Справа № 817/1079/16
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2016-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 грудня 2016 р.Р і в н е 817/1079/16

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Жуковської Л.А. за участю секретаря судового засідання Сисун Н.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1, представник ОСОБА_2,

відповідача: представник ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України
про визнання незаконним і скасування наказу, зобов'язання вчинення певних дій
В С Т А Н О В И В:

До Рівненського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання незаконним та скасування наказу№130 о/с від 13.06.2016, поновлення позивача на посаді, з якої його було звільнено.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, пояснили суду, що 13.06.2016 відповідно до наказу № 130 о/с позивача звільнено з військової служби за контрактом через службову невідповідність відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу». Вказали, що відповідно до вказаної норми, на підставі якої було звільнено позивача, що під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці через службову невідповідність у разі невиконання службових обовязків. Однак, на думку представника позивача, дана підстава не могла застосовуватися до позивача, оскільки особливий період в момент звільнення ОСОБА_1 не діяв. Крім того, представник позивача зазначив, що 15.05.2016 після закінчення зміни позивач поїхав додому та просив начальника ВІПС «Переброди» не викликати його на службу протягом 5 днів. Вдома він втратив мобільний телефон, тому звязок з ним був відсутній. Лише 21.05.2016 він прибув на службу, де йому повідомили, що він повинен був перебувати на службі 19.05.2016. Як вказав сам позивач у судовому засіданні, його попросили написати пояснення з зазначенням того, що йому було відомо про обовязок зявитися на службу 19.05.2016. Однак, представник позивача стверджує, що ОСОБА_1 не був ніяким чином повідомлений про службу 19.05.2016. Таким чином, представник вважає наказ про звільнення позивача безпідставним, оскільки при його прийнятті не було враховано характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби. На доповнення своїх обґрунтувань, представник позивача вказав, що порушено порядок звільнення ОСОБА_1, так як бесіда з безпосереднім командиром повинна була проводитися перед направленням документів на звільнення військовослужбовця, а не навпаки. В даному випадку, бесіда проводилася після видання наказу про звільнення. Крім того, на думку позивача, відповідач не виконав обовязку щодо видачі йому наказу про звільнення та довідки про заробітку плату. Тому, позивач та його представник просять суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України в судовому засіданні проти позову заперечив, при цьому вказав, що інспектор прикордонної служби 2 категорії відділення інспекторів прикордонної служби (місце дислокації в н.п. Переброди) відділу прикордонної служби «Дубровиця» старший сержант ОСОБА_1 не вийшов на службу без поважних причин, тим самим порушив вимоги ст.ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України. Представник зазначив, що статтею 51 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено такий вид дисциплінарного стягнення, як звільнення з військової служби за службовою невідповідністю для сержантів (старшин), а статтями 8 та 59 цього Статуту регламентоване право начальника прикордонного загону на застосування такого виду стягнення. Крім того, представник відповідача вказує на той факт, що закінчення періоду мобілізації не є самостійної підставою для припинення особливого періоду. Тому, просить суд в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає.

Судом встановлено, що наказом начальника Луцького прикордонного загону від 24.05.2016 №845-аг призначено службове розслідування з метою встановлення причини обставин невиходу на службу без поважних причин старшого сержанта ОСОБА_1 19.05.2016 (а.с.76).

За результатом проведеного службового розслідування начальника Луцького прикордонного загону затверджений висновок службового розслідування, в якому зазначено, що з пояснення начальника відділення інспекторів прикордонної служби (місце дислокації в н.п. Переброди) відділу прикордонної служби «Дубровиця» лейтенанта ОСОБА_4 стало відомо, що відповідно до попереднього планування служби на наступну добу ним було заплановано на 19.05.2016 в прикордонний наряд «Прикордонний патруль», в тому числі старшого сержанта ОСОБА_1 19.05.2016 під час шикування та перевірки персоналу було виявлено відсутність ОСОБА_1 За результатами службового розслідування начальником відділу прикордонної служби «Дубровиця» встановлено факт невиходу ОСОБА_1 на службу без поважних причин, порушення вимог ст.ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та запропоновано притягнути ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, а саме звільнити з військової служби за службовою невідповідністю (а.с.42-72).

