Справа № 754/10807/16-а
Суддя: Лісовська О. В.
Дата ухвалення: 2016-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/552/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2016 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Макас Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання дій неправомірними, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання дій неправомірними, мотивуючи свої вимоги тим, що 08.08.2016 року ним було подано до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві заяву про примусове виконання судового рішення з додатками. 11.08.2016 року старший державний виконавець Гречуха О.Я. виніс постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження № 344/9, відповідно до якої зазначено, що позивач подав заяву не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення. Але позивач вважає такі дії державного виконавця неправомірними, у зв"язку з чим звертається до суду з даним позовом, в якому просить скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 11.08.2016 року про відмову ОСОБА_1 у відкритті виконавчого провадження; зобов"язати Відділ примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві відкрити виконавче провадження за заявою ОСОБА_1 за виконавчим листом № 2а-1946/11 від 11.07.2016 року; а також зобов"язати Відділ подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів.

Вислухавши пояснення позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок по доказуванню правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на положення наведеної процесуальної норми, виходячи із суті позовних вимог, під час розгляду даної справи відповідачу належить довести правомірність своїх дій та бездіяльності.

Судом встановлено, що позивачу на виконання судового рішення був виданий виконавчий лист № 2а-1946/11.

08.08.2016 року позивач звернувся до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві із заявою про примусове виконання судового рішення із додатками.

Постановою старшого державного виконавця Гречухи О.Я. від 11.08.2016 року у відкритті виконавчого провадження № 344/9 було відмовлено. Підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження зазначено те, що позивачем подано заяву не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення, що передбачено п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження". Також зазначено, що вказаний пакет документів може бути пред"явлений до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

У своїх позовних вимогах ОСОБА_1 вказує про те, що дії державного виконавця є неправомірними, оскільки він подав заяву про примусове виконання судового рішення за підвідомчістю, а тому підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження не було.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 5 Закону державний виконавець зобов"язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених законом, здійснювати необхідні міри для своєчасного і повного виконання рішення способом і в порядку, передбаченому виконавчим документом.

Частиною 1 статті 11 Закону передбачено, що державний виконавець зобов"язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в ст.. 17 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 1 статті 25 Закону передбачено, що державний виконавець зобов"язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред"явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред"явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 21 Закону на відділ примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головного управління юстиції в області, містах Києва та Севастополі покладається виконання рішень, за якими боржниками є територіальні підрозділи центральних органів виконавчої влади, місцеві суди, міські, районні або селищні ради чи районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, місцеві прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону органи, установи, організації та особи, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не є органами примусового виконання, крім органів та посадових осіб, які виконують рішення про притягнення до кримінальної або адміністративної відповідальності.

Пунктом 1 Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 440 від 03.09.2014 року, визначено, що Порядок визначає механізм обліку виконавчих документів та судових рішень, передбачених пунктом 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", інвентаризації та погашення заборгованості за ними, тобто не відміняє виконання вимог Закону України "Про виконавче провадження" в частині відкриття виконавчого провадження та проведення виконавчих дій.

Згідно Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконавчі документи пред"являються до виконання протягом одного року з дня, що настає за днем набрання рішенням про стягнення коштів законної сили, якщо інше не передбачено законом.

Крім того, згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов"язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68).

Як вбачається з письмових матеріалів справи, державним виконавцем було вказано у постанові про те, що підстав для виконання судового рішення вказаним Управлінням немає.

Але згідно вимог діючого законодавства саме відповідач повинен виконувати вказане судове рішення.

При розгляді справи відповідачем не було надано жодних належних доказів того, що дії державного виконавця при прийнятті рішення про відмову у відкритті виконавчого провадження відповідали вимогам діючого законодавства.

З урахуванням вищевикладеного та вимог діючого законодавства суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Але при цьому слід зазначити, що вимога ОСОБА_1 про зобов"язання Відділу подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення не підлягає задоволенню, оскільки дане питання вирішується у порядку виконання судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 11, 17, 71, 158, 159, 160-163, 181 Кодексу адміністративного судочинства України, Конституцією України, Законом України "Про виконавче провадження ", -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання дій неправомірними - задовольнити частково.

Скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 11.08.2016 року про відмову ОСОБА_1 у відкритті виконавчого провадження.

Зобов"язати Відділ примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві відкрити виконавче провадження за заявою ОСОБА_1 за виконавчим листом № 2а-1946/11 від 11.07.2016 року.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення.

Головуючий: