Справа № 448/1691/16-а
Суддя: Борисенко В. В.
Дата ухвалення: 2016-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Єдигий унікальний номер 448/1691/16-а
Провадження № 2-а/448/124/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.12.2016 року Мостиський районний суд Львівської області в особі:

головуючого судді Борисенко В.В.

при секретарі Романченко І.А.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Мостиська справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відділу з питань призначення та перерахунку пенсій у Мостиському районі Городоцького обєднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, яким просив суд визнати протиправними дії відділу з питань призначення та перерахунку пенсій у Мостиському районі Городоцького обєднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області, а саме відмову в зарахуванні часу виправних робіт до стажу роботи згідно листа № 1014/05 від 11.07.2016 року, та зобовязати його (відповідача) зарахувати час виправних робіт у період з 01.12.1986 року по 09.03.1988 року до його (позивача) стажу з метою призначення пенсії за вислугу років.

Заявлені вимоги мотивував тим, що вказаним вище відділом листом № 1014/05 від 11.07.2016 року йому було відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років згідно п.2 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», так як за проведеними Пенсійним фондом підрахунками його стажу роботи встановлено, що загальний стаж роботи (включаючи навчання, військову службу та інші періоди трудової діяльності) становить 25 років 0 місяців 24 дні із необхідних 26 років, а спеціальний стаж роботи (який зараховується мені для права на пенсію за вислугу років) становить 11 років 2 місяці 27 днів із необхідних 12 років 6 місяців. Стверджував, до вказаного вище стажу не зараховано період роботи у Локомотивному депо «Львів-Захід» з 10.11.1986 року по 09.03.1988 року, так як у його трудовій книжці (в п.19) є запис про те, що цей період роботи не слід зараховувати у загальний та безперервний стаж роботи, так як в такий період його було засуджено до виправних робіт з утриманням 20% в дохід держави. З тих причин позивачу не зараховано до загального трудового роботи (та відповідно й спеціального стажу роботи) період з 01.12.1986 року по 09.03.1988 року, а саме 1 рік 3 місяці 8 днів.

Вважає дану відмову протиправною та такою, що порушує його права.

Вказував, що вироком Мостиського районного народного суду Львівської області від 09.10.1986 року його було засуджено до ст.102 КК УРСР до 2 років виправних робіт без позбавлення волі по місцю праці з відрахуванням в дохід держави 20% заробітної плати щомісячно. Від призначеного покарання його було достроково звільнено на підставі амністії, у звязку з чим він фактично відбував покарання в період з 01.12.1986 року по 09.03.1988 року.

Зазначав, що в зарахуванні йому періоду виправних робіт з 01.12.1986 року по 09.03.1988 року у загальний трудовий стаж відповідачем було відмовлено, оскільки судом прийнято рішення про не зарахування стажу роботи в період відбування покарання до трудового стажу.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задоволити, оскільки у період відбування покарання він безперервно працював по місцю роботи на сплачував назначені судом відрахування, однак на даний час позбавлений можливості належним чином оформити своє право на пенсію за вислугою років.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила, покликаючись на безпідставність таких вимог, обґрунтовуючи заперечення обставинами, викладеними в оскаржуваній відмові згідно листа № 1014/05 від 11.07.2016 року.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень суди перевіряють чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно приписів Конституції України (ст.46) громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» рішення про призначення та виплату пенсій приймаються районними управліннями Пенсійного фонду України за місцем проживання пенсіонерів.

Право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту 2 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (пенсії призначаються на умовах визначених п."а" ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення») користуються робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітенах, за списками професій та посад, що затверджуються в порядку який визначається Кабінетом Міністрів України: чоловіки після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі. За відсутності стажу роботи 30 років, у період до 1 квітня 2024 року право на пенсію за вислугу років надається за наявності стажу роботи, встановленого абзацами 15 23 п."б" ч.1 ст.13 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02.03.2015 року. Тобто, в період з 01.04.2016 року по 31.03.2017 року для призначення пенсій на вислугу років чоловікам необхідно не менше 26 років страхового стажу роботи, з них 12 років 6 місяців на спеціальних посадах, визначених постановою Кабінету Міністрів України.

Судом встановлено, що вироком Мостиського районного народного суду Львівської області від 09.10.1986 року позивача було засуджено за ст.102 КК УРСР до 2 років виправних робіт без позбавлення волі по місцю праці з відрахуванням в дохід держави 20% заробітної плати щомісячно. Від призначеного покарання його було достроково звільнено на підставі амністії, таким чином позивач фактично відбував покарання в період з 01.12.1986 року по 09.03.1988 року.

