Справа № 2а-4245/11/2670
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 року м. Київ К/9991/38317/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого судді: Бившевої Л.І.,

суддів: Олендера І.Я., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва Державної податкової служби

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2011 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2012 року

у справі № 2а-4245/11/2670

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ревю"

до Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ревю" (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 11 березня 2011 року № , № та № .

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2012 року, позов було задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі міста Києва від 11 березня 2011 року № , № та № .

В касаційній скарзі Державна податкова інспекція у Печерському районі м. Києва Державної податкової служб, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2012 року, ухвалити нове судове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

В період з 28 січня 2011 року по 17 лютого 2011 року ДПІ у Печерському районі м. Києва було проведено планову виїзну перевірку ТОВ «Ревю» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2008 року по 30 вересня 2010 року.

За результатами проведеної перевірки було складено акт № 40/22-03/24585258 від 24 лютого 2011 року.

11 березня 2011 року на підставі вказаного акту перевірки ДПІ у Печерському районі м. Києва було прийнято:

- податкове повідомлення рішення форми «Р» № , яким, за порушення підпункту 7.2.3 пункту 7.2., підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», позивачу було збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на додану вартість» у сумі 351920 грн., з яких: 281536 грн. - основний платіж, 70384 грн. - штрафні (фінансові) санкції;

- податкове повідомлення рішення форми «В1» № , яким, за порушення підпункту 7.2.3 пункту 7.2., підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», позивачу було зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у сумі 64389 грн.;

- податкове повідомлення рішення форми «Р» № , яким, за порушення підпункту 4.2.9 пункту 4.2 статті 4, підпункту «а» пункту 17.2 статті 17 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», позивачу було збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на доходи фізичних осіб»у сумі 37 грн., з яких: 30 грн. - основний платіж, 7 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Як вбачається зі змісту акту перевірки, підставою дня нарахування позивачу податкових зобов'язань по податку на додану вартість було віднесення позивачем до складу податкового кредиту сум ПДВ, сплачених у складі вартості товарів (робіт, послуг) на користь контрагентів, які згідно автоматизованої системи співставлення податкових зобов'язань не декларували відповідних сум податкових зобов'язань, зокрема:

- ТОВ «Напатум» у травні 2010 року не віднесло до складу податкового зобов'язання у декларації з податку на додану вартість відомості про проведену господарську операцію з продажу бензину автомобільного марки А-80 на загальну суму 478978 грн. 60 коп., в т. ч. ПДВ 79829 грн. 77 коп.;

- ПП «СімАльянс» у серпні 2010 року не віднесло до складу податкового зобов'язання у декларації з податку на додану вартість відомості про проведену господарську операцію з продажу бензину автомобільного марки А-80 на загальну суму 1210233 грн. 70 коп., в т.ч. ПДВ 201705 грн. 62 коп.;

- ТОВ «Унісістем»у вересні 2010 року не віднесло до складу податкового зобов'язання у декларації з податку на додану вартість відомості про проведену господарську операцію з продажу бензину автомобільного марки ЕН590 на загальну суму 386331 грн. 52 коп., в т.ч. ПДВ 64388 грн. 59 коп.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що обставини щодо здійснення товариством господарських операцій з придбання нафтопродуктів від постачальників - ТОВ «Напатум», ПП «Сім Альянс», ТОВ «Унісістем» підтверджені належними первинними документами, зв'язок цих операцій із його господарською діяльністю є встановленими в судовому процесі.

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 1.7 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР (далі - Закон № 168/97-ВР) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Правовий аналізу вказаної норми закону свідчить, що достатніми підставами для включення ТОВ «Ревю» до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість є: придбання ним товарів та послуг; використання зазначених товарів та послуг у межах господарської діяльності; сплата чи нарахування сум податку на додану вартість у зв'язку з таким придбанням, з врахуванням рівня звичайних цін.