Позивач відмовився від ознайомлення з висновком та матеріалами службового розслідування, про що складений відповідний акт (а.с.64).

Відповідно до наказу №871-аг від 30.05.2016 начальником Луцького прикордонного загону прийнято рішення про накладення до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення звільнення з військової служби за контрактом за службовою невідповідністю (а.с.74-75). ОСОБА_1 також відмовився від ознайомлення з вказаним наказом (а.с.65).

13.06.2016 начальником Луцького прикордонного загону прийнятий наказ № 130-с «По особовому складу», відповідно до якого старшого сержанта ОСОБА_1, інспектора прикордонної служби 2 категорії групи інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби (місце дислокації н.п. Переброди) відділу прикордонної служби «Дубровиця» ІІ категорії (тип Б) звільнено з військової служби у запас за підпунктом «е» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» (через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обовязків) (а.с.78).

22.06.2016 начальником Луцького прикордонного загону прийнятий наказ №137-ос, згідно з яким старшого сержанта ОСОБА_1 виключено зі списків частини, всіх видів забезпечення без права носіння військової форми одягу з 22.06.2016 (а.с.77).

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість дій і рішень субєктів владних повноважень та надавши правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Згідно із ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов'язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв'язку з виконанням ними конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов'язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).

Частиною 1 статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов'язком громадян України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, пов'язаній із захистом Вітчизни.

Частинами другою-четвертою статті 2 Закону України № 2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов'язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України № 2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов'язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Водночас підстави припинення контракту та звільнення військовослужбовців з військової служби наведені у статті 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» та згідно з частиною 8 цієї статті однією з підстав звільнення військовослужбовців з військової служби під час дії особливого періоду є звільнення через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов'язків (підпункт «е» пункту 1).

Разом з тим, сутність військової дисципліни, обов'язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який затверджений Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ).

Так, за приписами ст.ст. 1, 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов'язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що військова дисципліна зобов'язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов'язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків (частина третя статті 5 Дисциплінарного статуту ЗСУ).

Згідно з частиною першою статті 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов'язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов'язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Наведені норми Дисциплінарного статуту ЗСУ дають підстави дійти висновку, що суть дисциплінарного правопорушення полягає у невиконанні чи неналежному виконанні військовослужбовцем своїх службових обов'язків, порушенні військової дисципліни чи громадського порядку.

Відповідно до вимог статей 83-86 Дисциплінарного статуту ЗСУ на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром, доручено офіцерові чи прапорщикові (мічманові), а у разі вчинення правопорушення рядовим (матросом) чи сержантом (старшиною) - також сержантові (старшині).

Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Після розгляду письмової доповіді про проведення службового розслідування командир проводить бесіду з військовослужбовцем, який вчинив правопорушення. Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.

Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Згідно з вимогами статті 91 Дисциплінарного статуту ЗСУ заборонено за одне правопорушення накладати кілька дисциплінарних стягнень або поєднувати одне стягнення з іншим, накладати стягнення на весь особовий склад підрозділу замість покарання безпосередньо винних осіб.

Згідно з приписами статті 51 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, На сержантів (старшин), військової служби за контрактом, можуть бути накладені такі стягнення:

а) зауваження;

б) догана;

в) сувора догана;

г) попередження про неповну службову відповідність;

е) пониження в посаді;

є) пониження у військовому званні на один ступінь;

ж) пониження у військовому званні на один ступінь з

переведенням на нижчу посаду;

з) позбавлення сержантського (старшинського) звання;

и)звільнення з військової служби за контрактом за службовою

невідповідністю.

Статтею 59 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України передбачено, що командир полку (корабля 1 рангу), бригади щодо рядових матросів, сержантів (старшин) користується правом звільняти з військової служби за контрактом за службовою невідповідністю.

