Справа № 332/4055/16-а
Суддя: Федоренко О. І.
Дата ухвалення: 2016-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/4055/16-а
Провадження № 2-а/332/102/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2016 м.Запоріжжя

Заводський районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді - Федоренка О.І.,

при секретарі Євдокимовій М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобовязання вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

26 липня 2016 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя щодо відмови у призначенні пенсії за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати за три календарних роки, що передують року звернення за призначенням пенсії та просить забовязативідповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати за три календарних роки, що передують року звернення за призначенням пенсії з 01.11.2016 року, та здійснити відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум.

Від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує.

Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без її участі, проти позову заперечує, зазначивши, що Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя діяло на основі закону та підстави для перерахунку пенсії із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки відсутні

Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини і перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно вимог ст.2 КАС України: завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Судом встановлено, що позивач з 04.06.2005 року перебуває на обліку в УПФУ в Заводському районі м. Запоріжжя та отримує пенсію згідно п. «з» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

10 листопада 2016 року позивач звернулась до УПФУ в Заводському районі м. Запоріжжя із заявою про призначення пенсії за віком.

На заяву позивача УПФУ в Заводському районі м. Запоріжжя листом від 23 листопада 2016 року № 173/К-8 їй було відмовлено.

Відповідно до п. «з» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» мають право на пенсію працівники, водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, після досягнення 55 років і при стажі роботи для жінок - не менше 25 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років.

Ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення жінками - 55 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Отже, скориставшись правом наданим позивачу вищевказаним Законом, після досягнення 55 років, позивач надала заяву 10.11.2016 р. до відповідача про призначення іншого виду пенсії - пенсії за віком.

В своїх запереченнях представник відповідача посилається на те, що позивач на даний час і так отримує пенсію за віком на пільгових умовах.

Такі посилання відповідача не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а отже відмова в перерахунку пенсії є неправомірною, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також, у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Ст. 22 Конституції України передбачено, що при прийняті інших або нових законів, або внесення змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Частина третя статті 45 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне забезпечення» регламентує порядок переведення з одного виду пенсії, призначеного саме за цим Законом, на інший.

Але, пільгова пенсія зі зниженням пенсійного віку, яку на даний час отримує позивач зазначеним законом не передбачена, а передбачена Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Як вже було зазначено, позивачу було призначено пільгову пенсію відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення», котрий передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а за призначенням пенсії відповідно до ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне забезпечення» вона звернулася вперше 10.11.2016 року.

Пільгова пенсія зі зниженням пенсійного віку - це спеціальна пенсія для конкретно визначеного кола осіб, а загально визначена пенсія для усіх категорій осіб - пенсія за віком. Враховуючи той факт, що позивач жодним із видів загально передбаченої пенсії не користувалася раніше, то право на пенсію за віком виникло у позивача вперше 04.06.2010 року. В даному випадку перехід на інший вид пенсії не відбувається, і тим більше не можна вважати, що позивач на даний час отримує пенсію за віком на загальних підставах.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне забезпечення» при призначенні пенсії за віком, застосовується показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії.

Отже, судом встановлено, що в порушення вимог діючого законодавства, УПФУ в Заводському районі м. Запоріжжя неправомірно було відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком. За таких умов, позовні вимоги ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком на загальних підставах відповідно до ст. 26, ч.2 ст. 40 ЗУ «Про загальнообовязкове пенсійне страхування», про перерахунок та виплати різниці є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

23.12.2016 року позивачкою надано суду заяву про стягнення на її користь витрат на правову допомогу та витрат по сплаті судового збору, сплата якого в сумі 551 грн. 20 коп. підтверджена документально відповідною квитанцією (а.с.35). Отже в цій частині заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню в силу ст.94 КАС України.

Разом з цим, вимога ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу не підлягає задоволенню з нижченаведених підстав.

Згідно ст.ст. 87, 90 КАС України та ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що 09 листопада 2016 року між позивачем та адвокатом ОСОБА_2 було укладено договір про надання юридичних послуг (а.с. 13). Згідно п.3.1 вказаного Договору вартість послуг за цим договором складає суму, передбачену Додатковою угодою.

Але, вказана Додаткова угода суду надана не була, тому суд позбавлений можливості визначити вартість послуг адвоката, яку сторони обумовили для виконання адвокатського доручення, та порядок відрахування цих платежів (одноразово, за виконання певного доручення, почасова оплата, за отриманий результат по справі і т.д.). При цьому суд вважає, що вартість послуг адвоката за цим договором є суттєва умова договору, тому для вирішення питання стосовно правомірності покладання на відповідача витрат по їх сплаті позивач повинен був надати вказані документи суду.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач надав суду Акт надання юридичних послуг та виконаної роботи від 23.12.2016р. Але, у вказаному Акті не зазначено: до якого договору відноситься вказаний акт, з якого приводу адвокат консультував ОСОБА_1, стосовно якого спору готувалась заява до УПФУ, який саме позов та до якого відповідача було складено адвокатом. Окрім того, у цьому ж Акті відсутній розрахунок часу, протягом якого адвокат виконував ці роботи, що робить неможливим вирішити питання про стягнення вартості цих робіт з відповідача, оскільки граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, який встановлений Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", розраховується відповідно до часу виконання адвокатом таких робіт. Квитанції про отримання грошових коштів адвокатом від ОСОБА_1 також цієї інформації не містять.

Згідно ч.1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 11, 14, 70-72, 86, 94, 158 ч.1, 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя, щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_1 за віком на підставі ч.2 ст.40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 01.11.2016 року відповідно до ч.2 ст.40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої зарплати в Україні з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення з заявою за призначенням пенсії за віком та виплатити різницю між фактично отриманою та призначеною пенсією.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 551,2 грн. сплаченого судового збору.

В задоволені інших вимог відмовити.

Постанову може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення.

Суддя: О.І. Федоренко