Справа № 810/1516/16
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2016-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 грудня 2016 року 810/1516/16
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щавінського В.Р., при секретарі судового засідання Сіренко Ю.П., за участю позивача, представників відповідача та представника третьої особи розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Києві адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2

третя особа: Міністерство Оборони України,

про стягнення грошового забезпечення,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , третя особа Міністерство оборони України та просить (з урахуванням Заяви про зміну позовних вимог від 31.10.2016 р.) визнати протиправною бездіяльність Відповідача щодо невиплати йому основного та додаткових видів грошового забезпечення при звільненні; стягнути солідарно грошові кошти 16105,79 грн. з військової частини НОМЕР_1 та з військової частини НОМЕР_2 (яка виконує розрахункову функцію для НОМЕР_1 ) на користь позивача різницю між виплаченою 08.04.2016 р. сумою грошового забезпечення (16969,36 грн.) та розрахованою відповідно до нормативних актів суми грошового забезпечення (33075,15 грн.), а саме 16105,79 грн.; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі місячного грошового забезпечення.

В обґрунтування свої вимог вказує, що він є офіцером мобілізованим за призовом, військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 . При його демобілізації військова частина не у повній мірі виплатила суму грошового забезпечення.

Вважає, що порушення полягають в наступному: не здійснено компенсацію податку на прибуток фізичних осіб (18%); не надана компенсація за невикористані дні додаткової відпустки 5846,68 грн.; не виплачена матеріальна допомога за 2016 р. 6446,25 грн. У зв`язку цим окремо просив стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі місячного грошового забезпечення 10023,36 грн.

У судових засіданнях позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Представники відповідачів, а також Міністерства оборони України проти позову заперечували, просили відмовити у її задоволенні. Вказують, що позивачу грошові кошти були виплачені у повному обсязі, відповідно до вимог чинного законодавства.

Заслухавши пояснення позивача, представників відповідачів, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на підставі Указу Президента України №15 від 14.01.2015 р. ОСОБА_1 , був призваний Броварським ОМВК Київської області під час мобілізації.

У військовій частині НОМЕР_1 позивач проходив службу на посаді начальника групи автоматизації. 01.04.2016 р. він подав рапорт яким доповів, що справи та посаду здав.

На підставі п. 1 Указу Президента України від 25.03.2016 р. №115/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 та під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15», наказу № 29 командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 29.03.2016 р., наказу №71 командира військової частини НОМЕР_1 від 01.04.2016 р. позивач 01.04.2016 р. був звільнений з Збройних Сил України та виключений із списків особового складу частини, знятий з усіх видів забезпечення і направлений на військовий облік до Броварського ОМВК Київської області.

02.04.2016 р. ОСОБА_1 був знятий з продовольчого забезпечення при військовій частині НОМЕР_2 . При звільнені, вислуга у Збройних Силах України, позивача становила 01 рік 01 місяців 22 днів.

При звільнені ОСОБА_1 було виплачено грошове забезпечення в розмірі 10023,36 грн., що складалась з посадового окладу, окладу за військове звання, надбавки за вислугу років, щомісячної премії за особистий внесок у загальні результати служби відповідно до наказу Міністра оборони України №44 «Про особливості виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України в 2016 році» в розмірі 450 % місячного грошового забезпечення, щомісячної грошової винагороди у розмірі 60% від основних та додаткових видів грошового забезпечення, надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50 % посадового окладу, за період з 01 по 31 березня, та 276,77 грн. за 01 квітня 2016 року.

За невикористану відпустку за 2016 рік тривалістю три доби ОСОБА_1 було нараховано та виплачено компенсацію в розмірі - 623,83 грн.

В той же час, позивач вважає, що відповідачами не у повній мірі здійснено виплату йому грошового забезпечення.

Надаючи правову оцінку діям відповідачів щодо нарахування та виплаті позивачу грошового забезпечення суд зазначає наступне.

Щодо компенсації податку з доходів фізичних осіб:
Як вбачається з Детального розрахунку грошового забезпечення від 10.08.2016 р. надісланого на запит суду, відповідачем було стягнуто з позивача податок з доходів фізичних осіб за березень 2016 р. (на суму 1720,59 грн.) та квітень 2016 р. (на суму 46,58 грн.), при цьому компенсація вказаного податку здійснена не була.

Згідно ст.9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 р. № 2011-XII (далі - Закон №2011-XII) до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Указом Президента України від 10.12.2008 р. №1153/2008, затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення).

Відповідно до абз.3 п.242 Положення особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Пунктом 168.5. статті 168 Податкового кодексу України визначено, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 р. № 44 (далі - Порядок).

Так, згідно п. 2 Порядку грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця або є особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Держспецзв`язку, Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції.

