Справа № 813/2840/16
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2016-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

з питань залишення позовної заяви без розгляду

27 грудня 2016 року № 813/2840/16

Львівський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Брильовського Р.М.,

судді Потабенко В.А.,

судді Гулика А.Г.

при секретарі Зубач С.А.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові справу за адміністративним позовом публічного акціонерного товариства «Галичфарм» до ДФС України про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява публічного акціонерного товариства «Галичфарм» до ДФС України про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити дії.

Представник відповідача в судовому засіданні подав клопотання, у якому просить позовну заяву залишити без розгляду у звязку з пропуском строку звернення до суду. Зазначає, що ПАТ «Галичфарм» в період з 16.06.2015 по 30.06.2015 року подано уточнюючі розрахунки податкових зобов'язань з податку на додану вартість у зв'язку з виправленням самостійно виявлених помилок за періоди вересень 2014 року - грудень 2014 року, за результатами яких підприємством збільшено від'ємне значення ПДВ (рядки 19 та 24) на суму 2 346 824 грн та у період з 22.07.2015 по 27.07.2015 року ПАТ «Галичфарм» подано уточнюючі розрахунки податкових зобов'язань з податку на додану вартість у зв'язку з виправленням самостійно виявлених помилок за періоди лютий 2015 року - травень 2015 року, за результатами яких збільшено від'ємне значення ПДВ (рядки 19 та 24) на суму 852 021 грн. Тому вважає, що строк з якого позивач дізнався або повиннен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів повинен відраховуватись з моменту подання уточнюючих розрахунків, натомість позов подано лише 22.08.2016.

Представники позивача в судовому засіданні проти вказаного клопотання заперечили, вважають, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, оскільки він оскаржує бездіяльність ДФС України по незабезпеченню автоматичного збільшення суми, на яку ПАТ «Галичфарм» має право реєструвати податкові накладні та/або розрахунки корегування в Єдиному реєстрі податкових накладних, а така бездіяльність є триваючою та не закінчилась до цього часу.

Суд, даючи правову оцінку спірним правовідносинам, виходив з такого.

Згідно з ч. 1 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини", суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Згідно з ст. 8 КАС України, адміністративний суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

У справі Delcourt v. Belgium Європейський Суд з прав людини зазначив, що "у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "ОСОБА_3 проти Туреччини", правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Отже, як свідчить позиція Європейського Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду.

Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Як видно з матеріалів справи позивач оскаржує бездіяльність ДФС України по незабезпеченню автоматичного збільшення суми, на яку ПАТ «Галичфарм» має право реєструвати податкові накладні та/або розрахунки корегування в Єдиному реєстрі податкових накладних, суд дійшов висновку, що така бездіяльність є триваючою, а тому позивачем не пропущено строку звернення до суду.

Отже, суд враховує практику Європейського Суду, спрямовану на ефективний доступ особи до суду для захисту її порушеного права та дійшов висновку про те, що в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення адміністративного позову без розгляду у зв'язку із пропуском строку звернення до суду необхідно відмовити. Керуючись ст. ст. 99, 100, 155, 160, 165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ухвалив:

В задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду відмовити.

Дана ухвала окремо не оскаржується. Заперечення проти даної ухвали може бути включено до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за результатами розгляду справи.

Головуючий суддя Р.М. Брильовський

Суддя А.Г. Гулик

Суддя В.А. Потабенко