Справа № 754/14994/16-а
Суддя: Клочко І. В.
Дата ухвалення: 2016-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/761/16
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 грудня 2016 року Суддя Деснянського районного суду м. Києва Клочко І.В., розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об?єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій неправомірними та зобов?язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Лівобережного об?єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - ЛОУПФУ в м. Києві) про визнання дій неправомірними та зобов?язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивує наступним.

Позивач перебуває на обліку в ЛОУПФУ в м. Києві, з 04.05.2010 року їй було призначено пенсію за віком на підставі ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 року.

На підставі ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015 року, починаючи з 01.04.2015 року, виплату пенсії позивачу було припинено, у зв'язку з тим, що остання працює на посаді судді.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213 від 02.03.2015 року, у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх видів пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Позивач вважає, що, починаючи з 01.06.2015 року на неї не поширюються встановлені ч.1 ст. 47 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (зі змінами, внесеними ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213) обмеження щодо виплати пенсії, оскільки робота на займаній позивачем посаді не дає права на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених спеціальними законами. На даний час особам, які працюють на посадах, визначених вищезазначеними спеціальними законами, пенсія призначається відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Отже, відсутні правові підстави для невиплати пенсії за віком позивачу з 01.06.2015 року.

08.07.2016 року позивач звернулась до відповідача із заявою про поновлення виплати їй пенсії за віком з 01.06.2015 року. Однак, листом ЛОУПФУ в м. Києві №9846/14/К-798 від 12.08.2016 року їй було відмовлено, з посиланням на абз. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Позивач вважає відмову відповідача у поновленні виплати пенсії за віком з 01.06.2015 року неправомірною, а тому вимушена була звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

20.12.2016 року до суду надійшли заперечення сторони відповідача щодо позовних вимог ОСОБА_1, відповідно до яких ЛОУПФУ в м. Києві через представника просить залишити адміністративний позов без розгляду, посилаючись на наступне.

Позивач перебуває на обліку в ЛОУПФУ в м. Києві, їй було призначено пенсію за віком відповідно до ЗУ «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування». Пенсійні виплати було зупинено у зв?язку з роботою на посаді державного службовця.

Відповідно до вимог адміністративного позову, позивач просить визнати дії відповідача неправомірними та зобов?язати вчинити певні дії, починаючи з 01.06.2015 року.

Відповідач через представника вважає, що позивачем було пропущено строки звернення до адміністративного суду, встановлені ст. 99 КАС України, оскільки в даному випадку перебіг строку позовної давності (звернення до ЛОУПФУ в м. Києві) необхідно обчислювати з дня, коли позивач отримала відповідь відповідача та визначила для себе, що її права порушені. Тобто, правовідносини між позивачем та відповідачем виникли з моменту отримання листа №9846/14/К-798 від 12.08.2016 року, а не з 01.06.2015 року.

Крім того, відповідач через представника зазначає, що правові підстави для поновлення виплати пенсії позивачу відсутні, оскільки, відповідно до п. 5 Прикінцевих положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213 від 02.03.2015 року, у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх видів пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України, а тому з 01.06.2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених вищезазначеними законами, не призначаються, а раніше призначені не перераховуються.

Відповідно до розділу ІІІ «Прикінцеві положення» ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213 від 02.03.2015 року, у період роботи (крімінвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п. 1 ст. 10 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», пенсія, призначена відповідно до цієї статті, не виплачується, а тому відповідач вважає, що з його боку відсутні неправомірні дії.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України, скорочене провадження застосовується в адміністративних справах про оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат.

Згідно з п. 4. ч. 1 ст. 183-2 КАС України, суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. За результатами розгляду справи у скороченому провадженні суддя, оцінивши повідомлені позивачем, відповідачем обставини, за наявності достатніх підстав приймає законне та обґрунтоване судове рішення.

Дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обгрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працює на посаді судді та перебуває на обліку в ЛОУПФУ в м. Києві. 04.05.2010 року позивачу було призначено пенсію за віком, відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

З 01.04.2015 року виплата пенсії позивачу була припинена на підставі ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII.

08.07.2016 року позивач звернулась до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії за віком з 01.06.2015 року.

Листом ЛОУПФУ в м. Києві №9846/14/К-798 від 12.08.2016 року позивачу було відмовлено у поновленні виплати пенсії з 01.06.2015 року.

