Справа № 817/710/16
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2016-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

08 грудня 2016 р.Р і в н е 817/710/16

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Сала А.Б. за участю секретаря судового засідання Мідлік А.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1

відповідача: представник ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Рівненський насіннєвий завод (Євронасіння)»
до Державної податкової інспекцї у м.Рівному ГУ ДФС у Рівненській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень
В С Т АН О В И В:

ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Рівненський насіннєвий завод (Євронасіння)» (надалі - ТОВ «РНЗ (Євронасіння)») звернулося до Державної податкової інспекцї у м.Рівному ГУ ДФС у Рівненській області (надалі ДПІ у м.Рівному ГУ ДФС у Рівненській області), про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 23.12.2015 №, № та №.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що податкові повідомлення-рішення не відповідають вимогам чинного законодавства, так як вони прийняті контролюючим органом без належної оцінки документів, які підтверджують господарські операції позивача та правильність ведення як бухгалтерського, так і податкового обліку позивача. Зокрема вказав, що посилання контролюючого органу на невідповідність даних податкового та бухгалтерського обліку платника не є свідченням порушення товариством правил оподаткування. При цьому зазначив, що хоча витрати на зберігання товару окремо не вказані в жодному абзаці підпункту 138.10.3 пункту 138.10 статті 138 ПК України, ці витрати за своєю природою (зберігання готової продукції, що підлягає реалізації) належать до інших витрат, пов'язаних зі збутом товарів (абзац «з» підпункту 138.10.3 пункту 138.10 статті 138 ПК України). Відповідно, витрати на навантаження та відвантаження продукції також включаються до складу витрат на збут як такі, що пов'язані з транспортуванням готового товару. Зазначені витрати жодним чином не пов'язані з доведенням товару до стану, придатного для продажу, або з покращенням його якісних характеристик, у зв'язку з чим відсутні підстави для віднесення таких витрат до витрат, що формують собівартість реалізованих товарів.

Окрім того зазначив, що посилання контролюючого органу на неможливість формування залізничного тарифу ТОВ «ТЕП Транско» є необґрунтованим, оскільки останнє не встановлювало залізничний тариф, а лише фіксувало у відповідних актах розмір тарифу, попередньо сплаченого перевізнику з метою його компенсації ТОВ «РНЗ (Євронасіння)», що в повному обсязі відповідає досягнутим між сторонами договору транспортного експедирування домовленостям.

Представник позивача в судовому засіданні адміністративний позов підтримав з наведених у ньому підстав, просив задовольнити повністю.

Відповідач позов не визнав, представник відповідача подав суду письмові заперечення на позовну заяву (т.1 а.с.148-150), у яких вказав, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення винесені у звязку з порушенням позивачем норм податкового законодавства, а відтак є правомірними. Зокрема зазначив, що під час проведення перевірки встановлено, що при зберіганні зернових та технічних культур на елеваторах, зберігачі доводять їх до стану, в якому вони придатні для використання. Таким чином, у звязку з тим, що у процесі зберігання зернових та технічних культур на елеваторах змінюються якісні характеристики товару, то зазначені послуги не є витратами підприємства на збут, а є витратами, які необхідно було враховувати підприємством при визначені собівартості реалізованих товарів. Також вказав, що послуги по навантаженню зернових та технічних культур, що надаються зберігачами в межах договорів зберігання не є витратами, що повязані зі збутом товарів, а є витратами, які повинні формувати собівартість реалізованих товарів.

Крім того, представник зазначив, що перевіркою встановлено завищення витрат та податкового кредиту по господарських операціях з транспортно-експедиторського обслуговування, які надавались ТОВ «ТЕП Транско» для ТОВ «РНЗ (Євронасіння)». Зокрема встановлено, що ТОВ «ТЕП Транско» встановлювало залізничний тариф для ТОВ «РНЗ (Євронасіння)», що не відповідає вимогам законодавства, оскільки встановлювати залізничний тариф має право виключно Укрзалізниця.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив відмовити в задоволені позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ДПІ у м.Рівному ГУ ДФС у Рівненській області, проведено планову виїзну документальну перевірку ТОВ «РНЗ (Євронасіння)» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2014, за результатами якої складено акт перевірки №376/17-16-22-02/32451624 від 11.12.2015 (надалі ОСОБА_4 перевірки) (т.1 а.с.15-32).

