Справа № 337/4905/16-а
Суддя: Гнатик Г. Є.
Дата ухвалення: 2016-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 337/4905/16-а
Провадження № 2а/337/227/2015
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2016 року суддя Хортицького районного суду м.Запоріжжя Гнатик Г.Є., розглянувши у порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м.Запоріжжя про визнання дій противоправними, покладання зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулася до суду із вказаним адміністративним позовом.

У позові вказала, що 14.06.2016 року вона звернулася до відповідача з заявою про призначення їй пенсії за вислугу років у відповідності до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру". Листом від 24.06.2016 року відповідач відмовив у призначенні пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру", вважає відмову у призначені їй пенсії незаконною та такою, що порушує її право на соціальний захист, тому просила визнати противоправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя про відмову у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру", зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м.Запоріжжя, зарахувати до 20-річного стажу, який дає право на пенсію за вислугою років половину строку навчання на юридичному факультеті ЗНУ, зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м.Запоріжжя призначити з 14.06.2016 року та виплатити їй пенсію за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року, та покласти на відповідача судові витрати.

14.12.2016 року по зазначеній справі було відкрито скорочене провадження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України скорочене провадження застосовується у адміністративних справах про оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат.

Згідно з п. 4. ч. 1 ст. 183-2 КАС суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. За результатами розгляду справи у скороченому провадженні суддя, оцінивши повідомлені позивачем, відповідачем обставини, за наявності достатніх підстав приймає законне та обґрунтоване судове рішення.

20.12.2016 року на адресу суду надійшли заперечення відповідача на адміністративний позов, в яких зазначено, що відповідач з доводами викладеними у позові не згодний, оскільки 12.07.2016 року позивач звернулася до управління з письмовою заявою про призначення пенсії за вислугу років як працівнику прокуратури. Рішенням комісії № 29 від 15.07.2016 року позивачу відмовлено в призначені пенсії за вислугу років у відповідності до п. 5 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, відповідно до яких у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення прокурорам та слідчим. Не погоджуючись з зазначеним рішенням позивач звернулася до Хортицького районного суду з адміністративним позовом. Постановою Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 10.10.2016 року в задоволені позову ОСОБА_1 - відмовлено. Ухвалою Дніпропетровського адміністративного апеляційного суду від 30.11.2016 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення. Постанова Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 10.10.2016 року залишена без змін. 14.06.2016 року позивач зверталася з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до положень ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року. Рішенням комісії № 25 від 17.06.2016 року позивачу відмовлено в призначені пенсії за вислугу років у відповідності до положень ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру". Підстав для задоволення позовних вимог немає, оскільки Закон України «Про прокуратуру» був прийнятий 24.10.2014 року, проте відповідно до Прикінцевих положень до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів стосовно пенсійного забезпечення» №213 від 02.03.2015 року, який був прийнятий пізніше, у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, в тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Законі України «Про державну службу», «Про прокуратуру» та інших. На даний час вказані положення неконституційними не визнавались та жодних законодавчих актів стосовно пенсійного забезпечення державних службовців не прийнято. Таким чином вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка працює на посаді начальника відділу організаційного та правового забезпечення прокуратури області. 14.06.2016 року позивачка звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя із заявою про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 15.01.2011 року.

На момент звернення позивачки до Управління Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугу років її загальний стаж роботи в органах прокуратури складав 22 роки 5 місяців 3 днів, з них: 02 роки 04 місяці 25 днів половина строку навчання в вузі; 18 років 11 місяців 7 днів робота на прокурорських посадах, 1 рік 1 місяць 1 день на посаді стажиста прокуратури, що підтверджується даними трудової книжки позивача.

У призначенні пенсії за вислугу років у відповідності до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» позивачу було відмовлено, про що Управлінням Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя прийняте відповідне рішення за № 25 від 17.06.2016 року, в якому відповідач посилається на п. 5 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, згідно якого у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення прокурорам та слідчим. Враховуючи, що до 01.06.2015 року закон щодо призначення пенсії відповідно до Закону України "Про прокуратуру" не було ухвалено, відмова Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя є неправомірною та такою, що суттєво порушує законні права і інтереси позивача з наступних підстав.

До ст.50-1 Закону України „Про прокуратуру" було внесено зміни (в редакції від 26.07.2001), якими було передбачено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

У зв'язку з цим, свою професійну діяльність в органах прокуратури позивач почала та продовжувала на різних прокурорських посадах, оскільки, у відповідності з даними нормами закону, позивач була впевнена в тому, що матиме право на пенсію за вислугою років при наявності 20 - річного стажу роботи.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» документом, що посвідчує стаж роботи є трудова книжка.