Пунктами 3-5 зазначеного Порядку передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби, що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб». Виплата грошової компенсації військовослужбовцям та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення. Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Аналіз викладених правових норм свідчить про те, що військовослужбовці, звільнені з військової служби, мають право на виплату одноразової грошової допомоги, при цьому суми утриманого податку з доходів фізичних осіб спрямовується виключно на виплату компенсації втрат доходів цієї категорії громадян. Розрахунок з даними особами на день їх звільнення зі списків особового складу військової частини повинен бути здійснений в повному обсязі.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку щодо порушення відповідачами свого обов`язку з виплати позивачу рівноцінної грошової компенсації в розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Доводи відповідачів, а також третьої особи, про те, що на час виплати позивачу грошового забезпечення він втратив статус військовослужбовця, а тому не мав права на отримання рівноцінної компенсації утриманого податку, суд вважає безпідставними, оскільки несвоєчасна виплата грошового забезпечення (не в день звільнення і проведення розрахунку) сталася з вини відповідачів.

З урахуванням вищенаведеного та норм чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, суд приходить до висновку, щодо необхідності визнати протиправними дій відповідачів щодо невиплати ОСОБА_1 рівноцінної грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення, в сумі 1767,17 грн., та вважає необхідним стягнути з відповідачів на користь позивача рівноцінну грошову компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення, в сумі 1767,17 грн.

Стягнення, на думку суду, має бути здійснено солідарно з військової частини НОМЕР_1 де проходив службу позивач та з військової частини НОМЕР_2 (яка виконує розрахункову функцію для військової частини НОМЕР_1 ).

Щодо вимоги позивача стягнути з відповідача компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки:
Як було зазначено вище, позивач був мобілізований на військову службу на підставі Указу Президента України №15 від 14.01.2015 р. та був звільнений підставі Указу Президента України від 25.03.2016 р. №115/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 та під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15».

Позивач вважає, що він як військовослужбовець має право на додаткову відпустку строком 14 днів відповідно п.8,14 ст.10-1 Закону №2011-XII, п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»

У зв`язку з чим ним було 31.03.2016 р. засобами поштового зв`язку, на адресу ВЧ НОМЕР_1 надіслано рапорт (одержано 05.04.2016 р.) яким позивач просив надати йому додаткову відпустку за 2015 р., строком на 14 днів та за 2016 р. строком 14 днів.

Листом від 08.04.2016 р. за підписом командира ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_2 позивачу було відмовлено у задоволенні вказаного рапорту, оскільки позивача на той момент вже було звільнено з військової служби, а також з підстав того, що відповідно до п.17,18,19 ст.101 Закону №2011-XII в особливий період надання військовослужбовцям зазначених видів відпусток припиняється.

Вказану відмову позивач вважає протиправною, у зв`язку з чим він, на підставі ст.24 Закону України «Про відпустки» просить стягнути на його користь грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки при звільненні з військової служби.

Спірні правовідносини регулюються Законом №2011-XII.

На підставі ст.12 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. Відтак, право на одержання винагороди за працю захищається законом, зокрема Конституцією України.

Судом встановлено, що згідно з посвідченням від 18.12.2015 р. серії НОМЕР_3 позивач є учасником бойових дій.

Статтею 161 Закону України «Про відпустки», п.12 ч.1 ст.12 Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено право учасників бойових дій на отримання додаткової відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до Закону України «Про відпустки» зазначена відпустка в 14 календарних днів для учасників бойових дій, кваліфікується саме як додаткова. Відповідно до п.20 ст.101 Закону №2011-XII військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, надається відпустка з розрахунку 1/12 частини тривалості щорічної основної відпустки.

Інших відпусток для військовослужбовців, які проходять службу за мобілізацією не передбачено.

Також, відповідно до абз.2 та 3 п.20 ст.101 Закону №2011-XII, у разі звільнення військовослужбовця, який проходить військову службу за мобілізацією передбачена виплата компенсації лише щодо всіх невикористаних днів щорічної основної відпустки.

Виплата компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, для звільнених військовослужбовців, які проходили службу за мобілізацією абзацами другим та третім п.20 ст.101 Закону №2011-XII не передбачено.

Абзацом третім п.14 ст.101 Закону №2011-XII передбачено право військовослужбовців у разі звільнення на отримання компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

Разом з тим, п.14 ст.101 Закону №2011-XII, не стосується військовослужбовців, які проходять службу за мобілізацією. Питання відпусток зазначеної категорії військовослужбовців регулюються як раз саме п.20 ст. 101 Закону №2011-XII, який не передбачає ні права на додаткову відпустку, ні права на компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

На це, зокрема вказує та обставина, що абзацом четвертим п.20 ст.101 Закону№2011-XII, передбачається, що на військовослужбовців, зазначених у цьому пункті, поширюються гарантії, передбачені абзацами п`ятим та шостим пункту 14 цієї статті.

Про поширення гарантій, передбачених абзацом третім п.14, на військовослужбовців, зазначених у цьому пункті, не йдеться.

Крім того, необхідно враховувати, що п.17, 18 ст.101 Закону №2011-XII, для всіх категорій військовослужбовців встановлені обмеження на отримання відпусток під час особливого періоду. В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки: 1) щорічні основні відпустки (за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу); 2) щорічні канікулярні відпустки курсантам (слухачам) вищих військових навчальних закладів, 3) відпустки військовослужбовцям строкової військової служби (не раніш як через 3 місяці проходження ними строкової військової служби на 10 календарних днів); 4) відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин без збереження грошового забезпечення.

