липня 2016 року начальником Центрального клінічного госпіталю було затверджено висновок комісії про можливість здійснити таку виплату на підставі ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

30 серпня 2016 року Голова Державної прикордонної служби України Назаренко В. затвердив рішення комісії № 136 про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки як зазначено у відмові відповідно до довідки МСЕК від 05 лютого 2013 року та від 30 травня 2016 року термін після первинного огляду складає більше двох років.

Зазначена одноразова допомога передбачена спеціальним законом у сфері законодавства, що регулює питання соціального захисту громадян - Законом України від 20.12.1991 № 2011 - ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Зазначений вид допомоги не є обов'язковим, можливість її виплати залежить від настання певних обставин - у разі загибелі (смерті), інвалідності або частково втрати працездатності без встановлення інвалідності, та при нарахуванні та виплати пенсії не впливає на розмір останньої. Питання виплати зазначеної допомоги регулюється окремим нормативним актом - постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов»язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» (далі - Порядок, затверджений постановою КМУ від 25.12.2013 року № 975).

Вищезазначені нормативні акти не відносяться до галузі права, яка регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення, а відносини, які виникають між отримувачем зазначеної допомоги (в даному випадку ОСОБА_1.) та державними органами з приводу її призначення, нарахування та виплати є правовідносинами в галузі соціального забезпечення. Відповідно - питання призначення, нарахування та виплати одноразової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов»язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві регулюються спеціальними нормативними актами цієї галузі законодавства. Зазначені нормативні акти визначають порядок звернення до органу влади за призначенням такої допомоги, перелік документів, необхідних для її призначення, та обов'язок відповідного органу влади винести за результатами їх розгляду рішення, яке є підставою для виплати такого виду допомоги заявникові, або обґрунтовано йому відмовити.

Позиція позивача щодо того, що законодавець прив'язав можливість отримання одноразової допомоги саме до факту встановлення інвалідності - без урахування можливого попереднього встановлення факту втрати працездатності, нівелює сутність правової норми, закріпленої в статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Грунтуючись на логіці позивача, встановлення факту інвалідності протягом будь-якого строку після звільнення з військової служби, без урахування факту можливого попереднього встановлення ступеню втрати працездатності, безумовно тягне за собою обов»язок відповідного органу військового управління здійснювати передбачені законом виплати, тобто - навіть через значний термін (наприклад - через 20 років). Але це прямо суперечить положенням підпункту 4 пункту 2 статті 16 та пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», де встановлено дворічний пресі кальний строк з моменту виявлення факту причинно-наслідкового зв»язку між виконанням обов'язків військової служби (пораненням) та втратою працездатності (інвалідністю) для вчинення зазначених дій.

У відповідності до Порядку затвердженого постановою КМУ від 25.12.2013 року № 975, днем виникнення права на отримання грошової допомоги є дата встановлення ступеню втрати працездатності або інвалідності, зазначена в довідці МСЕК. Системний аналіз норм, викладених в ст.. 16, п. 4 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також п. 8 Порядку, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2013 № 975 свідчить про те, що початком дворічного терміну, який встановлено законодавцем для забезпечення можливості отримання такої грошової є дата первинного встановлення факту втрати працездатності - незалежно від того, чи призвела вона до інвалідності, чи лише до втрати працездатності без встановлення такої. Відповідно, з моменту первинного встановлення факту втрати працездатності починається сплив дворічного терміну, і можливість отримання грошової допомоги в більшому обсязі (доотримання її) пов'язано з встановленням інвалідності, чи більш високого її ступеню саме протягом вказаних (двох) років.

Виходячи з фактичних обставин справи, первинний огляд, за результатами якого було встановлено, що позивач внаслідок перенесеної ЗЧМТ, пов»язаної з виконанням обов»язків військової служби, втратив 15 %, відбувся в лютому 2013 року, а інвалідність (ІІІ групу) ОСОБА_1 було встановлено під час огляду МСЕК в травні 2016 року.

Зазначений огляд відбувся більше ніж через 2 роки після первинного огляду МСЕК та встановлення факту та ступеню втрати працездатності, а саме під час дії норм п. 4 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також п. 8 Порядку, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2013 року № 975, тому саме вищезазначені норми законодавства мають застосовуватись.

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 роз»яснив, що до відповідної події, факту повинен застосовуватися той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Виходячи з таких міркувань та вищенаведених мотивів, суд дійшов висновку про те, що рішення суб'єкта владних повноважень - Адміністрації Державної прикордонної служби України є таким, що прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Доказів, які б свідчили про протиправність прийнятого відповідачем рішення, суду надано не було.

Враховуючи викладене вище, аналізуючи всі зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є не обґрунтованими, а обставини, викладені в позовній заяві, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись 158-163, 185-186 КАС України, суд,-

постановив:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання дій неправомірними, скасування рішення та зобов'язання повторно розглянути заяву - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного адміністративного суду через Голосіївський районний суд м. Києва протягом десяти днів з часу її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А. Новак