Справа № 545/3419/14-а
Суддя: Мороз В.Ф.
Дата ухвалення: 2016-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2016 року м. Київ К/800/40227/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючого: судді Мороза В.Ф.

Суддів: Донця О.Є.

Черпіцької Л.Т.

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 12 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Виконуючого обов'язки начальника відділу Держземагенства у Полтавському районі Полтавської області головний спеціаліст сектору землеустрою та ринку земель Шилов Ю.І., третя особа - Щербанівська сільська рада Полтавського району Полтавської області, за участі прокурора Полтавського району Полтавської області про визнання неправомірною та скасування відмови погодити проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернувся з позовом, в якому просив: скасувати відмову відповідача у наданні переліків обмежень у використанні земельних ділянок, які відводяться у власність та погодити викопіювання з планово-картографічних матеріалів та проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, що перебуває у власності позивача; зобов'язати Відділ Держземагентства у Полтавському районі Полтавської області надати перелік обмежень у використанні земельної ділянки, яка відводиться у власність, погодити викопіювання з планово-картографічних матеріалів, а також розглянути і погодити проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, що перебуває у власності позивача.

Постановою Полтавського районного суду Полтавської області від 19 серпня 2014 року позов задоволено. Скасовано відмову відділу Держземагенства у Полтавському районі Полтавської області у наданні переліків обмежень у використанні земельних ділянок, які відводяться у власність та погоджено викопіювання з планово-картографічних матеріалів та проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_2, яка знаходиться на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської в с. Розсошенці Полтавського району Полтавської області. Зобов'язано відділ Держземагентва у Полтавському районі Полтавської області надати перелік обмежень у використанні земельної ділянки, яка відводиться у власність, погодити викопіювання з планово-картографічних матеріалів, а також розглянути і погодити проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_2, яка знаходиться на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області в с. Розсошенці Полтавського району Полтавської області.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що чинне законодавство не містить заборони використання земельних ділянок, які перебувають у власності громадян для ведення особистого селянського господарства, для житлового будівництва, а власники земельних ділянок мають право на свій розсуд вільно розпоряджатися своєю власністю (земельною ділянкою), в тому числі і змінювати її цільове призначення.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 12 серпня 2015 року, рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову. Апеляційний суд, не погодившись з висновками суду першої інстанції, вказав на правомірність відмови відповідача.

Не погоджуючись з даним рішенням та посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_2 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку ЯЖ №506547 від 04 липня 2008 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 2,58га, що знаходиться в с. Розсошенці Полтавського району Полтавської області на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області. Цільове призначення вказаної земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства.

Маючи намір змінити цільове призначення власної земельної ділянки, ОСОБА_2 звернувся до проектної організації та замовив виготовлення відповідного проекту землеустрою.

В процесі здійснення своєї діяльності виконавець землевпорядних робіт отримав висновок Відділу містобудування та архітектури Полтавської районної державної адміністрації про відсутність заперечень та можливість розміщення на вказаній території житлових будинків. Також, позивачем було отримано Містобудівне обґрунтування щодо можливості зміни цільового призначення земельної ділянки для будівництва житлових будинків, висновок археологічної служби про відсутність перешкод у зміні цільового призначення земельної ділянки.

Листом №208 від 23 липня 2014 року виконавець робіт із землеустрою звернувся до Відділу Держземагентства у Полтавському районі Полтавської області про надання переліку обмежень у використанні земельних ділянок, які відводяться у власність, та погодити планово-картографічні матеріали, які є підставою для погодження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 та знаходиться в с. Розсошенці Полтавського району Полтавської області.

Листом №03-11/1851 від 31 липня 2014 року відділом Держземагентства у Полтавському районі Полтавської області відмовлено у наданні зазначених вище переліків та погодження планово-картографічних матеріалів, що унеможливлює подальше погодження проекту, із посиланням на те, що дана земельна ділянка в місцевому фонді по зберіганню технічної документації із землеустрою Відділу є земельною часткою (паєм), згідно проекту поділу земель на земельні частки (паї) в межах розпайованих земель колишнього КСП ім. Т.Г.Шевченка на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області. При цьому відповідач послався на п.15 Розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України із зазначенням про наявність мораторію на зміну цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян, для ведення особистого селянського господарства, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв).

