Справа № 729/678/16-а
Суддя: Бойко В. І.
Дата ухвалення: 2016-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 729/678/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2016 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області в складі: судді Бойко В.І.

при секретарі Шлапак Н.А.

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бобровиця адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 районної ради про визнання нечинним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

Позивач у позовній заяві до суду та уточнюючи свої вимоги в судовому засіданні просить визнати нечинним та скасувати рішення ОСОБА_5 районної ради № 41-04 від 21 квітня 2016 року (четверта сесія сьомого скликання) «Про затвердження змін до комплексної районної програми соціального захисту окремих категорій громадян щодо порядку проведення розрахунку компенсаційних виплат за пільговий проїзд автомобільним транспортом, послуги звязку та інші пільги, передбачені законодавством на 2016 рік» в частині введення талонів для проїзду в громадському пасажирському транспорті міського та міжрайонного сполучення пільгових категорій громадян, а саме учасників бойових дій та дітей з багатодітних сімей . Крім того просить стягнути з ОСОБА_5 районної ради на його користь кошти за нанесену йому моральну шкоду протиправним рішенням ОСОБА_5 районної ради в сумі 25 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 21 квітня 2016 року на четвертій сесії сьомого скликання сесії ОСОБА_5 районної ради було прийнято зміни до комплексної районної програми соціального захисту окремих категорій громадян щодо порядку проведення розрахунку компенсацій виплат за пільговий проїзд автомобільним транспортом, послуги звязку та інші пільги, передбачені законодавством, на 2016 рік. Згідно вказаної програми, на території м. Бобровиця та Бобровицького району перевезення пільгових пасажирів з 01.05.2016 повинно здійснюватись перевізниками при наявності талонів.

Застосування листів талонів на право одержання пільгових проїзних документів, як документів, на підставі яких надається право на пільговий проїзд ветеранів війни та іншим особам, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», цим законодавством не передбачено, адже це є обмеженням використання права на пільговий проїзд. Договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування вважається укладеним для осіб, які користуються правом пільгового проїзду з моменту посадки в автобус. Документами для пільгового проїзду є посвідчення особи встановленого зразка.

Крім того, районні ради не наділені повноваженнями щодо забезпечення організації пасажирських перевезень.

11.05.2016 він звернувся до ОСОБА_5 районної ради з листом в якому просив скасувати рішення четвертої сесії сьомого скликання ОСОБА_5 районної ради № 41-04 від 21.04.2016 та приведення його у відповідність до чинного законодавства з питання, що стосується введення талонів на безоплатний проїзд в міському транспорті з розрахунком 20 талонів на місяць для однієї особи, однак йому було відмовлено. Він працює в м. Києві і змушений виїжджати кожен день, крім неділі, інколи суботи, тобто має право користуватись безоплатним проїздом тільки 10 днів (проїзд за один день на залізничний вокзал м. Бобровиця та в зворотному напрямку - 2 талони).

Крім цього, він постійно відчуває стурбованість та тривогу відносно даної ситуації, що склалась у звязку з прийняттям вищевказаного рішення, відчуває постійне психічне напруження, глибоке відчуття несправедливості та вважає, що його здоровю завдано значну шкоду протиправними діями рішенням ОСОБА_5 районної ради № 41-04 відповідно подальшими негативними наслідками.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, а також вказав, що безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Будь-які обмеження пільгових перевезень, прийняті місцевими органами виконавчої влади та місцевого самоврядування, є порушенням чинного законодавства. Особи, які користуються пільгами згідно чинного законодавства, мають право на пільговий проїзд незалежно від місця реєстрації та проживання. Виплата компенсації за пільговий проїзд проводиться управлінням праці та соціального захисту населення. Щорічно у Державному бюджеті України передбачається субвенція з державного бюджету місцевим бюджетам, за рахунок якої здійснюється компенсаційні виплати транспортникам за пільгові перевезення окремими категорій громадян за соціальною ознакою районна рада повинна кожен рік звертатися до Управління соціального захисту населення та надавати відповідні розрахунки, погоджені згідно договорів з перевізниками, про отримання коштів для компенсації затрат на перевезення пільгових категорій громадян в міському транспорті. Для цієї мети існує методика нарахування та здійснення компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян міським автотранспортом за рахунок субвенцій з державного бюджету. Оскаржуване рішення обмежує реалізацію права на соціальний захист, а саме права на пільговий проїзд у міському транспорті осіб, які належать до пільгових категорій громадян і яким це право надано державою, що порушує вимоги міжнародних та національних нормативно - правових актів, прийняте з мотивів недостатності фінансових ресурсів не на законодавчому, а на місцевому рівні, що прямо заборонено міжнародними та національними нормативно правовими актами.