Таким чином, під час проходження військової служби за мобілізацією, у позивача було відсутнє право на використання додаткової відпустки учасникам бойових дій (ст.161 Закону України «Про відпустки», п.12 ч.1 ст.12 Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), а також право на отримання компенсації за всі дні невикористаної додаткової відпустки.

Твердження позивача про те, що на даний час в Україні не існує особливий період, і повинні застосовуватись норми мирного часу на думку суду є помилковими виходячи з наступного.

Поняття особливого періоду наведене у ч. 1 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 р. №3543-ХІІ (далі Закон №3543-ХІІ), згідно якої особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Таким чином, особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію. Указом Президента України від 17.03.2014 р. №303/2014, затвердженим Законом України від 17.03.2014 р. №1126-VI, в Україні оголошено часткову мобілізацію. Після цього Президент України своїми указами оголошував часткову мобілізацію (чергові хвилі мобілізації).

В той же час, виходячи з положень закону, особливий період закінчується не з моменту демобілізації (часткової демобілізації) осіб призваних на військову службу, а лише з моменту закінчення воєнного часу і частково відбудовного періоду після закінчення воєнних дій.

Загальновідомим є факт, що офіційна влада України не контролює окремі райони Донецької та Луганської області. У вказаних регіонах ведуться воєнні дії із застосуванням тяжкого озброєння, стрілецької зброї. Внаслідок чого гинуть військовослужбовці Збройних сил України, Національної гвардії, добровольці, а також мирні жителі. За таких обставин стверджувати, що особливий період в Україні скінчився на думку суду є помилковим.

Зважаючи на вищевикладене суд вважає, що вимога позивача стягнути грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги позивача стягнути кошти за невиплачену матеріальну допомогу за 2016 р.:
Своє право на отримання матеріальної допомоги за 2016 р. (6446,25 грн.) позивач мотивує положенням п.33.1 Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України грошової допомоги, затвердженої Наказом Міністра оборони України №260 від 11.06.2008 р. в якому зазначено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

У зв`язку з чим, позивачем було 31.03.2016 р. засобами поштового зв`язку, на адресу ВЧ НОМЕР_1 надіслано рапорт (одержано 05.04.2016 р.), яким він просив виплатити йому матеріальну допомогу за 2016 р. на підставі п.2 ст.9 Закону №2011-XII, п.1.10, п.1.2, п.33.1-33.3 Наказу Міністерства оборони України №260 від 11.06.2008 р.

Листом від 08.04.2016 р., за підписом командира ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_2 , позивачу було відмовлено у задоволенні вказаного рапорту, оскільки відповідно до п.3 Наказу Міністра оборони України від 27.01.2016 р. №44 «Про особливості виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України в 2016 році» матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачується за окремим рішенням Міністра оборони України.

Суд вважає, що вимога позивача про стягнення на його користь коштів за невиплачену матеріальну допомогу за 2016 р. є необґрунтованою виходячи з наступного.

Відповідно до ч.4 ст.9 Закону №2011-XII порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 р. №260 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14.07.2008 р. за № 638/15329) затверджено «Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (далі - Інструкція).

Відповідно до п.3 наказу Міністра оборони України Про особливості виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України в 2016 році №44 від 27.01.2016 р., матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань виплачується за окремим рішенням Міністра оборони України.

Крім того, згідно п.п. 33.3 Інструкції визначено, що розмір матеріальної допомоги установлюється за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України. До місячного грошового забезпечення, з якого визначається матеріальна допомога, включаються посадові оклади, оклади за військовими званнями та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, наказ командира військової частини де проходив службу позивач, про виплату матеріальної допомоги не видавався, а також не було відповідного рішення Міністра оборони України, тому підстави для її виплати позивачу матеріальної допомоги відсутні.

За таких обставин суд вважає, що вимога позивача стягнути кошти за невиплачену матеріальну допомогу за 2016 р. є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги позивача стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі місячного грошового забезпечення, суд зазначає наступне.

Позивач стверджує, що моральна шкода обґрунтована витратами матеріального і нематеріального характеру, які за час розгляду рапортів і судового розгляду зазнав позивач, який майже рік змушений боротися з «бюрократичною машиною» і доводити очевидні речі.

Згідно ст.23 ЦК України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд зазначає, що позивач під час розгляду справи не довів своїх фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, порушення нормальних життєвих зв`язків, які стались внаслідок дій відповідачів.

Крім того, більшість із заявлених позивачем вимог є необґрунтованими, що на думку суду також є підставою для відмови у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди.

Позивачем не надані докази спричинення відповідачами йому моральної шкоди тому на думку суду позовні вимоги до щодо стягнення моральної шкоди в сумі 10023,79 грн. безпідставні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 86, 158-163, 167, 254 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:
1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 солідарно на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення у розмірі 1767,17 коп. (одна тисяча сімсот шістдесят сім гривень 17 коп.)

3. У решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Щавінський В.Р.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 23 грудня 2016 р.