ОСОБА_4 перевірки (Розділом 4) встановлено порушення товариством:

- п. 135.1, п.135.2, ст.135, пп.138.10.3 п.138.10, ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України №2755-VІ від 02.12.2010 із змінами та доповненнями, що призвело до заниження податку на прибуток у розмірі 836 439 грн., в.т.ч. 2013 рік 61 048 грн., 2014 рік 775 391 грн., та завищення відємного значення обєкта оподаткування за 2014 рік в сумі 919 509 грн.;

- п.198.1. п.198.2, п.198.3, абз.1 п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України №2755-VІ від 02.12.2010 із змінами та доповненнями, завищено податковий кредит на загальну суму ПДВ 46 247 грн. в т.ч. за травень 2014 р. на суму 46247 грн., що призвело до завищення суми відємного значення за травень 2014 р. на суму 46247 грн.;

- п.169.1.1 п.169.1, пп.169.2.2 п.169.2 ст.169, п.167.1 ст.167, пп.168.1.1 п.168.1 ст.168, п.171.1 ст.171 розділу IV, абз.7 п.1 Податкового кодексу України №2755-VІ від 02.12.2010 із змінами та доповненнями, за якими встановлено порушення вимог податкового законодавства під час перевірки питань щодо правильності утримання та своєчасності перерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб в періоді, що перевірявся, а саме: не утриманий і не перерахований до бюджету податок на доходи фізичних осіб на загальну суму 1494,38 грн., в т.ч. в 2013 р. 946,26 грн., в 2014 р. 548,12 грн.;

- п.51.1 ст.51 глави 2, пп. «б» п.176.2 ст.176 розділу ІV Податкового кодексу України №2755-VІ від 02.12.2010 із змінами та доповненнями, п.1.1, п.1.2, п.3.2, п.3.3 розділу ІІІ «Порядку заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку», затвердженого Наказом ДПА України від 24.12.2010 №1020, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.01.2011 №46/18784, по яких встановлено подання податкових розрахунків за формою 1 ДФ за 1-4 кв. 2013 р. та за 1-2 кв. 2014 р. не в повному обсязі, з недостовірними відомостями та помилками.

ТОВ «РНЗ (Євронасіння)» скористалось своїм правом на подачу заперечень на акт перевірки.

За результатами розгляду заперечень (т.1 а.с.227-230), висновки викладені в акті перевірки від №376/17-16-22-02/32451624 від 11.12.2015 зміненні в частині п.2 а саме замість завищення суми відємного значення за травень 2014 р. на суму 46247 грн. встановлено завищення суми відємного значення за травень 2014 р. на суму 21208,61 грн. В решті, висновки ОСОБА_4 перевірки залишено без змін (лист ДПІ у м.Рівному ГУ ДФС у Рівненській області від 22.12.2015 №26044/17-16-22-02) т.1 а.с.231-232)).

В подальшому, ДПІ у м.Рівному ГУ ДФС у Рівненській області, на підставі акта перевірки №376/17-16-22-02/32451624 від 11.12.2015 прийняті податкові повідомлення-рішення: від 23.12.2015 № про зменшення суми відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 919509 грн. (т.1 а.с.12), від 23.12.2015 № про збільшення суми грошового зобовязання з податку на прибуток в сумі 1045549 грн., в тому числі за основним платежем 836439 грн. та 209110 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) (т.1 а.с.13), від 23.12.2015 № про зменшення розміру відємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 21208 грн. 61 коп. (т.1 а.с.14), від 22.12.2015 № про збільшення суми грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 3060 грн. 66 коп. в тому числі за основним платежем 1494 грн. 38 коп. та 1566 грн. 28 коп. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

ТОВ «РНЗ (Євронасіння)» було подано скаргу на вказані податкові повідомлення-рішення до ГУ ДФС у Рівненській області (т.1 а.с.233-237).

Рішенням ГУ ДФС у Рівненській області від 23.02.2016 №119/10с/17-00-10-04-04/307 (а.с.238-242), залишено без змін податкові повідомлення-рішення від 23.12.2015 №, від 23.12.2015 №, від 23.12.2015 №, а скаргу ТОВ «РНЗ (Євронасіння)» - без задоволення.