Не зважаючи на це, районна рада в порушення ряду законів, в тому числі основного закону Конституції України винесла рішення, яке поставила вище законодавства України, перебрала на себе функції законодавчого органу. Дане рішення суттєво порушує його права, передбачені ч. 1 ст. 46 Конституції України та ст. 12 ЗУ « Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та обмежує його права та пільги як учасника бойових дій.

Просить також стягнути з відповідача завдану йому прийнятим протиправним рішенням моральну шкоду, яку він оцінив в 25 000 гривень. Він неодноразово потрапляв в конфліктні ситуації, пов'язані з безкоштовним проїздом, чув агресинвні висловлювання водіїв автобусів з цього приводу. У зв'язку з прийняттям протиправного рішення, він постійно відчуває стурбованість та психічне напруження, глибоке відчуття несправедливості та вважає, що його здоров'ю завдано значну шкоду. Тому він вимушений був звернутися до лікаря та на даний час знаходиться на на обліку з діагнозом гіпертонічна хвороба, постійно проходить амбулаторне лікування, а під час загострення проходить стаціонарне лікування 1-3 рази на рік.

Представники відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що 15.12.2016 на пленарному засіданні сесії ОСОБА_5 районної ради рішенням № 34-07 були скасовані рішення районної ради № 41- 04 від 21.04.2016 року, № 4-05 від 07.07.2016 року, № 28-05 від 28.07.2016 року та 19-06 від 20.10.2016 року.

Відповідно до п.9. ст. 59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» Рішення ради з питань, віднесених до власної компетенції ради, можуть бути скасовані відповідною радою.

Тобто станом на день слухання даної справи позовна вимога позивача про визнання нечинним та скасування рішення ОСОБА_5 районної ради № 41-04 від 21.04.2016 (четверта сесія сьомого скликання) в частині введення талонів для проїзду в громадському пасажирському транспорті міського та міжрайонного сполучення пільгових категорій громадян, а саме учасників бойових дій та дітей з багатодітних сімей не підлягає задоволенню оскільки дане рішення було скасоване ОСОБА_5 районною радою, а отже відсутня підстава для задоволення даної вимоги.

Щодо вимог про моральну шкоду вважають за необхідне врахувати слідуюче.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

У позовній заяві позивача взагалі не надано жодного розрахунку, яким чином ним було визначено розмір моральної шкоди саме в 25000,00 грн. з яких міркувань підлягає стягненню саме дана сума. Більш того позивачем не надано жодного доказу який би підтвердив факт заподіяння йому моральної шкоди. У звязку з цим вважають, що дана вимога є недоведеною. Окрім цього, позивачем не обґрунтовано та не надано жодних доказів того, що йому завдано моральну шкоду, в чому проявились наслідки такої шкоди, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача, а отже у такому разі відсутні передбачені законом підстави для стягнення компенсації за моральну шкоду.

Крім того, вважають, що моральна шкода не може бути стягнена з ОСОБА_5 районної ради ще й тому, що районна рада не є належним відповідачем по даній вимозі виходячи з наступного.

Розробником Комплексної районної програми соціального захисту окремих категорій громадян щодо порядку розрахунку компенсаційних виплат за пільговий проїзд автомобільним транспортам, послуги звязку та інші пільги, передбачені законодавством на 2016 рік є управління праці та соціального захисту ОСОБА_5 районної державної адміністрації, яка в свою чергу подає на розгляд пленарного засідання сесії ОСОБА_5 райради дану програму для її подальшого затвердження.

Даною програмою передбачено порядок проведення розрахунку компенсаційних виплат за пільговий проїзд автомобільним транспортом та інші пільги.