Таким чином, для притягнення до дисциплінарної відповідальності, достатньо, щоб був зафіксований сам факт порушення та невиконання (неналежне виконання) військовослужбовцем своїх службових обов'язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з військової служби через службову невідповідність став висновок службового розслідування за фактом невиходу на службу без поважних причин старшого сержанта ОСОБА_1, який затверджений начальником Луцького прикордонного загону, підполковником ОСОБА_5 Під час проведеного службового розслідування було встановлено, що з пояснення начальника відділення інспекторів прикордонної служби (місце дислокації в н.п. Переброди) відділу прикордонної служби «Дубровиця» лейтенанта ОСОБА_4 стало відомо, що відповідно до попереднього планування служби на наступну добу ним було заплановано на 19.05.2016 в прикордонний наряд «Прикордонний патруль», в тому числі старшого сержанта ОСОБА_1

Відповідно до наявних в матеріалах справи пояснень начальника відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Дубровиця» лейтенанта ОСОБА_4, заступника начальника 2 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Дубровиця» лейтенанта ОСОБА_6 18.05.2016 старшому сержанту ОСОБА_1 було доведено до відома про службу на 19.05.2016. Однак, 19.05.2016 під час шикування та перевірки персоналу було виявлено відсутність ОСОБА_1

Згідно наданих в ході службового розслідування пояснень ОСОБА_1, останній був повідомлений про несення служби 19.05.2016 в прикордонному наряді «ПП», однак у звязку з втратою мобільного телефону та поганим самопочуттям він не зміг повідомити начальника відділення інспекторів прикордонної служби «Переброди» лейтенанта ОСОБА_4 про своє неприбуття (а.с.50).

Таким чином, за результатами службового розслідування встановлено факт невиходу на службу без поважних причин, порушення старшим сержантом ОСОБА_1, інспектором прикордонної служби 2 категорії групи інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби (місце дислокації н.п. Переброди) відділу прикордонної служби «Дубровиця» ІІ категорії (тип Б) вимог статей 11, 16, 49 Статуту Збройних Сил України та статті 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України.

Вказаними статтями регламентований обовязок військовослужбовця сумлінно і чесно виконувати військовий обов'язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; знати та виконувати свої обов'язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; виконувати службові обов'язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов'язані завжди пам'ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому.

Відповідно до пункту 27 Інструкції про порядок проведення службового розслідування у Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 14.02.2005 №111, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 лютого 2005 року за №261/10541, якщо провину військовослужбовця повністю доведено, начальник (командир) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення, а також особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.Вид стягнення зазначається начальником (командиром) особисто на висновку службового розслідування.

Судом береться до уваги той факт, що під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Однак, аналізуючи доводи позивача щодо необґрунтованості застосування до нього найсуворішого дисциплінарного стягнення за вчинення даного проступку, суд виходить з того, що підставою для притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є наявність самого дисциплінарного порушення, при цьому вид дисциплінарного стягнення визначається особою, яка вирішує питання про його накладення.

Крім того, Дисциплінарний статут Збройних Сил України не визначає конкретної послідовності та черговості накладення дисциплінарних стягнень за ступенем їх суворості. Це в свою чергу наділяє уповноважену особу правом самостійно визначати вид стягнення за його суворістю в залежності від конкретних обставин дисциплінарного проступку.

Судом встановлено, що відповідно до службової характеристики ОСОБА_1 за період служби він зарекомендував себе посередньо, має низький рівень якості засвоєння знань, умінь та навичок; до виконання службових обов'язків відноситься байдуже та поверхнево; схильний до обману та уникнення від виконання поставлених йому завдань; мав місце факт неприбуття на службу без поважних причин (а.с.71). Крім того, матеріалами справи підтверджено, що 15.05.2016 проводилася службова нарада з персоналом відділу прикордонної служби «Дубровиця» щодо низького рівня професійної підготовки, низьку виконавчу дисципліну, систематичне порушення стану дисципліни ОСОБА_1 та незадовільне виконання своїх посадових обовязків (а.с.62-63).

Відтак, вищезазначені обставини судом приймаються як належні та допустимі докази та свідчать про особисту недисциплінованість позивача, небажання нести військову службу відповідно до вимог чинного законодавства, що підтверджує наявність підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до пункту 280 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України №1115/2009 від 29.12.2009, звільнення військовослужбовців з військової служби через службову невідповідність здійснюється, зокрема у разі накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення - звільнення з військової служби за контрактом за службовою невідповідністю; позбавлення військового звання прапорщика (мічмана), старшого прапорщика (старшого мічмана) із звільненням з військової служби у запас; звільнення з військової служби за службовою невідповідністю.