ТОВ «РНЗ (Євронасіння)» також було подано скаргу на вказані податкові повідомлення-рішення до Державної фіскальної служби України (т.2 а.с.1-10).

Рішенням ДФС України від 27.04.2016 №9652/6/99-99-11-01-01-25 (а.с.т.2 а.с.11-15) залишено без змін податкові повідомлення-рішення ДПІ у м.Рівному ГУ ДФС у Рівненській області від 23.12.2015 №, від 23.12.2015 №, від 23.12.2015 № та рішення, прийняте за результатами розгляду первинної скарги, а скаргу ТОВ «РНЗ (Євронасіння)» - без задоволення.

Аналізуючи спірні правовідносини, суд зазначає таке.

Судом встановлено, що в акті перевірки на арк.3-5 зазначеною, що ТОВ «РНЗ (Євронасіння)» занижено доходи, що враховуються при визначенні обєкта оподаткування за 2013 рік на суму 94513 грн. у звязку з розбіжностями між даними податкового обліку та даними бухгалтерського обліку.

Відповідно до п.2 «Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами» затвердженого наказом Міністерства фінансів України 20.08.2015 №727 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.10.2015 за №1300/27745, акт документальної перевірки - службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки, відображає її результати і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Пунктом 5 вказаного Порядку передбачено, що факти виявлених порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших субєктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Суд зауважує, що акт перевірки від №376/17-16-22-02/32451624 від 11.12.2015 за своїм змістом не відповідає наведеним вище вимогам та не дозволяє встановити склад вчиненого податкового правопорушення, пов'язаного із заниженням доходів, що враховуються при визначенні обєкта оподаткування.

В даному акті не наведено, які саме господарські операції не були враховані ТОВ «РНЗ (Євронасіння)» при визначенні оподатковуваного доходу, не висвітлено зміст та суми цих операцій.

Таким чином, посилання відповідача на невідповідність даних податкового та бухгалтерського обліку платника не є свідченням порушення товариством правил оподаткування. Хоча бухгалтерський і податковий облік ґрунтуються на однакових первинних документах, втім застосування різних методів обліку доходів і витрат зумовлює відмінність між бухгалтерським та податковим обліком, в результаті яких визнаються доходи або витрати в бухгалтерському та податковому обліку.

Вказаної правової позиції, стосовно аналогічного предмету правопорушення, притримується і Вищий адміністративний суд України, що зокрема відображено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 11 березня 2015 року по справі №2а-1870/8967/11 (в касаційній інстанції К/9991/64946/12).

Водночас, позивачем надано документи, що відображають відомості первинного бухгалтерського обліку, а також реєстр кореспонденції рахунків бухгалтерського обліку та показників доходів, що враховуються при визначенні обєкта оподаткування ТОВ «РНЗ (Євронасіння)» (т.2 а.с.31-42). Зі змісту вказаних документів вбачається відсутність розбіжностей в доходах, що враховуються при визначенні обєкта оподаткування з даними декларації з податку на прибуток Позивача за 2013 рік, як то зазначено в таблиці на сторінці 4 акту перевірки.

Таким чином, судом встановлено, що доходи, які задекларовані позивачем в періоді, що перевірявся відповідають доходам, які відображені в бухгалтерському обліку останнього.

В акті перевірки (арк.8) відповідачем встановлено порушення позивачем пп.138.10.3 п.138.10 ст.138 ПК України, внаслідок чого ТОВ «РНЗ (Євронасіння)» завищено «Інші витрати» на суму 5222796 грн. у т.ч. за 2013 рік на суму 226795 грн., за 2014 рік на суму 4996001 грн. Вказані витрати сформовано внаслідок віднесення до їх числа сум сплачених за послуги зберігання зерна за договорами зберігання укладеними з: ПАТ «Чотирбоцьке хлібоприймальне підприємство» №30-К/3Б/2013 від 27.12.2013; ТОВ «Волинь-Зерно-Продукт» №325 від 20.12.2013; ТОВ «ІФК «Євроінвестбуд» №644 від 25.12.2013, №642 від 19.12.2013; ТОВ «Агро ХХІ» №1627 від 19.12.2013; №644 від 25.12.2013, №642 від 19.12.2013.

Зі змісту вказаних договорів та актів здачі-приймання робіт, укладених на їх виконання вбачається, що Позивачу надавались виключно послуги зберігання зерна. Водночас, послуги доробки зерна не були предметом відносин між позивачем та його контрагентом.

