Справа № 287/207/16-а
Суддя: Волощук В. В.
Дата ухвалення: 2016-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 287/207/16-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2016 року м. Олевськ

Суддя Олевського районного суду Житомирської області Волощук В.В. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації про визнання протиправною бездіяльність та зобовязання здійснити перерахунок та виплату недосплаченої щорічної разової грошової допомоги до 5 травня 2016 року, як учаснику бойових дій,

В С Т А Н О В И В:

29 листопада 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, посилаючись на те, що він є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У відповідності до вимог ч.5 ст. 12 зазначеного Закону, учасникам бойових дій повинна щорічно до 5 травня виплачуватися разова допомога у розмірі пяти мінімальних пенсій за віком.

Оскільки позивач отримував зазначену вище допомогу не у повному обсязі, тому він просить суд зобов'язати відповідача департамент праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації здійснити перерахунок та виплату щорічної разової грошової допомогу до 5 травня, як учаснику бойових дій за 2016 рік, відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної частиною 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на момент проведених виплат, з урахуванням раніше виплачених сум.

Позивач в судове засідання не зявився, згідно заявлених позовних вимог просить розглядати справу без його участі.

Представник відповідача департаменту праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації в судове засідання не зявився, але надав до суду заперечення, в якому просить відмовити в задоволені позовних вимог та розглядати справу у відсутності їх представника.

Згідно тексту наданого представником департаменту праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації до суду заперечення і пояснення, позов є необґрунтованим, з тих підстав, що виплату разової грошової допомоги до 5 травня позивачеві, як учаснику бойових дій, було здійснено відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016р. № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України на 2016 р., тобто у сумі 920 грн.

Відповідно до ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання.

У відповідності до ч.6 ст.128 КАС України суд вважає за можливе розглянути справу у порядку письмового провадження.

Суд, зясувавши позиції сторін і перевіривши матеріали справи приходить до наступного висновку.

Встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серія АБ № 537298 від 21 травня 2015 року (а.с.4).

Як вбачається з копії довідки № 260/16 від 31.10.2016 року департаменту праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації позивач отримав щорічну разову грошову допомогу до Дня Перемоги до 5 травня, як учасник бойових дій, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 рік в сумі 920 грн. (а.с.6).

Згідно ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 141 від 02.03.2016 року з метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», визначено деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» та встановлено, що у 2016 році виплату цієї грошової допомоги здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які через відділення звязку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у таких розмірах: учасникам бойових дій та колишнім неповнолітнім (яким на момент увязнення не виповнилося 18 років) вязням концентраційних таборів, ґетто, інших місць примусового тримання, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків - 920 гривень.

Згідно п.26 розділу VІ «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України (в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №79-VІІІ) встановлено, що норми і положення ст.ст.12,13,14,15,16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч.2ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Вищезазначена допомога не є основним джерелом існування позивача.

У відповідності до ч.2ст.95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

В рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

В рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

В вищевказаному рішенні Конституційного Суду України враховано положення актів міжнародного права. Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

В Рішенні Європейського суду від 03 червня 2014 року (Заява N 43331/12, справа "ОСОБА_2 проти України") суд зауважив на змінюваності законодавства про соціальне забезпечення, а також наголосив на тому, що положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, запроваджувати чи ні будь-які форми системи соціального забезпечення <...> та не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі.

Отже повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Суд під час вирішення справ про соціальний захист громадян керується, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення № 4-зп від 03 жовтня 1997 року у справі набуття чинності Конституцією України зазначив про те, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

За змістом частини 3статті 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на всій території України.

Таким чином, за наявності декількох нормативно-правових актів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суд повинен застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Таким чином, суд приходить до висновку про правомірність дій при здійсненні нарахування разової грошової допомоги позивачу, як особі, що має статус учасника бойових дій, у розмірі, визначеному постановою Кабінету Міністрів України.

Щодо перерахунку допомоги, то департаменту не були надані повноваження щодо здійснення перерахунку розміру допомоги, ці повноваження надані Кабінету Міністрів України, які він здійснює при розробці проекту Державного бюджету України. Також повноваження Кабінету Міністрів України визначені у ст. 116 Конституції України, де зазначено, що Кабінет Міністрів України розробляє проект закону «Про Державний бюджет України» і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України.

Рішенням Конституційного Суду України від 25.01.2012 року у справі 1-11/2012 встановлено, що Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомог, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та Законів України.

Відповідно до повноважень управління, як органу виконавчої влади нижчого рівня департамент взагалі не визначає, нараховує розмір цієї щорічної допомоги. Відповідач здійснює тільки її виплату. Для цього збирає списки ветеранів війни (від Міністерства оборони, Міністерства внутрішніх справ, Адміністрації Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, Міністерства транспорту та зв'язку, Служби безпеки, Державної судової адміністрації, Міністерства з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, Державного департаменту з питань виконання покарань, Державної охорони, Державної податкової адміністрації, Адміністрації Державної прикордонної служби - щодо осіб, які не перебувають на обліку в органах Пенсійного фонду України; Пенсійного фонду України - щодо осіб, які перебувають на обліку в його органах.); формує виплатні відомості, відповідно до цих списків; відправляє їх до поштових відділень зв'язку або банківських установ; відкриває казначейські рахунки для отримання виділених Міністерством фінансів і Державним казначейством коштів на виплату допомоги для подальшого перерахунку їх одержувачам.

За таких обставин щорічна разова грошова допомога до 5 травня за 2016 рік була нарахована та виплачена позивачеві у розмірі 920 грн., відповідно до положень Бюджетного кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що виплата позивачеві разової грошової допомоги до 5 травня в 2016 році в сумі 920 грн. здійснена в повному обсязі відповідно до вимог діючого законодавства, тому позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Що стосується посилань позивача на постанову Верховного Суду України №21-6508а15 (справа 537/5837/14-а) від 10.02.2016 року, суд зазначає, що вказане рішення стосується інших фактичних обставин, які виникли на час виплати разової допомоги до 5 травня за 2014 рік, і які регулювалися іншими законами та нормативно-правовими актами, у звязку з чим зазначена правова позиція не може застосовуватися у даному випадку.

Відповідно до ч.5 ст. 94 КАС України у разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати відносяться за рахунок Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 7-9, 11, 69-71, 94, 128, 160-163, 167 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації про визнання протиправною бездіяльність та зобовязання здійснити перерахунок та виплату недосплаченої щорічної разової грошової допомоги до 5 травня 2016 року, як учаснику бойових дій - відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції може бути подана до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Олевський районний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: В.В. Волощук