Як вбачається з диплома серії ЛА № 000240 від 30.06.1997 року та трудової книжки серії БТ-ІІ № 2944204, заведеної 06.06.1996 року, ОСОБА_1 у період з 01.09.1992 року по 21.06.1997 року навчалася на юридичному факультеті Запорізького національного університету. У період з 05.06.1996 року по день звернення за призначенням пенсії за вислугою років - 14.06.2016 року ОСОБА_1 працювала в органах прокуратури України та має безперервний стаж роботи 22 років 5 місяців 3 днів.

До 20 - річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 Закону України «Про прокуратуру», у тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, а також половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Тобто, вислуга років для призначення позивачу пенсії відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» складає 22 років 5 місяців 3 днів, в даної часті відповідач заперечень не надав.

Окрім того, розмір пенсії буде становити 90 відсотків від розміру місячної заробітної плати.

Щодо дії закону у часі необхідно зазначити, що у Висновках Верховного Суду України про правильне застосування положень статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХН вказано, що згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У абз. 14 пункту 5 рішення Конституційного суду України від 1 1.10.2005 у справі №1-21/2005 вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами і які відповідно до статті 17 Конституції України, перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справ і щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення, зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення (Рішення № 5-рп/2002).

Крім цього, у цьому ж рішенні від 20.03.2002 у абз.4 п.6 вказано: Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року Ш-рп/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004). Зупинення дії цієї норми можливе лише за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України).

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. ( абз.5 п.6 рішення Конституційного Суду України від 1 1.10.2005 у справі № 1-21/2005).

Виходячи із викладеного, у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

У частині другій статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п.4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007).

Водночас пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що с складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року. Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення. її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Більше того, в п.4 рішення від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав наступну правову позицію: - В Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів.

Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Рішенням Конституційного суду України від 08.06.2016 № 4-рп/2016 визнано неконституційними положення Закону в частині зменшення розміру довічного грошового утримання судді та пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-УШ в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону «Про судоустрій і статус суддів». Цим же розділом вказаного Закону скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) призначаються відповідно до Закону «Про прокуратуру», що також не відповідає Конституції України. Оскільки, всі громадяни України рівні перед законом, то застосування закону до одних громадян і не застосування до інших не повинно мати місце.

Пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005).

Відповідно до ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у рішенні №1-рп/99 від 09.02.1999 року (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив що положення ч. 1 ст. 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність поширюється на фізичних осіб (п.З мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Враховуючи вищевикладене, внесення змін до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. Законом України від 08.07.2011 року «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 № 76-VIII та припинення призначення пенсій за вислугу років Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-У111, у порушення ст. 22 Конституції України, суттєво звужено зміст та обсяг соціальних гарантій працівників прокуратури, а саме: гарантоване Конституцією право на пенсійне забезпечення при наявності 20 років вислуги; зменшено відсотки розміру пенсії від розміру заробітної плати, порядку її розрахунку та скасовано право прокурора на пенсійне забезпечення за вислугу років.

У рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013, ухваленого у справі №1-2/201З року, зокрема також вказано, що Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, закони приймаються на її основі і повинні відповідати їй. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лийте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя не довів правомірності своїх дій з приводу відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ, а також не надав заперечень, щодо стажу роботи позивачки на прокурорських посадах на день звернення за призначенням пенсії за вислугу років.

Таким чином, враховуючи, що стажу роботи позивача достатньо для призначення їй пенсії за вислугу років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону від 12.07.2001 року, суд дійшов висновку щодо неправомірності відмови у призначенні позивачу даного виду пенсії, у зв'язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Посилання відповідача на постанову Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 10.10.2016 року та на ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.11.2016 року є безпідставними, оскільки даний позов поданий з інших підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 8, 9, 17, 19, 71, 86, 94, 150, 151, 152, 153. 154, 155, 156, 157, 158, 159, 160, 161, 162, 163, 183-2, 244-2 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1, задовольнити.

Визнати противоправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру".

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м.Запоріжжя, зарахувати ОСОБА_1 до 20-річного стажу, який дає право на пенсію за вислугою років половину строку навчання на юридичному факультеті ЗНУ, зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м.Запоріжжя призначити з 14.06.2016 року та виплатити їй пенсію за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м.Запоріжжя за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 551 грн. 20 коп.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови через Хортицький районний суд м.Запоріжжя.

Суддя: Г.Є.Гнатик