Справа № 804/5074/16
Суддя: Верба Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2016-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 грудня 2016 р.Справа №804/5074/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіВерба І.О.
при секретарі судового засіданняЧмоні А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» до головного державного інспектора Криворізького відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Іванова Костянтина Володимировича, Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, про визнання протиправним та скасування припису, -
10 серпня 2016 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» в особі Поштамт-Центру поштового зв`язку №2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ «Укрпошта» до головного державного інспектора Криворізького відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Іванова Костянтина Володимировича про визнання протиправним та скасування припису від 11 квітня 2016 року №61/4.7-7.
В обґрунтування позову зазначено, що оскаржуваний припис є протиправним, оскільки листоноші ОСОБА_1 була достовірно відома причина звільнення, заяву про звільнення він склав самостійно. ОСОБА_1 за період часу з дати винесення наказу про звільнення до складання відповідачем акту до позивача не звертався. На дату звільнення працівника за власним бажанням 20.04.2015 року, пункт 3 статті 36 КЗпП України передбачала таку підставу звільнення як призов або вступ працівника на військову службу. Оновлена редакція частини 3 статті 119 КЗпП України набрала чинності з 11.06.2015 року та стосується всіх строковиків, які пішли на військову службу після 15 червня 2015 року, адже якщо вони були звільнені до цієї дати, то визначені Законом №433 права вони втрачають. Закони не мають зворотної дії у часі.
Судом залучено до участі у справі як другого відповідача Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області.
Відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що позивач не мав права звільняти працівника, оскільки це прямо було заборонено статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Представником позивача подано до суду клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у цивільній справі №216/3461/16 за позовом ОСОБА_1 до Поштамт-Центру поштового зв`язку №2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ Укрпошта про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заробітку за час проходження військової служби.
Суд не знайшов підстав для задоволення заявленого клопотання та зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у вказаній справі, оскільки заявлений публічно-правовий спір точиться щодо правомірності оскаржуваного припису з огляду на прийняття позивачем заяви працівника та звільнення його з роботи за ініціативою останнього, тоді як трудовий спір у цивільній справі має на меті вирішення питання про поновлення працівника на роботі, за вирішенням якого ОСОБА_2 звернувся до місцевого суду у липні 2016 року, тобто після винесення оскаржуваного припису.
Позивач клопотав про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що усі письмові докази надані у повному обсязі, позовні вимоги підтримує.
Відповідачі до суду не прибули. Представник Головного управління Держпаці у Дніпропетровській області подав до канцелярії суду клопотання про перенесення розгляду справи.
Вирішуючи заявлене питання про перенесення судового розгляду, суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа має бути розглянута і вирішена протягом розумного строку, але не більше місяця з дня відкриття провадження у справі.
Право на розгляд справи упродовж розумного строку є одним із ключових елементів права на справедливий суд, яке визначено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції».
Оскільки провадження у цій справі відкрито 10 серпня 2016 року та до її матеріалів долучені всі необхідні документи, суд дійшов висновку, що подальше відкладення розгляду заяви призведе до невиправданого зволікання та затягування розгляду у передбачений статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України розумний строк, та перейшов до розгляду справи по суті.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.
З матеріалів справи вбачається, відповідно до наказу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області №357-П від 04.04.2016 року, на підставі направлення на проведення позапланової перевірки від 05.04.2016 року №95 головним державним інспектором Криворізького відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів ГУ Держпраці у Дніпропетровській області Івановим Костянтином Володимировичем здійснено перевірку додержання вимог законодавства України про працю на Поштамт-Центр поштового зв`язку №2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ «Укрпошта» по зверненню ОСОБА_2 щодо незаконного звільнення працівника, якого призвано на військову (строкову) службу.
Перевірку проведено з 31 березня 2016 року по 7 квітня 2016 року за згодою Держпраці від 30.03.2016 року №3547/4/4.2-ДП-16
За результатами перевірки складено акт перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування №110/4.7-7.