Пунктами 292 та 293 Положення передбачено, що наказ про звільнення військовослужбовця з військової служби видається відповідною посадовою особою. Перебування військовослужбовця у відпустці чи його тимчасова непрацездатність не є підставою для затримки видання такого наказу. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

За таких обставин, начальником Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Прикордонної служби України було накладено на ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді «звільнення з військової служби в запас через службову невідповідність у разі невиконання службових обовязків», а згодом - виключено позивача зі списків особового складу та позбавлено всіх видів забезпечення відповідно до вимог законодавства. А тому, відповідні накази начальника Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Прикордонної служби України № 130-ос від 13.06.2016 та № 137-ос від 22.06.2016 прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законом України.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що з врахуванням наявності підстав для застосування дисциплінарного стягнення, суд не може змінювати його вид, враховуючи тяжкість провини та інші обставини, оскільки це відноситься до виключних повноважень особи, що приймає рішення про застосування дисциплінарного стягнення.

Суд зазначає, що всі інші вимоги позивача є похідними від первинних позовних вимог про скасування оскаржуваного наказу про звільнення. Оскільки судом встановлена правомірність такого наказу, то відсутні підстави для задоволення інших позовних вимог.

Узагальнюючи обставини справи, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не доведені у судовому засіданні, а тому у задоволені позову слід відмовити повністю.

Посилання позивача на неналежну підставу його звільнення, а саме звільнення з зазначенням норми Закону України «Про військовий обовязок і військову службу», яка передбачає звільнення під час дії особливого періоду, коли такий особливий період не діє, оцінюється судом критично з огляду на наступне.

Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-ХІІ (далі - Закон № 3543-ХІІ) визначено правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначено засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов'язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов'язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Згідно абзацу третього ч. 1 ст. 1 Закону № 3543-ХІІ особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 № 1126-VII «Про часткову мобілізацію» в Україні оголошено проведення часткової мобілізації.

В подальшому, Президентом України було прийнято Укази від 21.07.2014 №607/2014 «Про часткову мобілізацію» та від 14.07.2015 №607/2014 «Про часткову мобілізацію».

Пунктом 2 частини 9 статті 23 Закону № 2232-XII передбачено, що у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

У свою чергу, підстави щодо звільнення військовослужбовців з військової служби під час дії особливого періоду визначені у частині 8 статті 26 Закону № 2232-XII.

Так, у відповідності до пункту 1 частини 8 статті 26 Закону № 2232-XI під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини: а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; б) за станом здоров'я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; в) у зв'язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку; г) у зв'язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання; ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини: виховання матір'ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері); утримання матір'ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дитини віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи; необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років; д) у зв'язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань; е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов'язків; є) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України; ж) які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону; з) які досягли граничного віку перебування військовозобов'язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.

При цьому, як встановлено у судовому засіданні з моменту прийняття Президентом України Указу від 17.03.2014 № 1126-VII «Про часткову мобілізацію» Збройні Сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду.

За змістом статті 1 Закону №3543-XII особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

У ч. 4 ст. 3 Закону № 3543-ХІІ зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.

Водночас статтею 1 Закону № 3543-ХІІ надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Слід врахувати, що законодавчі обмеження щодо звільнення військовослужбовців пов'язані у першу чергу з особливим станом і лише у другу з мобілізацією як його складовою частиною.

Аналізуючи наведені норми чинного законодавства, слід звернути увагу на те, що закінчення мобілізації не припиняє існування особливого періоду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого адміністративного суду України від 16.02.2015 № 800/582/14.

Суду не надано доказів наявності рішення Президента України про демобілізацію, яке було б спрямоване на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

За таких обставин, позов до задоволення не підлягає, підстав для застосування вимог статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позивачу - ОСОБА_1 в задоволенні адміністративного позову про визнання незаконними і скасування наказу, зобов'язання вчинення певних дій відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Жуковська Л.А.