Посилання представника відповідача на норми Технічного регламенту зернового складу, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики від 15.06.2004 №228, в обґрунтування неможливості надання послуг зберігання без доробки зерна є безпідставними, оскільки саме вказаним нормативно правовим актом, п 6.1.2. встановлено, що зберігання зерна - це комплекс заходів, що включають приймання, доробку, зберігання та відвантаження зерна. Отже, доробка зерна це окрема послуга, яка надається зберігачем зерна, в свою чергу вказана послуга не включається в послугу зберігання зерна. Також варто зауважити, що згаданий Технічний регламент містить окремі пункти, які стосуються зберігання зерна (п.6.5) та доробки зерна (п. 6.10.).

Крім цього, в судовому засідані досліджені листи ТОВ «Агро ХХІ» №Аі-1088а-11-13 від 01.11.2013 та ТОВ «ІФК «Євроінвестбуд» №Єі-450а-11-13 від 01.11.2013, які містять тарифи зернових складів на певні види послуг, серед яких є послуги зберігання зерна. При цьому, тарифи на зберігання зерна вказані в даних листах відповідають ціні послуг, вказаних в актах здачі приймання робіт (наданих послуг).

Відповідно до пункту 138.4 статті ПК України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно правилами ведення бухгалтерського обліку (пункт 138.5 статті 138 ПК України). Відповідно до регістрів бухгалтерського обліку, витрати на зберігання (навантаження) зернових культур товариством було фактично понесено в 2013 в 2014 році, що відображено в бухгалтерському обліку на рахунку Д-т 93 «Витрати на збут».

Відповідно до пункту 138.6 статті 138 ПК України собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Тобто, до витрат, що формують собівартість придбаного та реалізованого зерна (в розглядуваному випадку), належать витрати, пов'язані з доведенням його до стану, придатного для продажу, покращенням якісних характеристик продукту та, як наслідок, збільшенням його вартості.

В свою чергу, до витрат на збут згідно з підпунктом 138.10.3 пункту 138.10 статті 138 ПК України належать витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг: а) витрати на пакувальні матеріали для затарювання товарів на складах готової продукції; б) витрати на ремонт тари; в) оплата праці та комісійні винагороди продавцям, торговим агентам та працівникам підрозділів, що забезпечують збут; г) витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг), на передпродажну підготовку товарів; ґ) витрати на відрядження працівників, зайнятих збутом; д) витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, пов'язаних зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (оперативна оренда, страхування, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, охорона); є) витрати на транспортування, перевалку і страхування товарів, транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів) відповідно до умов договору (базису) поставки; є) витрати на гарантійний ремонт і гарантійне обслуговування; ж) витрати на транспортування готової продукції (товарів) між складами підрозділів підприємства; з) інші витрати, пов'язані зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Таким чином, відображенні в акті перевірки на арк.7 твердження відповідача про те, що згідно наданих до перевірки документів вбачається, що при зберіганні зернових культур зберігачі здійснюють з зерновими культурами технологічні операції, що змінюють якісні характеристики зерна, спростовуються актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) (т.1 а.с.69-78, 87-91, 196-201). Відповідно до актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) по вказаних господарських операціях, предметом наданих послуг були: послуги зберігання кукурудзи, послуги навантаження кукурудзи, послуги зважування вагонів кукурудзи, подача/забір вагонів кукурудзи, видача складських квитанцій.

Тобто характер наданих товариству послуг жодним чином не передбачає покращення якісних характеристик зерна та як наслідок збільшення його вартості.

Таким чином, хоча витрати на зберігання товару окремо не вказані в жодному абзаці підпункту 138.10.3 пункту 138.10 статті 138 ПК України, ці витрати за своєю природою (зберігання готової продукції, що підлягає реалізації) належать до інших витрат, пов'язаних зі збутом товарів (абзац «з» підпункту 138.10.3 пункту 138.10 статті 138 ПК України).

Судом встановлено, що витрати на навантаження та відвантаження продукції також включаються до складу витрат на збут як такі, що пов'язані з транспортуванням готового товару.