Згідно акту перевірки при проведені позапланової перевірки на підставі наданої згоди Держпраці України від 30.03.2016 року №3547/4/4.2-ДП-16 з приводу звернення ОСОБА_2 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області щодо неправомірного звільнення з роботи у зв`язку з проходженням строкової військової служби та невиплати середнього заробітку її сину ОСОБА_1 на Поштамті-Центрі поштового зв`язку №2 Дніпропетровської дирекції УДПП «Укрпошта» встановлено наступне (а.с.88-97):
1) порушення пункту 3 статті 36, пункту 3 статті 119 КЗпП України:
- на підставі заяви про звільнення в зв`язку з призовом на строкову військову службу, керівництвом Поштамту ЦПП №2 був виданий наказ №761-к від 20.04.2015 року про звільнення працівника ОСОБА_1 за пунктом 3 статті 36 КЗпП України з 20.04.2015 року;
- відповідно до вимог статті 36 КЗпП України однією із підстав припинення трудового договору є: «...3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частини третьої та четвертої статті 119 КЗпП України». За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві;
- вищезазначені зміни були внесені до статті відповідно до Закону України від 14 травня 2015 року №433-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» та Закону України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»;
- також Законом України від 15.01.2015 року №116-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби з питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» було зміни до статті 39 Закону України «Про ві соковий обов`язок та військову службу», відповідно до яких, починаючи з 08.02.2015 року за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, на строк до закінчення особливого періоду, але не більше одного року, зберігалося місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності (за рахунок роботодавця); Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15.04.2015 року №433-VІІІ внесено зміни до статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до яких, громадяни України, призвані на строкову військову службу, на строк до закінчення особливого періоду, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України;
- тобто, відповідно до законодавства з 08.02.2015 року зазначеній категорії громадян середній заробіток на підприємстві повинен зберігатися на загальних підставах, а починаючи з 11.06.2015 року підприємствам, установам, організаціям здійснюється компенсація цього заробітку за рахунок державного бюджету;
2) порушення статті 115 КЗпП України:
- таким чином, вищевикладене є порушенням вимог пункту 3 статті 36 КЗпП України та пункту 3 статті 119 КЗпП України, Законів України № 116-VII від 15.01.2015 року; №433-VІІІ від 14.05.2015 року, а саме: незаконне звільнення працівника ОСОБА_1 в зв`язку з призовом на строкову військову службу, як наслідок не забезпечення своєчасного нарахування та виплату середнього заробітку, що в свою чергу порушує статтю 115 КЗпП України про виплату заробітної плати не менше ніж двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів;
- на час проведення позапланової перевірки Поштамт ЦПЗ №2, ОСОБА_1 не поновлено на роботі, середній заробіток йому не нарахований та не виплачений.
На підставі акту перевірки 11.04.2016 року винесено оскаржуваний припис №61/4.7-7, згідно якого проведено позапланову перевірку додержання вимог законодавства про працю відносно ОСОБА_1 , яким приписано (а.с.98):
1) забезпечити дотримання вимог пункту 3 статті 36 КЗпП України відповідно до чинного законодавства;
2) забезпечити дотримання вимог статті 119 КЗпП України щодо гарантій для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків;
3) у виконання вимог статті 115 КЗпП України забезпечити проведення нарахування та виплату середнього заробітку.
Приписом зобов`язано у строк до 11 травня 2016 року проінформувати про виконання вимог припису.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить із наступного.
Відповідно до статті 259 КЗпП України нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю здійснюють спеціально уповноважені на те органи та інспекції, які не залежать у своїй діяльності від власника або уповноваженого ним органу.
Згідно із пунктами 1, 7 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб. Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №100 утворено територіальні органи Держпраці, зокрема Головне Управління Держпраці у Дніпропетровській області.
Наказом Держпраці від 04.02.2016 року №8 затверджено Положення про Головне Управління Держпраці у Дніпропетровській області, згідно із пунктом 1 якого Головне Управління Держпраці у Дніпропетровській області (далі - Управління) є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується.
Підпунктом 5 пункту 4 Положення про Управління передбачено, що Управління здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю.
Відповідно до підпункту 5 пункту 6 Положення про Управління, Управління має право проводити безперешкодно відповідно до вимог закону без попереднього повідомлення в будь-яку робочу годину доби перевірки виробничих, службових, адміністративних приміщень та об`єктів виробництва фізичних та юридичних осіб, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, експлуатують машини, механізми, устаткування підвищеної небезпеки, та у разі виявлення фіксувати факти порушення законодавства, нагляд та контроль за дотриманням якого віднесено до повноважень Управління.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 1995 року народження отримав повістку №2/234 про те, що згідно Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» він зарахований в команду № НОМЕР_1 та зобов`язаний прибути 21.04.2015 року в комісаріат для відправки в Збройні Сили України (а.с.35).
15.04.2015 року ОСОБА_1 звернувся до роботодавця із заявою про звільнення його 20.04.2015 року у зв`язку із призовом на строкову службу в лави Української армії (а.с.34).
Наказом №761-к про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 листоношу 2 класу 103 ВПЗ звільнено з 20.04.2015 року за пунктом 3 статті 36 КЗпП України у зв`язку із призовом на військову службу (а.с.33).
Заявлений спір точиться щодо правомірності припису з огляду на прийняття позивачем заяви працівника та звільнення його з роботи за ініціативою останнього.
Вирішуючи спір суд зазначає про наявність різних редакцій норм права, якими врегульовані спірні правовідносини.