Підставою для нарахування податкового кредиту, відповідно до підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону № 168/97-ВР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) є податкова накладна, яка видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача.

За приписом підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті Закону № 168/97-ВР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Закон № 168/97-ВР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачає тільки один випадок не включення до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг) - це не підтвердження таких сум податковими накладними чи митними деклараціями (підпункт 7.4.5 пункту 7.4 статті 7).

Згідно з підпунктом 7.2.1 пункту 7.2 статті 7 Закону № 168/97-ВР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платник податку зобов'язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити зазначені окремими рядками: а) порядковий номер податкової накладної; б) дату виписування податкової накладної; в) назву юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); д) місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; е) опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм); є) повну назву отримувача; ж) ціну продажу без врахування податку; з) ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; и) загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Відповідно до вимог підпункту 7.2.4 пункту 7.2 статті 7 Закону № 168/97-ВР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону.

Аналогічні положення закріплені у статтях 198, 201 Податкового кодексу України.

Суди попередніх інстанцій на підставі досліджених доказів, наданих позивачем та зібраних судом на підставі статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: позивач в податковій декларації з податку на додану вартість за травень 2010 року в складі податкового кредиту відобразив суми податку на додану вартість в сумі 79289 грн. 77 коп. на підставі податкової накладної № 60 від 07 травня 2010 року , виписаної ТОВ «Напатум»; за серпень 2010 року - 201705 грн. 62 коп. на підставі податкової накладної № 28 від 11 серпня 2010 року, виписаної ПП «Сім Альянс»; за вересень 2010 року - 64388 грн. 59 коп. на підставі податкової накладної № 259 від 02 вересня 2010 року, виписаної ТОВ «Унісістем»; належним чином оформлених залізничних накладних, якими підтверджується фактичне перевезення нафтопродуктів, отриманих від ТОВ «Напатум», ПП «Сім Альянс»та ТОВ «Унісістем»; договору поставки нафтопродуктів № 15/10 від 08 квітня 2010 року, додаткової угоди № 1 від 30 квітня 2010 року до договору № 15/10; договору поставки нафтопродуктів № 03/24/10-14 від 24 березня 2010 року, додатку № 3 від 09 серпня 2010 року до договору № 03/24/10-14; договору поставки нафтопродуктів № 19/07/01 від 19 липня 2010 року, додаткової угоди № 4 від 02 вересня 2010 року до договору № 19/07/01; видаткової накладної № 57 від 07 травня 2010 року, видаткової накладної № РН-0000275 від 02 вересня 2010 року; акту приймання-передачі № 57, акту приймання-передачі нафтопродуктів № 1 від 11 серпня 2010 року, банківських виписок про перерахування коштів за придбання нафтопродуктів; паспортів якості та сертифікатів відповідності на відповідні партії товару, дійшли обґрунтованих висновків, що господарські операції з придбання нафтопродуктів фактично відбулися, підтверджені належними первинними документами і були здійснені позивачем з метою провадження господарської діяльності.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів обох інстанцій, що ТОВ «Ревю» правомірно сформовано податковий кредит з податку на додану вартість за травень, серпень та вересень 2010 року, а висновок акту перевірки про порушення позивачем підпункту 7.2.3. пункту 7.2., підпункту 7.4.1. пункту 7.4. статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» є помилковим, а відтак визначення суми податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 281536 грн. згідно з податковим повідомленням-рішенням № від 11 березня 2011 року є протиправним.

Оскільки суди обох інстанцій встановили відсутність порушень податкового законодавства з боку позивача, то накладення на позивача штрафних санкцій на підставі пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України у розмірі 25 відсотків суми нарахованого податкового зобов'язання, що становить 70384 грн. є також протиправним.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів обох інстанцій про безпідставність зменшення позивачу суми бюджетного відшкодування за вересень 2010 року на 64389 грн. згідно з податковим повідомленням - рішенням № від 11 березня 2011 року.