Згідно ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч.1 ст. 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Стаття 22 Загальної декларації прав людини проголошує, що кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення і на здійснення необхідних для підтримання її гідності і для вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Згідно ЗУ «Про пенсійне забезпечення», громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком.

Пунктом 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213 передбачено, що у разі неприйняття до 01.06.2015 року Закону щодо призначення пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 скасовує норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України. З 01.06.2015 року в порядку та на умовах, визначених вищевикладеними законами, призначення та перерахунок пенсії не здійснюється.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року та абз. 2 ч. 1 ст. 141 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п. 1 ст. 10 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року не виплачуються.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 № 4-рп/2016 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої статті 141 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» та положень п. 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці) положення абз. 2 ч. 5 ст. 141 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VІ від 07.07.2010 року, згідно з яким особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п. 1 ст. 10 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про прокуратуру», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються, визнано таким, що не відповідає Конституції України.

Також, відповідно до вищевказаного Рішення, не підлягає застосуванню положення п. 5 розділу III «Прикінцеві положення» ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII в частині скасування з 01.06.2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до ЗУ «Про судоустрій і статус суддів».

Рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними.

Аналогічний спір в подібних правовідносинах був розглянутий Європейським Судом з прав людини у справі «Фабіан проти Угорщини». Заявник ОСОБА_2 - громадянин Угорщини, який після виходу на пенсію працював на посаді державного службовця, скаржився на те, що йому призупинили виплату пенсії на час працевлаштування у період після його виходу на пенсію на підставі внесення поправки до законодавства про пенсії. Відповідно до цієї поправки, виплата пенсії за віком, чиї бенефіціари одночасно обіймають визначені посади у державному секторі, буде призупинена на термін їх зайнятості. Це обмеження не стосується тих, хто під час отримання пенсії за віком, працює у приватному секторі. Це стало невиправданим і дискримінаційним втручанням у його права власності.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 15.12.2015 року у справі «Фабіан проти Угорщини» констатував, що різне трактування пенсіонерів, що працюють в державному і приватному секторах, з однієї сторони, і між різними категоріями державних службовців, з іншої сторони, щодо права на продовження отримання пенсії за віком, де заявник став жертвою, не ґрунтується на будь-якому «об'єктивному і розумному виправданні», навіть беручи до уваги певну свободу розсуду, що надається договірним сторонам в цій сфері.

Згідно з ч. 2 ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 22 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно статей 22, 64 Конституції України право на пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян, встановлене законами України, є таким, що не підлягає звуженню та обмеженню.

Відповідно до ч. 3 ст. 162 КАС України, суд може прийняти постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, у сфері публічно-правових відносин з боку суб'єктів владних повноважень.

Проаналізувавши та оцінивши обставини справи в їх сукупності через призму вищенаведених правових норм, дотримуючись вимог Основного Закону, а також враховуючи рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 № 4-рп/2016 та рішення Європейського Суду з прав людини від 15.12.2015 року у справі «Фабіан проти Угорщини», суд приходить до висновку про те, що звуження та обмеження змісту й обсягу права на пенсійне забезпечення шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок по доказуванню правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Аналізуючи положення наведеної процесуальної норми, виходячи із суті позовних вимог, під час розгляду даної категорії справ відповідачу належить довести правомірність своїх дій або бездіяльності.

Суд критично оцінює твердження сторони відповідача, викладені у запереченнях на адміністративний позов та вважає, що ЛОУПФУ в м. Києві не доведено правомірність своїх дій, а саме відмови ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії за віком.

Оскільки право на виплату пенсії було поновлено 08.06.2016 року Рішенням Конституційного Суду України №4-рп/2016, яке є остаточним, набирає чинності з дня його ухвалення та має преюдиціальне значення, в тому числі щодо досліджуваних спірних правовідносин, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а саме, з 08.06.2016 року, а не з 01.06.2015 року, як зазначено в прохальній частині адміністративного позову.

Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі ч.1 ст. 94 КАС України, тобто витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем підлягають стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 5-12, 18, 71, 94, 99, 100, 104, 161-163, 183-2, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, Конституцією України, Загальною декларацією прав людини, Рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 № 4-рп/2016, з урахуванням Рішення Європейського Суду з прав людини від 15.12.2015 року у справі «Фабіан проти Угорщини», суд -

п о с т а н о в и в :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій неправомірними та зобов?язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії за віком.

Зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з 08 червня 2016 року.

Стягнути з Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий: