Справа № 758/4971/16-а
Суддя: Супрун Г. Б.
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 758/4971/16-а
П ОС Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Супрун Г. Б.,

секретарів - Циби О.В., Прокопенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Київській області про скасування заборони на в»їзд в Україну,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив скасувати рішення УДМС у Київській області від 08.06.2015р., яким на підставі абз.3 ч.1 ст.13 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» йому заборонено в»їзд в Україну строком на три роки : з 18.06.2015р. по 08.06.2018р.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2позов підтримав. Пояснив, що позивача незаконно видворили з України, він має сім»ю в Україні, місце роботи, сплачує податки, крім того, після прийняття рішення про заборону в»їзду в Україну він неодноразово в»їзджав в Україну, що підтверджується відмітками в паспорті. Він вже поніс відповідальність, виконав вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області, сплатив штраф згідно вироку суду, тому не може нести подвійну відповідальність за одне і те саме правопорушення. Також вважає, що відносно позивача була порушена процедура примусового видворення за межі України згідно ст.26 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Представник відповідача ОСОБА_3 просив відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що Управління міграційної служби України в Київській області діяло відповідно до закону, керувалися Інструкцією «Про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в»їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства», нормами ст.13 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», тобто на наявності законних підстав для заборони позивачу у в»їзді в Україну.

Вислухавши представників сторін, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 - громадянин Республіки Узбекистан, в квітні 2013р. придбав у власність квартиру в м.Києві, уклав шлюб з громадянкою України, є платником податків як суб»єкт господарювання по спрощеній системі оподаткування, здійснює господарську діяльність в Україні, отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні до 25.05.2016р.

Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02.09.2014р. визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України та визначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 850 грн.

Пунктом 3 Інструкції «Про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в»їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства», затвердженої Міністерством внутрішніх справ України від 17.12.2013р. №1235, передбачено що рішення про заборону в»їзду в Україну особам приймається ДМС України та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах 2,3 та 7 ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Зокрема, в абз.3 визначена така підстава : якщо при клопотанні про в»їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи.

Наявність такої підстави ( підроблення документів, а саме відмітки в паспорті) підтверджується вироком Бориспільського міськрайсуду Київської області від 02.09.2014р. по звинуваченню ОСОБА_1 за ч.4 ст.358 КК України ( а.с.52-54).

Відповідачем 08.06.2015р. прийнято рішення про заборону в»їзду в Україну відносно ОСОБА_1 ( а.с.46-47).

Посилання представника позивача на те, що позивач продовжував вільно перетинати кордон майже рік ( підтверджується інформацією Адміністрації Держприкордонслужби від 30.08.2016р, а.с.63)після винесення вироку, до останнього перетину 15.01.2016р., не виключають правомірності застосування до нього норм чинного законодавства України, навіть із запізненням, оскільки оскаржуване рішення від 08.06.2015р. про заборону в»їзду в Україну відповідачем прийнято на підставі листа від 01.04.2015р. за підписом начальника Управління боротьби зі злочинами, пов»язаними з торгівлею людьми ОСОБА_5( а.с.48).

І як наслідок, на виконання рішення про заборону від 08.06.2015р., прикордонна служба України 15.01.2016р. прийняла рішення про відмову в перетинанні державного кордону позивачу. ( а.с.6).

Позивача не було примусово видворено на підставі ст.26 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб громадянства», на порушення якої вказує представник позивача, а заборонено в»їзд в Україну на підставі абз.2,3 ч.1 ст.13 цього Закону (якщо це необхідно для охорони здоров»я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в»їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підробила документи).

Згідно із п.18 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженців та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України, та пов»язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 16.03.2012р. №3, при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в»їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та ч.2 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». При цьому, необхідність заборони в»їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов»язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в»їзд.

Судам під час розгляду спорів про заборону в»їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в»їзду не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в»їзду іноземців та осіб без громадянства визначені статтею 13 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Представником відповідача доведено, що існували підстави для заборони в»їзду позивачу як іноземцю на територію України, а відтак, позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 13 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Інструкцією «Про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в»їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства», затвердженої Міністерством внутрішніх справ України від 17.12.2013р. №1235, ст.,ст.ст. 2, 6, 7, 10, 11, 17, 69, 71, 72, 158, 161-163, 171-2 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Київській області про скасування заборони на в»їзд в Україну - відмовити.

Постанова може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного адміністративного суду через Подільський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя Г. Б. Супрун