Справа № 826/3425/15
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" грудня 2016 р. м. Київ К/800/38918/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого -Мойсюка М.І.,
суддів:Іваненко Я.Л., Черпака Ю.К.,

при секретарі - Крапивка Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Міністерства внутрішніх справ України про скасування наказу та поновлення на роботі, за касаційними скаргами Міністерства внутрішніх справ України, ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 12 серпня 2015 року, -

у с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України), в якому просив суд визнати протиправним і скасувати наказ МВС України №193 о/с від 6 лютого 2015 року про звільнення з роботи, в частині звільнення з посади заступника начальника - начальника організаційно-аналітичного відділу управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України; зобов'язати МВС України поновити позивача на посаді з якої його було звільнено або на рівнозначній посаді, відповідно до кваліфікації та зобов'язати відповідача нарахувати і виплатити позивачу заробітну плату за час перебування у відпустці та вимушеного прогулу, а також грошову допомогу при виході у відпустку за 2014 рік.

В обґрунтування позову зазначив, що підстав для скорочення його посади не було, йому відповідач не запропонував усі наявні вільні посади для подальшого проходження служби, не нарахував грошове утримання за період з грудня 2014 року, не враховано його переважне право залишення на роботі, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність відповідної кваліфікації, утримання двох неповнолітніх дітей - один з яких інвалід. Вважає, що наказ від 6 лютого 2015 року винесений із порушенням чинного законодавства, що порушує його права та інтереси, а тому просив задовольнити позовні вимоги.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 червня 2015 року позовні вимоги - задоволено. Визнано протиправним і скасовано наказ МВС України №193 о/с від 6 лютого 2015 року, поновлено ОСОБА_4 на посаді заступника начальника - начальника організаційно - аналітичного відділу Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України з 7 лютого 2015 року, зобов'язано МВС України нарахувати та виплатити позивачу заробітну плату за час перебування у відпустці в період з 15 грудня 2014 року до 5 лютого 2015 року, грошову допомогу при виході у відпустку за 2014 рік відповідно до наказу № 2689 о/с від 24 грудня 2014 року, а також середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 7 лютого 2015 року по час поновлення на посаді.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Зобов'язано МВС України нарахувати та виплатити ОСОБА_4 грошове забезпечення за час перебування у відпустці в період з 11 листопада 2014 року до 5 лютого 2015 року, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення відповідно до наказу №2689 о/с від 24 грудня 2014року.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, позивач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, відповідач - скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог, і прийняти нове рішення про відмову в позові.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційних скарг, матеріали справи, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційних скарг.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині поновлення позивача на службі апеляційний суд виходив з того, що звільнення відповідає вимогам закону.

Проте до такого висновку у цій частині апеляційний суд дійшов в порушення норм матеріального і процесуального права з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 працював в органах внутрішніх справ з серпня 1996 року, з березня 2013 року на посаді заступника начальника - начальника організаційно-аналітичного відділу Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України.

19 листопада 2014 року позивача було попереджено про скорочення займаної посади, відповідно до наказу МВС України №1247 від 18 листопада 2014 року.

Судами також встановлено і це вбачається з матеріалів справи позивач з 26 листопада по 12 грудня 2014 року перебував у черговій відпустці за 2013 рік, з 15 грудня 2014 року по 26 січня 2015 року у черговій відпустці за 2014 рік.

У зв'язку з його лікуванням в період з 15 грудня 2014 року по 24 грудня 2014 року, відпустку було продовжено до 5 лютого 2015 року.

У період відпустки ОСОБА_4 неодноразово звертався до Департаменту кадрового забезпечення МВС України із питанням подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ, проте у зазначеному відмовлено.

В період перебування позивача у відпустці, відповідач 20 січня 2015 року склав акт в якому зазначив, що ОСОБА_4 відмовився від запропонованої посади головного оперуповноваженого-інспектора відділу боротьби зі злочинами у сфері інформаційної безпеки УБК МВС України.

Разом з тим, 5 лютого 2015 року позивач на ім'я начальника Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України подав рапорт щодо працевлаштування на посаду оперуповноваженого - інспектора відділу боротьби зі злочинами у сфері інформаційної безпеки Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України, проте така вакантною не була і йому було запропоновано іншу посаду - старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби зі злочинами у сфері електронної комерції та господарської діяльності Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України.

Позивач погодився із запропонованою посадою та подав відповідний рапорт на ім'я начальника Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України.

6 лютого 2015 року ОСОБА_4 звернувся до МВС України із рапортом про призначення його на будь-яку посаду в межах Київського гарнізону.