Зазначені витрати жодним чином не пов'язані з доведенням товару до стану, придатного для продажу, або з покращенням його якісних характеристик, у зв'язку з чим відсутні підстави для віднесення таких витрат до витрат, що формують собівартість реалізованих товарів.

Аналогічна позиція стосовно застосування вказаних положень ПК України в ідентичних правовідносинах відображена також в постанові Вищого адміністративного суду України від 18 червня 2015 року по справі №2а-17637/12/2670 (в касаційній інстанції К/800/31072/13).

Розділом 3.1.2. Акта перевірки встановлено порушення позивачем пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України, зокрема зазначено про відсутність первинних документів, що підтверджують правомірність формування витрат при взаємовідносинах з ТОВ «ТЕП Транско». Окрім цього, відповідачем вказано на відсутність звязку витрат позивача з власною господарською діяльністю.

Судом встановлено, що між ТОВ «РНЗ (Євронасіння)» та ТОВ «ТЕП Транско» 20.12.2013 укладено договір на транспортно експедиторське обслуговування №ТЭО-20/12-13 (далі Договір) (т.1 а.с.135-139).

Відповідно до п.1.1. Договору виконавець приймає на себе обовязок за дорученням Замовника організувати доставку вантажу залізничним транспортом на території України та/або на експорт та здійснити необхідні розрахунки з перевізниками, інспекціями, регіональними митницями, брокерськими та іншими організаціями, причетними до доставки вантажів.

ТОВ «ТЕП Транско» надано послуги ТОВ «РНЗ (Євронасіння)», що підтверджується відповідними актами виконання робіт (надання послуг). Крім цього, ТОВ «ТЕП Транско» надало ТОВ «РНЗ (Євронасіння)» акти № 2/А від 14.03.2014 та № 7/А від 31.03.2014 на оплату (компенсацію) витрат залізничного тарифу, понесених Виконавцем в сумі 277480,8 грн. у т.ч. ПДВ 46246,8 грн. (т.1 а.с.140,142).

На підставі вказаних вище первинних бухгалтерських документів, ТОВ «РНЗ (Євронасіння)» віднесло до витрат відповідного періоду суму в розмірі 231234,00 грн., що відповідає нормам діючого на період існування правовідносин законодавства.

Відповідно до п 138.1. ст. 138 ПК України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

Згідно пп. 138.10.3. п. 138.10. ст. 138 ПК України, витрати на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг належать: а) витрати на пакувальні матеріали для затарювання товарів на складах готової продукції; б) витрати на ремонт тари; в) оплата праці та комісійні винагороди продавцям, торговим агентам та працівникам підрозділів, що забезпечують збут; г) витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг), на передпродажну підготовку товарів; ґ) витрати на відрядження працівників, зайнятих збутом; д) витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, пов'язаних зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (оперативна оренда, страхування, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, охорона); е) витрати на транспортування, перевалку і страхування товарів, транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів) відповідно до умов договору (базису) поставки; є) витрати на гарантійний ремонт і гарантійне обслуговування; ж) витрати на транспортування готової продукції (товарів) між складами підрозділів підприємства; з) інші витрати, пов'язані зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Відповідно до п. 138.2. ст. 138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. Згідно п. 138.5. ПК України, інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Таким чином, посилання відповідача на неможливість формування залізничного тарифу ТОВ «ТЕП Транско» є необґрунтованим, оскільки останнє не встановлювало залізничний тариф, а лише фіксувало у відповідних актах розмір тарифу попередньо сплаченого перевізнику з метою його компенсації позивачу, що в повному обсязі відповідає досягнутим між сторонами договору транспортного експедирування домовленостям.

Щодо відсутності взаємоповязаності наданих ТОВ «ТЕП Транско» послуг з господарською діяльністю позивача суд зазначає наступне.

Як зазначено представником позивача, одним з основних видів діяльності товариства є оптова торгівля зерном (КОД КВЕД 46.21.), а отже укладення договорів транспортного експедирування безпосередньо повязане з необхідністю реалізації господарських цілей позивача - здійснення оптової торгівлі зерном.

Щодо правомірності віднесення суми ПДВ в розмірі 21208,61,00 грн. при взаємовідносинах з ТОВ «ТЕП Транско» до складу податкового кредиту травня 2014 року, судом встановлено наступне.

