Справа № 810/3906/16
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2016-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2016 року 810/3906/16

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Балаклицького А.І., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Києві адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" до Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, треті особи: ОСОБА_1, Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Правекс-Банк" про зобовязання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, треті особи: ОСОБА_1, Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Правекс-Банк" про зобовязання звільнити з-під арешту майно ОСОБА_1, а саме: земельну ділянку площею 0,1014 га, кадастровий номер :01:092:0031, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, село Требухів, на яку було накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03.03.2016 №50363174.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є кредитором ОСОБА_1 та іпотекодержателем по відношенню до вказаного нерухомого майна - земельної ділянки. На підставі інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна позивач дізнався, що державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження за іншим стягненням з ОСОБА_1 наклав арешт на майно, що є предметом іпотеки і не попередив про ці виконавчі дії іпотекодержателя. Позивач стверджував, що арешт, накладений на майно боржника, яке є предметом іпотеки, перешкоджають йому здійснювати права іпотекодержателя, оскільки він має право, в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобовязання, одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Відповідач та треті особи будь-яких письмових пояснень або заперечень проти позову до суду не надали.

У судове засідання, призначене на 21.12.2016, зявився представник позивача та до початку розгляду справи по суті звернувся до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи за його відсутністю в порядку письмового провадження.

Відповідач та треті особи у судове засідання не зявились.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Судом встановлено, що для розгляду і вирішення даної справи відсутня потреба у заслуховуванні свідків чи експертів, а також немає інших перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, зазначених у статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, зясувавши всі фактичні обставини, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 січня 2008 року між Акціонерним банком "Банк регіонального розвитку" (Банк) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено Кредитний договір №11/02-01-КІ, відповідно до умов якого банк зобов'язується надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 100000,00 (сто тисяч грн. 00 коп.), а позичальник зобовязується сплачувати за користування кредитом проценти із розрахунку 16 процентів річних, комісійну винагороду та повернути кредит в терміни та на умовах, встановлених цим договором.

Згідно пункту 1.4 Кредитного договору від 08.01.2008 в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобовязань щодо повернення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також відшкодування фактично понесених витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги сторони укладають Договір іпотеки нерухомості на земельну ділянку за кадастровим номером :01:092:0031, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, село Требухів, площею 0,1014 га.

В забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором, між ОСОБА_1 (іпотекодавець) та АБ "Банк регіонального розвитку" (іпотекодержатель) укладено Іпотечний договір від 08.01.2008, згідно умов якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно - земельну ділянку за кадастровим номером :01:092:0031, площею 0,1014 га, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, село Требухів.

30 вересня 2015 року ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" як управитель активами АБ "Банк регіонального розвитку" відступило ТОВ "Колекторська компанія "Гарант" відповідно до Договору №045 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором №11/02-01-КІ від 08.01.2008 свої права вимоги за зобов'язаннями боржника по кредитному договору.

В липні 2016 року між ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" як управитель активами АБ "Банк регіонального розвитку" та ТОВ "Колекторська компанія "Гарант" укладено Договір про відступлення прав за Іпотечним договором, посвідчений 08 січня 2008 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу, ОСОБА_2, за реєстровим №20, який був посвідчений 07.07.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3

Відповідно до умов вказаного вище нотаріально посвідченого договору відступлення права вимоги, первісний кредитор відступає в повному обсязі новому кредитору, а новий кредитор набуває в повному обсязі всі права іпотекодержателя за іпотечним договором та додатковими угодами до нього у звязку з укладенням 30 вересня 2015 року між ними Договору №045 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором №11/02-01-КІ від 08.01.2008.

Як зазначив позивач, 08.08.2016, при зверненні до приватного нотаріуса, ТОВ "Колекторська компанія "Гарант" стало відомо, що на земельну ділянку ОСОБА_1, яка є предметом іпотеки за Іпотечним договором від 08.01.2008, накладено арешт постановою Відділу державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03.03.2016 №50363174.

Посилаючись на ту обставину, що накладення арешту на майно ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження №50363174, в якому іпотекодержатель не виступає стягувачем, є неправомірним, оскільки ТОВ "Колекторська компанія "Гарант", враховуючи положення Закону України "Про іпотеку" та Іпотечного договору, має першочергове право на задоволення вартості предмету іпотеки своїх вимог, переважно перед іншими кредиторами, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено Законом України "Про виконавче провадження" (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Права і обов'язки державного виконавця визначені у статті 11 Закону України "Про виконавче провадження".

За змістом цієї норми державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, вправі накладати арешт на майно боржника, передавати його на зберігання та реалізовувати його в установленому законом порядку.

Підставою для відкриття державним виконавцем виконавчого провадження є, зокрема, заява стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частина перша статті 19 цього Закону).

Частиною 2 статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

За змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону України "Про виконавче провадження" заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у главі 4 Закону України "Про виконавче провадження".