Здійснення розрахунку відбувається за рахунок затвердженого районного бюджету. Розпорядником коштів даних бюджетів відповідно до П.7 ст. 39 ЗУ «Про місцеві державні адміністрації» є місцева державна адміністрація в особі голови адміністрації.

Відповідно до ст. 1 та ст. 10 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами, не є розпорядником бюджетних коштів та не мають власного бюджету.

Статтею 43 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» визначені повноваженїія районної ради серед яких відсутнє будь-яке розпорядження бюджетними коштами окрім тих, що виділяються на утримання виконавчого апарату районної ради.

Пунктом 16 вищевказаної статті Закону визначено лише затвердження програм соціально-економічного та культурного розвитку відповідно району, області, цільових програм з інших питань виключно на пленарних засіданнях районної ради.

Виходячи з вищевикладеного, районна рада не є ні розробником програми в цілому ні розпорядником коштів по даній програмі, а здійснює лише її затвердження для можливості подальшого проведення розрахунків розпорядником коштів по даній програмі.

Беручи до уваги, що рішення про затвердження приймалось колегіальним органом - депутатами районної ради, шляхом голосування за запропоновану та подану ОСОБА_5 районною державною адміністрацією на розгляд і затвердження Програму, ОСОБА_5 районна рада не може бути належним відповідачем щодо стягнення моральної шкоди.

Пунктом 10 вищезгаданої Постанови ПВСУ передбачено, що обовязок відшкодування моральної шкоди покладається на винних осіб, які заподіяли таку шкоду.

Керуючись нормами законодавства, що були використані під час надання даних заперечень, представники вважають, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Вислухавши сторони, допитавши свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які показали, що вони дійсно мали певні незручності щодо проїзду в громадському транспорті, пов'язані з проїздом по таланах, як пільговики, а також дослідивши матеріали справи, оцінюючи наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і обєктивному дослідженні, та керуючись законом, суд приходить до наступного.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права, свободи людини і громадянина захищаються судом.

Частиною 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У відповідності до ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З вимог ч. 3 ст. 2 КАС України вбачається, що у справах щодо оскарження рішень субєктів владних повноважень суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування, посадові особи органів місцевого самоврядування зобов'язані діяти тільки на підставі та в межах своєї компетенції.

Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування в Україні.

У відповідності до п. 12 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів міських рад належать залучення на договірних засадах підприємств, установ та організацій, що не належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, до участі в обслуговуванні населення засобами транспорту і зв'язку.

У судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_5 районною радою прийняте рішення № 41-04 від 21 квітня 2016 року (четверта сесія сьомого скликання) «Про затвердження змін до комплексної районної програми соціального захисту окремих категорій громадян щодо порядку проведення розрахунку компенсаційних виплат за пільговий проїзд автомобільним транспортом, послуги звязку та інші пільги, передбачені законодавством на 2016 рік», у даних змінах містяться положення щодо введення талонів на безоплатний проїзд в пасажирському транспорті загального користування як на території м. Бобровиця, так на міжрайонному та внутрішньорайонному сполученні для учасників бойових дій, інвалідів війни, батьків загиблих військовослужбовців, постраждалих внаслідок аварії ЧАЕС 1 та 2 катерогій 20 талонів на місяць на одну особу та для дітей з багатодітних сімей по 10 талонів на місяць (а.с. 9-12).

Відповідно до посвідчення, виданого УМВС України в Чернігівській області від 30 червня 2015 року, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій ( а.с. 1), а також його дочка ОСОБА_9 має право на пільги, передбачені законодавство для дітей з багатодітної сім'ї, що підтверджеється посвідченням ДБ № 055735 ( а.с. 8).

Таким чином, згідно ЗУ « Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивачу надано право на пільговий проїзд на внутрішньо міських автобусних маршрутах загального користування та його дочці ОСОБА_9 відповідно до ст. 13 Закону України " про охорону дитинства ", як дитині з багатодітної сім"ї.

Позивач, не погодившись із оскаржуваним рішенням, 11.05.2016 звернувся до ОСОБА_5 районної ради з проханням скасувати рішення, оскільки воно на його думку суперечить законодавству України, обмежує його права і тому є незаконним ( а.с. 13).