ТОВ «РНЗ (Євронасіння)» на виконання умов договору №ТЭО-20/12-13 від 20.12.2013 підписало з ТОВ «ТЕП Транско» акти на оплату (компенсацію) витрат залізничного тарифу, понесених виконавцем (т.1 а.с.140,142).

В ОСОБА_4 перевірки відповідач зробив висновок про безпідставність формування податкового кредиту в сумі 46246,8 грн. в звязку з порушенням товариством п.198.1, п. 198.2, п.198.3, абз. 1 п. 198.6 ст. 198 ПК України, а саме відсутністю документів, що дають право на формування податкового кредиту.

В травні 2014 року товариством віднесено до складу податкового кредиту суму ПДВ в розмірі 21208,61 грн на підставі податкової накладної №194 від 31.03.2014 (т.1 а.с.141).

Відповідно до вимог пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу. Пунктом 198.2 статті 198 ПК України вказано, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За змістом пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до вимог пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи-продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Таким чином, отримана позивачем від постачальника послуг податкова накладна №194 від 31.03.2014 відповідає вимогам законодавства та дає право платнику податків на формування податкового кредиту на відповідні суми.

Щодо посилання відповідача на неможливість формування податкового кредиту по взаємовідносинам з ТОВ «ТЕП Транско» в частині відшкодування залізничного тарифу в звязку з тим, що залізничний тариф не може встановлюватись вказаним субєктом господарювання то суд зазначає, що такі висновки не відповідають нормам податкового законодавства, враховуючи наступне.

Згідно з частинами першою, другою статті 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником.

Таким чином, законодавець, визначаючи предмет договору експедирування, передбачає, що експедитор може фактично виконати послуги, пов'язані з перевезенням вантажу, або лише визначити, узгодити та проконтролювати виконання заходів, спрямованих на вирішення передбачених договором завдань. Діяльність експедитора має подвійну природу, позаяк він діє і як посередник, і як безпосередній надавач послуг з організації перевезення.

У той же час, хоча договір транспортного експедирування може включати окремі елементи договору доручення або договору комісії, його правова конструкція не є тотожною цим договорам, у зв'язку з цим чинним законодавством передбачено окреме правове регулювання правовідносин за договором експедирування. Надання комплексу послуг замовнику виконавцем, в тому числі залучення послуг перевізників передбачено умовами договору № ТЭО-20/12-13 від 20.12.2013. Таким чином, усі послуги отримані в межах договору транспортного експедирування підлягають оподаткуванню ПДВ та дають право на формування податкового кредиту, згідно п.198.3 ст.198 ПК України.

Крім цього, відповідно до узагальнюючої податкової консультації щодо порядку оподаткування податком на додану вартість транспортно-експедиторської діяльності, затвердженої наказом ДПС України від 06.07.2012 №610, базою оподаткування ПДВ у експедитора є вартість наданих транспортно-експедиторських послуг (винагорода експедитора) та вартість послуг з перевезення, за умови, що перевізник є платником ПДВ. Якщо перевізник не є платником ПДВ, то вартість наданих таким перевізником послуг не збільшує базу оподаткування ПДВ у експедитора при наданні транспортно-експедиторських послуг замовнику.

Враховуючи, що перевізник ДП «Укрзалізниця» є платником ПДВ, то ТОВ «ТЕП Транско» зобовязано збільшити базу оподаткування вказаним податком в разі залучення послуг залізничного перевезення при наданні послуг замовнику. В свою чергу, замовник має право формування податкового кредиту отриманого від виконавця договору транспортного експедирування в частині компенсації послуг перевізника.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 72 цього Кодексу.

У відповідності до п.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, суд, при вирішенні даного спору з огляду на встановлені судом обставини, враховуючи зміст ч.3 ст.2 КАС України дійшов висновку про недоведеність відповідачем законності оскаржуваних рішень, а відтак позов підлягає до задоволення, а спірні податкові повідомлення-рішення скасуванню.

Згідно з частиною 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, сплачена позивачем сума судового збору у розмірі 29794,00 грн. згідно квитанції від 31.05.2016 №1153D315DA підлягає присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-субєкта владних повноважень.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області №, № та № від 23.12.2015.

Присудити на користь позивача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Рівненський насіннєвий завод (Євронасіння)» за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Державної податкової інспекції в м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області судовий збір у розмірі 29794,00 грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Сало А.Б.