9 лютого 2015 року позивачу було вручено витяг з наказу №193 о/с від 6 лютого 2015 року про його звільнення з посади заступника начальника - начальника організаційно-аналітичного відділу управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України відповідно до підпункту «Г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення №114, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільнення із неї, права і обов'язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 565-ХІІ) та Положенням №114.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Підпунктом «Г» пункту 64 Положення №114 встановлено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Порядок звільнення зі служби в запас через скорочення штатів не врегульовано нормами Закону № 565-ХІІ, ні Положенням №114, а тому в даному випадку такий порядок регулюється нормами загального законодавства - Кодексом законів про працю України.

За змістом статті 49-1 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Отже, при звільненні позивача з посади заступника начальника - начальника організаційно-аналітичного відділу управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України слід було керуватися нормами не лише Закону № 565-ХІІ та Положення №114, а й Кодексу законів про працю України.

Абзацом 2 пункту 45 Положення № 114 визначено, що переміщення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу на нижчі посади при скороченні штатів і за станом здоров'я провадиться прямими начальниками в межах наданих їм прав за умови, якщо немає можливості для призначення на рівнозначну посаду.

Системний аналіз зазначеного дають підстави дійти висновку, що звільнення зі служби в запас через скорочення штатів осіб рядового і начальницького складу за підпунктом «Г» пункту 64 Положення №114 можливе лише після виконання вимог статті 49-1 Кодексу законів про працю України з урахуванням положень абзацу 2 пункту 45 Положення № 114.

Рішення про відсутність або наявність можливості подальшого використання на службі в органах внутрішніх справ приймається після всебічного оцінювання особистості працівника міліції, його моральних, ділових, професійних якостей, стану здоров'я та результатів роботи працівника. Відсутність можливості подальшого використання на службі визначається в кожному конкретному випадку. Перш за все слід з'ясувати наявність бажання особи проходити службу в органах внутрішніх справ.

Як встановлено судами позивачем неодноразово порушувалося питання про продовження проходження служби в органах внутрішніх справ, зокрема ним подавалися рапорти 20 листопада 2014 року, 5 лютого 2015 року та 6 лютого 2015 року.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що звільненню ОСОБА_4 мала передувати процедура встановлення можливості його переведення на іншу посаду, зокрема і на нижчу, як це передбачено пунктом 45 Положення № 114, з урахуванням наявності переважного права на залишення на роботі та відповідного рішення про відсутність або наявність можливості подальшого використання на службі в органах внутрішніх справ, про що не було враховано відповідачем видаючи спірний наказ №193 о/с від 6 лютого 2015 року.

Згідно з пунктом 24 Положення № 114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для скасування наказ МВС України №193 о/с від 6 лютого 2015 року, поновлення позивача з 7 лютого 2015 року на посаді заступника начальника - начальника організаційно-аналітичного відділу управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України та виплати йому заробітної плати за час вимушеного прогулу з 7 лютого 2015 року по час поновлення на посаді є правильним та помилково скасованим судом апеляційної інстанції.

За приписами статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Що ж до іншої частини позову то судами встановлено, що наказом №2689 о/с від 24 грудня 2014 року позивачу надано чергову відпустку за 2014 рік - з 15 грудня 2014 року по 26 січня 2015 року, з виплатою матеріальної допомоги для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зобов'язав МВС України нарахувати та виплатити ОСОБА_4 заробітну плату за час перебування у відпустці. Проте, відповідно до положень Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС №499 від 31 грудня 2007 року особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ залежно від посади, спеціального звання, наукового ступеня і вченого звання, тривалості та умов служби виплачується грошове забезпечення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо зобов'язання відповідача виплатити заробітну плату, а не грошове забезпечення за час перебування у відпустці.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку щодо зобов'язання МВС України нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за час перебування у відпустці в період з 11 листопада 2014 року до 5 лютого 2015 року, матеріальну допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення відповідно до наказу №2689 о/с від 24 грудня 2014 року.

За таких обставин висновок суду апеляційної інстанції щодо необхідності виплати позивачу грошового забезпечення та матеріальної допомогу ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права, а тому підстав для скасування рішення суду в цій частині колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 223, 226, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційні скарги Міністерства внутрішніх справ України і ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 12 серпня 2015 року, в частині відмови в задоволенні позову - про скасування наказу, поновлення на службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, скасувати та в цій частині залишити в силі постанову Окружного адміністративного суду міста Києва 16 червня 2015 року.

В решті рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.І. Мойсюк

Судді: Я.Л. Іваненко

Ю.К. Черпак