Щодо визначення відповідачем зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб в сумі 37 грн., суд зазначає наступне.

13 квітня 2010 між позивачем та фізичною особою підприємцем Павленко Ю.В. укладено договір № 19, відповідно до якого остання надала ТОВ «Ревю» інформаційно-консультаційні послуги правового характеру щодо переакредитації на митниці. За наслідками виконаних робіт позивач сплатив на користь ФОП Павленко Ю.В. 198 грн. (без ПДВ), що підтверджується актом здачі приймання робіт від 13 квітня 2010 року.

Як встановлено перевіркою, кошти в сумі 198 грн. були перераховані позивачем ФОП Павленко Ю.В. 13 квітня 2010 року згідно акту приймання-передачі від 13 квітня 2010 року.

Відповідач в акті перевірки вказав, що ТОВ «Ревю» всупереч підпункту 4.2.1 пункту 4.2 статті 4, пункту 17.2 статті 17 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» не було утримано, як податковим агентом, суму податку з вказаного доходу в сумі 29 грн. 70 коп.

В підтвердження правомірності здійсненого нарахування податку з доходів фізичних осіб в сумі 30 грн. відповідач посилається на те, що на момент проведення перевірки позивачем не було надано доказів перебування ФОП Павленко Ю.В. на спрощеній системі оподаткування.

Суди обох інстанцій виходили з того, що кошти, перераховані ТОВ «Ревю»на користь ФОП Павленко Ю.В. не є об'єктом оподаткування відповідно до пункту 3.1.1. Закону № 889, отже позивач не набув статусу податкового агента та не зобов'язаний був утримувати податок з доходу фізичної особи, яка обрала спеціальну (спрощену) систему оподаткування.

Згідно з пунктом 1.15 статті 1 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» податковий агент - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ) або фізична особа чи представництво нерезидента - юридичної особи, які незалежно від їх організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати цей податок до бюджету від імені та за рахунок платника податку, вести податковий облік та подавати податкову звітність податковим органам відповідно до закону, а також нести відповідальність за порушення норм цього Закону.

Відповідно до підпункту 20.3.2 пункту 20.3 статті 20 Закону - у разі коли податковий агент до або під час виплати доходу на користь платника податку не здійснює нарахування, утримання або сплату (перерахування) податку, відповідальність за погашення суми податкового зобов'язання або податкового боргу, що виникає внаслідок таких дій, покладається на такого податкового агента. При цьому платник податку - отримувач таких доходів звільняється від обов'язків погашення такої суми податкових зобов'язань або податкового боргу.

Згідно з підпунктом 4.2.1 пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» до складу загального місячного оподатковуваного доходу включаються доходи у вигляді заробітної плати, інші виплати та винагороди, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового або цивільно-правового договору.

Відповідно до підпункту 4.3.25 пункту 4.3 статті 4 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» до складу загального місячного або річного оподатковуваного доходу платника податків не включається дохід (прибуток), одержаний самозайнятою особою від здійснення нею підприємницької або незалежної професійної діяльності, якщо така особа обрала спеціальну (спрощену) систему оподаткування такого доходу відповідно до закону.

Між тим, як встановлено судами обох інстанцій, з 10 грудня 2009 року фізична особа - підприємець Павленко Ю.В. перебуває на спрощеній системі оподаткування, що підтверджується свідоцтвом про сплату єдиного податку серії З № 091447.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про неправомірність визначення відповідачем позивачу податкового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб в сумі 30 грн. та нарахування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 7 грн. за перерахування коштів фізичній особі підприємцю Павленко Ю.В. в сумі 198 грн., та скасування податкового повідомлення рішення форми «Р» № від 11 березня 2011року.

Доводи касаційної скарги вищевикладеного не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, то касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва Державної податкової служби слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 2201, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва Державної податкової служби залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Л.І. Бившева

Судді: І.Я. Олендер

Т.М. Шипуліна