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно статті 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Підставою для повернення виконавчого документу згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" є відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

З аналізу наведених положень Закону України "Про виконавче провадження" вбачається, що державний виконавець при виконанні рішення суду повинен вживати необхідні заходи, в тому числі, накладати арешти на майно боржника, з метою виконання рішення суду, не порушуючи при цьому прав інших учасників таких правовідносин.

Спірні правовідносини виникли у звязку з незгодою іпотекодержателя з накладенням державним виконавцем арешту на майно боржника, яке перебуває в іпотеці, в межах виконавчого провадження, по якому іпотекодержатель не виступає стягувачем.

Обґрунтовуючи вимоги адміністративного позову, позивач посилався на ту обставину, що у відповідача не було правових підстав для винесення постанови про арешт майна ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження, оскільки вказані дії унеможливлюють реалізацію ТОВ "Колекторська компанія "Гарант" першочергового права задоволення вимог за кредитним договором за рахунок іпотеки перед іншими особами, які не є іпотекодержателями.

Однак, суд не погоджується із такими доводами позивача, з огляду на наступне.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку" (ч. 8 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження").

Відповідно до статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" на майно, яке перебуває в іпотеці, та не входить до Переліку видів майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами (додаток до цього закону) допускається звернення стягнення на майно, яке полягає, зокрема, в його арешті та примусовій реалізації.

Отже, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду та може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України "Про виконавче провадження").

Стаття 44 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 6 статті 3 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі порушення боржником основного зобовязання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законодавством порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Частиною 2 статті 1 Закону України "Про заставу" визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцнм) забезпеченого заставою зобовязання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України "Про іпотеку".

Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

З наведеного випливає, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобовязання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності у боржника заборгованості перед кредитором переважно перед іншими кредиторами.

Відповідно до ч. 3 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження" для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто лише у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, а також якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

З огляду на викладене, винесення постанови про арешт майна, яке перебуває в іпотеці, оголошення заборони на його відчуження, не перешкоджає реалізації ТОВ "Колекторська компанія "Гарант" першочергового права задоволення вимог за кредитним договором за рахунок іпотеки перед іншими особами, які не є іпотекодержателями, за визначених умов при дотриманні порядку, встановленого законодавством.

При цьому, суд враховує, що іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3 закону України "Про іпотеку").

Таким чином, у випадку припинення дії договору іпотеки та невчинення державним виконавцем дій по накладенню на таке майно арешту в рамках виконавчого провадження, стороною якого не виступає іпотекодержатель, з підстав існування іпотеки, в подальшому стане неможливим виконання рішення суду про стягнення з боржника (іпотекодавця) коштів, що призведе до можливості відчуження останнім майна, за рахунок якого повинно бути виконане судове рішення, та порушення прав стягувача.

В той же час, суд звертає увагу, що на предмет іпотеки, на який накладено арешт в рамках спірного виконавчого провадження, не може бути звернуто стягнення для задоволення вимог боржника у виконавчому провадженні, що не є іпотекодержателем, без урахування першочергового права задоволення вимог іпотекодержателя.

При вирішенні справи суд враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 04.02.2015 по справі № 6-238цс14, прийнятій в порядку перегляду судового рішення з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, що згідно з вимогами ст. 244-2 КАС України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, яка полягає в наступному.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України "Про іпотеку").

Нормами статей 36, 37, 38 цього Закону також передбачено право сторін договору іпотеки визначати інші позасудові способи задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що передбачений розділом V Закону України "Про іпотеку" та частиною восьмою статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя, застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (статті 39, 41 Закону України "Про іпотеку").

Разом з тим, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України "Про виконавче провадження", а не нормами спеціального Закону України "Про іпотеку".

Як встановлено судом, державним виконавцем вчинялися дії з виконання судового рішення про стягнення заборгованості з боржника, виникнення якої не повязане з іпотечним договором, а не з виконання судових рішень чи виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку".

Таким чином, у разі коли державний виконавець вчиняє дії на виконання рішення суду про стягнення заборгованості, а судове рішення чи виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні, то при вирішенні питання про наявність чи відсутність у діях державного виконавця порушень, слід виходити із загальних норм Закону України "Про виконавче провадження".

З огляду на викладене та враховуючи, що арешт може бути накладено на все майно особи, яка є боржником за виконавчим провадженням, зокрема, у зв'язку з прийняттям судового рішення, на підставі виконавчого листа та в межах стягуваної суми боргу, дії державного виконавця стосовно винесення постанови про накладення арешту на майно належать до його повноважень та відповідають нормам Закону України "Про виконавче провадження".

Статтею 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Однак, покладений на субєкта владних повноважень даною нормою тягар доказування правомірності своїх дій не звільняє позивача від обовязку доказування своїх тверджень чи заперечень.

Водночас, позивачем не доведено протиправність дій відповідача щодо накладення арешту на спірне майно на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03.03.2016 №50363174.

Враховуючі викладені норми чинного законодавства, всебічно розглянувши матеріали адміністративної справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не доведеними, а тому задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 11, 69-71, 128, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Балаклицький А. І.