Не погодившись з такими діями відповідача, ОСОБА_2 звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до ст. 20 Земельного кодексу України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Згідно із ст. 20 Земельного кодексу України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Відповідно до п. «а» ч. 3 ст. 22 Земельного кодексу України, землі сільськогосподарського призначення, зокрема, можуть передаватися у власність та надаватися у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Статтями 31, 33-37 цього Кодексу встановлений правовий режим видів використання сільськогосподарських земель.

Так, згідно зі ст. 33 ЗК України громадяни можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Використання земель особистого селянського господарства здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про особисте селянське господарство» особисте селянське господарство це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства.

Натомість, загальний правовий режим земель житлової та громадської забудови визначається статтями 31, 32 ЗК України, якими встановлено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування.

Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Різний правовий режим земель, що відводяться для ведення особистого селянського господарства (ведення товарного сільськогосподарського виробництва), та земель, що відводяться для житлової та громадської забудови, додатково підтверджується положеннями ст. 122 ЗК, якою встановлено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, які також обумовлені особливостями кожного виду використання земельної ділянки.

При цьому, абз. 2 ч. 5 ст. 20 ЗК України встановлює обов'язок власників використовувати землі зазначеної категорії виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу.

Отже, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки (частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами) сільськогосподарського призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню.

Стаття 1 Закону України «Про землеустрій» містить визначення поняття «цільове призначення земельної ділянки», згідно з яким це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Цільове призначення земельних ділянок, які надані громадянам, юридичним особам у власність чи постійне користування, зазначається в державних актах на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою. З цією метою до форми бланків зазначених державних актів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 2 квітня 2002 року № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» введена графа «цільове призначення».

Таким чином, цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку.

Враховуючи вищезазначене зміна цільового призначення повинна проводитися виключно у порядку, встановленому законом.

В постанові Верховного Суду України від 05 березня 2013 року у справі № 21-417а12 за позовом заступника прокурора Києво-Святошинського району Київської області до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визнання незаконними та скасування розпоряджень, зазначено, що зміна виду використання земельної ділянки в межах її цільового призначення можлива, але порядок вирішення цього питання не встановлений. Виходячи з вищевикладеного принципу щодо раціонального використання та охорони земель, суд вважає, що зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися у порядку, встановленому нормами Земельного кодексу України для зміни цього цільового призначення землі.

Земельний кодекс України передбачає зміну цільового призначення землі органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проект землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Згідно із ч. 3 ст. 20 Земельного кодексу України, зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за ініціативою власників.

Обов'язковою умовою дотримання встановленої процедури зміни цільового призначення земельної ділянки є складання або перепогодження (у випадку якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка, а не її частина) проекту відведення земельної ділянки з місцевими органами виконавчої влади (районним (міським) органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування й архітектури та охорони культурної спадщини), а також підлягає державній землевпорядній експертизі.

Отже, зміна виду цільового призначення (використання) земельної ділянки сільськогосподарського призначення, встановленого законодавством та конкретизованого уповноваженим органом державної влади у рішенні про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку, потребує обов'язкового дотримання механізму такої зміни.

З огляду на це суд апеляційної інстанції правомірно не погодився з посиланням місцевого суду на те, що законодавством не встановлено прямої заборони на здійснення житлового (багатоквартирного) будівництва для власних потреб на земельній ділянці, відведеній для особистого селянського господарства.

При цьому суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав на введений пунктом 15 розділу Х Перехідних положень ЗК України мораторій у тому числі на зміну цільового призначення (використання) земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), спростувавши доводи позивача про те, що такий мораторій не поширюється на земельні ділянки, які були сформовані внаслідок виділення в натурі земельного паю для ведення особистого селянського фермерського господарства, однак в подальшому набуті на підставі цивільно-правової угоди.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом апеляційної інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись 220, 220-1, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 12 серпня 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили через 5 днів після направлення його копії особам, які беруть участь у справі і може бути переглянуте Верховним Судом України з підстав передбачених ст.ст. 237-239 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: В.Ф. Мороз

О.Є. Донець

Л.Т. Черпіцька