Так, 08.02.2015 року набрав законної сили Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15 січня 2015 року №116-VIII, яким частини другу статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» викладено в такій редакції:
«2. За громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання».
Станом на 15-20.04.2015 року пунктом 3 частини 1 статті 36 КЗпП України була передбачена наступна підстава припинення трудового договору:
- призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.
У вказаний період діяла частина 3 статті 119 КЗпП України, відповідно до якої за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.
Дію частини третьої статті 119 було поширено на громадян України, які починаючи з 18.03.2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 року №303 «Про часткову мобілізацію», згідно із Законом України від 20.05.2014 року №1275-VII.
11.06.2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14 травня 2015 року №433-VIII, яким У Кодексі законів про працю України:
1) пункт 3 частини першої статті 36 викладено в такій редакції:
«3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу»;
у частині третій слова «призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» замінити словами «призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період», а слова «до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року» - словами «до дня фактичної демобілізації».
Таким чином, з 11.06.2015 року:
1) підставами припинення трудового договору є:
- призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу;
2) гарантіями під час виконання громадських обов`язків є наступні:
- за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Таким чином, з 08.02.2015 року діяла у новій редакції частина 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно якої, зокрема, за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві.
Позивача звільнено 20.04.2015 року, під час дії вищевказаної норми.
Судом здійснено запит до комісаріату, яким підтверджено, що призов позивача на військову службу не був пов`язаний із мобілізаційними заходами.
З огляду на вкладене, суд вважає, що вимоги припису щодо забезпечення позивачем дотримання вимог пункту 3 статті 36 КЗпП України відповідно до чинного законодавства та забезпечення дотримання вимог статті 119 КЗпП України щодо гарантій для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків не порушують прав позивача, оскільки заявлені на майбутнє, направлені на попередження можливих правопорушень.
Поряд із цим, суд не може підтвердити правомірність припису в частині зобов`язання позивача у виконання вимог статті 115 КЗпП України забезпечити проведення нарахування та виплату середнього заробітку.
Відповідно до статті 115 КЗпП України, порушення якої стало підставою для заявлення припису в цій частині:
- заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата;
- у разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні;
- розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника;
- заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.
Таким чином, стаття 155 КЗпП України встановлює обов`язки роботодавця щодо виплати заробітної плати працівнику, який фактично знаходиться в трудових правовідносинах на момент нарахування та виплати.
Однак, працівник, якого звільнено за власним бажанням, не звертався до позивача як роботодавця за поновленням його прав у період до винесення оскаржуваного припису включно та для здійснення відповідних виплат.
Скарга до відповідача була складена, за поясненнями представників сторін, мамою працівника, останній особисто, будучи дієздатною особою, не висловлював власну позицію з приводу звільнення з роботи.
У позивача, у тому числі як державного підприємства, за відсутності згоди особи бути поновленою на роботі, відсутні підстави для самостійного поновлення позивача на роботі або без такого поновлення здійснити нарахування заробітної плати та її виплати.
Фактично заявлену вимогу припису виконати не уявляється можливим без участі у процедурі працівника, крім того, не визначено за який період мають бути здійснені платежі, яким шляхом вони мають бути виплачені, що є також вирішальним та впливає на якість виконання припису.
Згідно абзацу 4 пункту 3 «Порядку проведення перевірок посадовими особами державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів», затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 02.07.2012 року №390, інспекторам забороняється виступати посередниками, арбітрами чи експертами під час розгляду трудових спорів.
Конституцією України, зокрема статтею 124, на час складення припису було встановлено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Згідно статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Заявляючи у приписі вимогу щодо забезпечення проведення нарахування та виплати середнього заробітку працівнику відповідачем фактично вирішено трудовий спір, однак без волевиявлення працівника. Вимоги припису є неконкретними, отже, й не визначено яким чином позивач за вищевикладених умов мав виконати припис, про що у строк до 11 травня 2016 року мав повідомити управління.
З огляду на викладене, суд вважає таким, що підлягає скасуванню припис у вказаній частині, задовольняючи позовні вимоги частково.
Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Таким чином, документально підтверджені позивачем судові витрати судовий збір, сплачений згідно платіжного доручення від 29 липня 2016 року №6238 в сумі 1378 грн., підлягає стягненню на користь позивача у розмірі 459,33 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» до головного державного інспектора Криворізького відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Іванова Костянтина Володимировича, Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, про визнання протиправним та скасування припису задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати припис головного державного інспектора Криворізького відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Іванова Костянтина Володимировича від 11 квітня 2016 року №61/4.7-7 в частині зобов`язання Поштамт-Центру поштового зв`язку №2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ «Укрпошта» у виконання вимог статті 115 КЗпП України забезпечити проведення нарахування та виплату середнього заробітку.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 13 грудня 2016 року.

Суддя І.О. Верба