Справа № 823/508/16
Суддя: Кривенда О.В.
Дата ухвалення: 2016-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

20 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

судді-доповідачаКривенди О.В.,
суддів:Прокопенка О.Б., Самсіна І.Л., -

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України судового рішення в адміністративній справі за його позовом до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, третя особа - ОСОБА_5, про визнання протиправним та скасування наказу,

в с т а н о в и л а:

Черкаський окружний адміністративний суд постановою від 14 червня 2016 року, яку залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2016 року, в задоволенні позовних вимог відмовив.

Вищий адміністративний суд України ухвалою 8 листопада 2016 року ці судові рішення залишив без змін.

Не погоджуючись із цією ухвалою, ОСОБА_4 звернувся із заявою про її перегляд Верховним Судом України з підстав, передбачених пунктами 1, 5 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

У заяві ОСОБА_4 посилається на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На обґрунтування заяви додано копії ухвал Вищого адміністративного суду України від 10 листопада 2015 року, 12 квітня 2016 року, які, на думку заявника, підтверджують неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм права, та постанов Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року, 26 січня і 26 жовтня 2016 року - на підтвердження невідповідності оскаржуваного судового рішення викладеному у цих постановах висновку.

Проведений аналіз зазначених судових рішень не дає підстав вважати, що судом касаційної інстанції неоднаково застосовані одні й ті ж самі норми матеріального права у подібних правовідносинах, чи оскаржуване судове рішення суперечить викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам, оскільки спори у цих справах вирішувалися за різних фактичних обставин, що й зумовило прийняття різних за змістом судових рішень.

Так, в оскаржуваному судовому рішенні Вищий адміністративний суд України погодився із висновками судів попередніх інстанцій, що оспорюваний наказ не зачіпає прав позивача, а отримання особою дозволу на розробку проекту землеустрою щодо земельної ділянки не гарантує прийняття позитивного рішення про надання такої земельної ділянки у власність або у користування саме цій особі. Крім того, чинним законодавством України не обмежено право інших осіб звернутися до компетентного органу з відповідною заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо земельної ділянки дозвіл по якій вже надано, проте матеріали справи не містять доказів звернення позивача з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо зазначеної земельної ділянки.

Судами також враховано, що термін дії наданого третій особі дозволу на розробку проекту землеустрою щодо земельної ділянки складає один рік і на момент звернення позивача до суду із даним позовом наказ вичерпав свою дію.

Водночас у справах, копії судових рішень в яких додано до заяви, суди розв'язували спори за інших обставин.

Так в ухвалі від 10 листопада 2015 року (К/800/31722/13) Вищий адміністративний суд України дійшов висновку, що справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки у разі прийняття органом місцевого самоврядування (як суб'єктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладання договору оренди), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

В ухвалі від 12 квітня 2016 року (К/800/9868/16) Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини п'ятої статті 214 КАС, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи. Щодо застосування статті 6 Конвенції у цьому рішенні не йдеться.

Предметом оскарження в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року № 21-493а14 було рішення міської ради про передачу земельної ділянки в оренду і в цій справі суд вказав, що рада як власник землі є вільною у виборі суб'єкта щодо надання йому права оренди земельної ділянки в порядку, встановленому законом, при цьому вона не здійснювала владних управлінських функцій, а тому суд визнав, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, не може бути розглянуто за правилами КАС.

У постанові Верховного Суду України від 26 січня 2016 року № 21-5523а15 спір стосувався правомірності залишення в землях запасу міста спірної земельної ділянки, що є смугою відведення земель залізничного транспорту, і суд визнав помилковість вирішення його в порядку адміністративного судочинства, оскільки у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про залишення у землях запасу міста оспорюваної земельної ділянки подальше оспорювання права на користування такою земельною ділянкою має вирішуватися у порядку господарської юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

У постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року № 21-1638а16 міститься аналогічний висновок, оскільки спір виник щодо скасування рішення сільської ради про передачу у власність земельної ділянки та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

Зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи, перевірка правильності встановлення яких не належить до компетенції Верховного Суду України.

Зазначене дає підстави для висновку про необґрунтованість поданої заяви.

Враховуючи викладене та керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», статтями 235-240 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Відмовити у допуску справи за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, третя особа - ОСОБА_5, про визнання протиправним та скасування наказу, за заявою про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 8 листопада 2016 року.

Суддя-доповідач О.В. Кривенда
Судді: О.Б. Прокопенко І.Л. Самсін