З трудової книжки позивача (зокрема п.19), вбачається, що період роботи з 01.12.1986 року по 09.03.1988 року не зараховується до загального та безперервного трудового стажу позивача.

По досягненню пятдесятипятирічного віку позивач отримав право на пенсію за вислугою років, а тому звернувся з відповідною заявою в управління ПФУ з метою оформлення даної пенсії, однак в такому йому було відмовлено листом УПФ №1014/05 від 11.07.2016 року, так як в трудовій позивача міститься запис про не зарахування в трудовий стаж час відбування покарання у виді виправних робіт.

З таким твердженням відповідача, суд погодитись не може з наступних підстав.

Відповідно до ст.103 Виправно-трудового кодексу України (1970 року), час відбування виправних робіт без позбавлення волі до загального і безперервного трудового стажу засудженого не зараховується, про що робиться запис у його трудовій книжці. При умові сумлінної роботи і зразкової поведінки в період відбування виправних робіт без позбавлення волі цей час може бути включений в загальний трудовий стаж особи, яка відбула покарання, на підставі рішення суду в порядку, встановленому кримінально-процесуальним законодавством України.

Положеннями ч.4 ст.95 Виправно-трудового кодексу України від 23 грудня 1970 року, якими регулювався порядок і умови виконання покарання у виді виправних робіт та які були чинні у період відбування позивачем виправних робіт визначалось, що час відбування покарання у виді виправних робіт може бути включений судом до загального трудового стажу засудженого.

Чинний Кримінально-виконавчий кодекс України, зокрема ч.3 ст.42 цього Кодексу передбачає, що час відбування засудженим покарання у виді виправних робіт зараховується в загальний стаж роботи.

Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин, при зверненні позивача із заявою про призначення пенсії, існують нормативно-правові акти, що мають однакову юридичну силу, але по різному встановлюють порядок зарахування в загальний стаж роботи особам відбутого ними покарання у виді виправних робіт.

Норма ст.24 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачає, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше. Тобто, дана стаття передбачає можливість застосування положень ч.4 ст.95 ВТК України (1970 року).

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також Закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року №4-зп у справі про набуття чинності Конституції України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайно, є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акту, якщо інше не передбачено самим цим актом , автоматично скасовується однопредметний акт, якій діяв у часі раніше». Отже, за наявності декількох законів, норми яких по різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин чинною нормою є норма спеціального закону, що прийнятий пізніше, тобто ст.42 КВК України.

За таких обставин, відповідач при розгляді заяви позивача про призначення пенсії і прийнятті рішення з цього приводу, виходячи з наявності загального набутого позивачем страхового стажу за даними трудової книжки, повинен був керуватись ст.42 КВК України, а не положенням ч.4 ст.95 ВТК України (1970р.).

Згідно ст.6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Однак, всупереч зазначеним положенням ч.2 ст.71 КАС України, відповідач, заперечуючи проти позову в ході розгляду справи не довів правомірність відмови відділу з питань призначення та перерахунку пенсій у Мостиському районі Городоцького обєднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області у призначені пенсії за вислугу років ОСОБА_1

Згідно положень ст.ст.21, 22 Конституції України права та свободи людини є невідчужуваними та непорушними, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Ст.64 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Встановлення окремими законами України певних пільг, компенсацій і гарантій є складовою конституційного права на соціальний захист, тому відповідно до ч. 2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України вони є загальнообовязковими, однаковою мірою мають додержуватись органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами.

На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що відповідач не довів правомірність своїх дій, яка полягає у не врахуванні та не включенні до загального трудового стажу у період відбування покарання позивачем у вигляді виправних робіт неправомірними і такими, що не відповідають вимогам закону. Таким чином, даний позов підлягає до задоволення.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 8, 10 12, 17, 71, 160 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Визнати неправомірними дії відділу з питань призначення та перерахунку пенсій у Мостиському районі Городоцького обєднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області щодо відмови ОСОБА_1 в зарахуванні часу виправних робіт в період з 01.12.1986 року по 09.03.1988 року в його загальний трудовий стаж.

Зобовязати відділ з питань призначення та перерахунку пенсій у Мостиському районі Городоцького обєднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області зарахувати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителю ІНФОРМАЦІЯ_2, в загальний трудовий стаж час відбування ним виправних робіт в період з 01.12.1986 року по 09.03.1988 року.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду через Мостиський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення постанови, а в разі застосування судом ч.3 ст.160 КАС України потягом 10-ти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

СуддяОСОБА_3