Із відповіді, наданої позивачу ОСОБА_5 районною радою, вбачається, що на 2016 рік у держбюджеті на відшкодування за пільгові перевезення не передбачено жодних коштів, тому з метою врегулювання механізму та проведення розрахунку компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремим категоріям громадян, який підлягає відшкодуванню за рахунок районного бюджету, Бобровицьуою районною радою було прийнято рішення про відшкодування перевезення пільговиків ( а.с. 14).

Відповідно до рішення ОСОБА_5 районної ради від 15 грудня 2016 року № 34-07 оскаржуване рішення скасовано в частині введення талонів для проїзду в громадському пасажирському транспорті міського та міжрайонного сполучення пільгових категорій громадян, а саме учасників бойових дій та дітей з багатодітних сімей .

Враховуючи ту обставину, що на час винесення рішення суду, оскаржуване рішення ОСОБА_5 районної ради скасоване та втратило свою юридичну силу, не порушує права позивача, які надані йому 10 червня 2015 року згідно Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в частині введення талонів на проїзд як учснику бойових дій та дітей з багатодітних сімей, підстав, передбачених законом, визнавать його нечинним та таким, що суперечить чинному законодавству та скасовувати немає на те законних підстав. Тому суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання нечинним, скасування та такого що суперечить чинному законодавству рішення ОСОБА_5 районної ради № 41-04 від 21.04.2016 "Про затвердження змін до комплексної районної програми соціального захисту окремих категорій громадян щодо порядку проведення розрахунку компенсаційних виплат за пільговий проїзд автомобільним транспортом, послуги звязку та інші пільги, передбачені законодавством на 2016 рік" в частині введення талонів для проїзду в громадському пасажирському транспорті міського та міжрайонного сполучення пільгових категорій громадян, а саме учасників бойових дій та дітей з багатодітних сімей слід відмовити .

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно пункту 5 зазначеної Постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З метою з'ясування наявності підстав для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити наступні елементи: вину відповідача, наявність моральної шкоди та причинно-наслідковий зв'язок між незаконними діями відповідача та завданою моральною шкодою.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Позивач не надав жодного доказу, не навів будь-яких обставин та не довів, що існує причинно-наслідковий зв'язок між моральними стражданнями та діями відповідача, не доведено, що саме дії відповідача призвели до погіршення його стану здоров'я і в зв'язку з чим він змушений був звернутися до лікаря, а також ним не доведено заподіяння моральних страждань відповідачем саме в розмірі 25 000 гривень.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 районної ради про визнання нечинним та скасування, як такого, що суперечить чинному законодавству України, рішення ОСОБА_5 районної ради № 41-04 від 21.04.2016 "Про затвердження змін до комплексної районної програми соціального захисту окремих категорій громадян щодо порядку проведення розрахунку компенсаційних виплат за пільговий проїзд автомобільним транспортом, послуги звязку та інші пільги, передбачені законодавством на 2016 рік" в частині введення талонів для проїзду в громадському пасажирському транспорті міського та міжрайонного сполучення пільгових категорій громадян, а саме учасників бойових дій та дітей з багатодітних сімей та стягнення 25 000 гривень в рахунок відшкодуваня моральної шкоди відмовити.

Керуючись ст. ст. 9, 10, 11, 14, 17, 18, 159-163, 167 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 районної ради про визнання нечинним та скасування, як такого, що суперечить чинному законодавству України, рішення ОСОБА_5 районної ради № 41-04 від 21.04.2016 "Про затвердження змін до комплексної районної програми соціального захисту окремих категорій громадян щодо порядку проведення розрахунку компенсаційних виплат за пільговий проїзд автомобільним транспортом, послуги звязку та інші пільги, передбачені законодавством на 2016 рік" в частині введення талонів для проїзду в громадському пасажирському транспорті міського та міжрайонного сполучення пільгових категорій громадян, а саме учасників бойових дій та дітей з багатодітних сімей та стягнення 25 000 гривень в рахунок відшкодуваня моральної шкоди відмовити.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня проголошення через Бобровицький районний суд. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя В.І. Бойко