Справа № 488/4361/16-а
Суддя: Селіщева Л. І.
Дата ухвалення: 2016-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа № 488/4361/16-а
Провадження № 2-а/488/233/16 р.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2016 р м. Миколаїв

Корабельний районний суд міста ОСОБА_1 у складі:

головуючої у справі судді - Селіщевої Л. І.,

при секретарі судового засідання Бучневій К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду в Корабельному районі м. Миколаєва про визнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень і зобовязання здійснити перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача - Управління Пенсійного фонду України в Корабельному районі м. Миколаєва, в обґрунтування якого вказав, що 23 вересня 2016 року його було звільнено з посади судді Апеляційного суду Миколаївської області на підставі постанови Верховної ОСОБА_3 України № 1515- VIII від 8 вересня 2016 року, у зв'язку із відставкою.

Позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України в Корабельному районі м. Миколаєва із заявою про призначення йому щомісячного довічного грошового утримання та надав усі необхідні для цього документи, в тому числі, довідку бухгалтерії апеляційного суду Миколаївського області про заробіток працюючого судді.

03 листопада 2016 року відповідач повідомив позивача про призначення йому, починаючи з 24 вересня 2016 року, щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 21 436 грн. 80 коп., тобто, виходячи із розрахунку 84 % розміру грошового утримання судді на відповідній посаді.

Позивач не погодився із розміром призначеного йому щомісячного довічного утримання, і 04.11.2016 року звернувся із перерахунок грошового утримання та визначення його у розмірі 90 % розміру грошового утримання судді. Однак своїм листом від 17.11.2016 р. відповідач відмовив у перерахунку призначеного щомісячного довічного грошового утримання, посилаючись на те, що періоди його роботи у судовому відділі управління юстиції Миколаївської області, строк навчання за денною формою на юридичному факультеті Одеського державного університету і період проходження строкової військової служби у Збройних Силах СРСР, не зараховуються до стажу роботи, що дає право на відставку та отримання грошового утримання судді.

Позивач вважає відмову відповідача необґрунтованою, а дії управління Пенсійного фонду України в Корабельному районі м. Миколаєва протиправними, та просить:

- визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Корабельному районі м. Миколаєва щодо відмови у перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці;

- зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Корабельному районі м. Миколаєва зарахувати до судового стажу роботи за вислугою років періоди: роботи у судовому відділі управління юстиції Миколаївської області; половину строку навчання за денною формою на юридичному факультеті Одеського державного університету і період проходження строкової військової служби у Збройних Силах СРСР;

- зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Корабельному районі м. Миколаєва провести перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці починаючи з 24 вересня 2016 року, у розмірі 90 відсотків грошового утримання судді на відповідній посаді з урахуванням довідки, виданої Апеляційним судом Миколаївської області, з урахуванням раніше виплачених сум.

Позивач у судове засідання не з'явився та подав заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання також не з'явився, подав заяву про слухання справи у його відсутність та свої письмові заперечення, які долучені до матеріалів даної справи. У своїх запереченнях представник відповідача посилався на безпідставність позовних вимог і вказав на те, що позивачеві було призначено щомісячне довічне грошове утримання відповідно до діючого законодавства. Посилаючись на таке, представник відповідача просив відмовити у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

У відповідності до норм ч.4 ст.122 КАС України провадження у справі здійснюється судом в порядку письмового провадження на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши зібрані по справі письмові докази, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню виходячи із наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Частиною 1 ст. 6 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права або інтереси.

У відповідності до норм п.4 ст. 18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з субєктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат та пільг, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Частиною 1 ст.126 Конституції України закріплено положення, відповідно з якими незалежність і недоторканість суддів гарантовано Конституцією України та Законами України. Однією із таких гарантій держави є надання суддям у відставці щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці.

Судовим розглядом встановлено, що позивач ОСОБА_2 23.09.2016 року був звільнений з посади судді Апеляційного суду Миколаївської області на підставі постанови Верховної ОСОБА_3 України № 1515- VIII від 8 вересня 2016 року, у зв'язку із відставкою.

Із матеріалів справи вбачається, що з 17.07.1984 р. по 12.05.1986 р. позивач проходив строкову військову службу у Збройних силах СРСР, з 23.07.1987 р. по 30.08.1990 р. навчався на денній формі навчання юридичного факультету Одеського державного університету ім. І.І. Мечникова, а з 15.09.1992 р. по 19.10.1993 р. він працював на посаді старшого консультанта спеціаліста 1-ї категорії судового відділу та провідного спеціаліста управління юстиції Миколаївської обласної державної адміністрації. В подальшому, 19.10.1993 року позивач був призначений на посаду судді Жовтневого районного суду Миколаївської області, а з 01.05.1998 р. позивач працював на посаді судді судової колегії Миколаївського обласного суду (апеляційного суду Миколаївської області).

Наказом голови апеляційного суду Миколаївської області № 68/к від 07.05.2009 р. позивачу було встановлено щомісячне грошове утримання у розмірі 80 % заробітної плати, починаючи з 26.02.2009 р. Даний наказ був виданий на підставі розрахунку роботи позивача та погоджена із ДСА України.

Із наявного у матеріалах справи листа ДСА України № 17-2687/09 від 28.04.09 р. вбачається, що розрахунок стажу роботи, що дає право на отримання щомісячного грошового утримання був зроблений із урахуванням: стажу роботи на посаді судді 15 років 4 місяці 8 днів; половини терміну навчання у вищому навчальному закладі 1 рік 6 місяців 19 днів; періоду проходження військової служби 1 рік 11 місяців 29 днів; та на посаді спеціаліста 1 категорії, провідного спеціаліста суддівського відділу управління юстиції 1 рік 1 місяць 4 дні. Всього стаж роботи позивача, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, станом на 26.02.2009 року становив 20 років.

Судовим розглядом встановлено, що на момент звернення позивача до ОСОБА_3 Юстиції із заявою про звільнення з посади судді у відставку, у серпні 2016 року, спірні правовідносини регулювалися Законом України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі Закон № 2453-VI).

За правилами частини першої статті 109 Закону № 2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно із вимогами статті 131 Закону № 2453-VI до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена ВРЮ, ОСОБА_3 кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Водночас, відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом № 2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ «Про статус суддів» (далі Закон № 2862-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 43 Закону № 2862-ХІІ кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обовязків за власним бажанням або у звязку з закінченням строку повноважень.

Абзацом другим частини четвертої цієї статті передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо повязаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, ОСОБА_3 арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Згідно з пунктом 3.1 постанови Кабінету ОСОБА_4 України від 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» (яка була чинною на час існування відносин) до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Крім того, законодавство колишнього СРСР і чинне законодавство України передбачає зарахування періоду проходження військової служби до різних видів трудового стажу, а також пільгове (кратне) обчислення цього періоду військовослужбовцям, які проходили військову службу в районах з особливими кліматичними умовами, для зарахування до стажу роботи, що дає право на призначення та отримання різних видів пенсій і соціальних виплат.

Зокрема, Законом СРСР від 12 липня 1967 року № 1950-VII „Про загальний військовий обов'язок" і Положенням про пільги для військовослужбовців, військовозобов'язаних, осіб, звільнених з військової служби у відставку, та їх сімей, затвердженим постановою ОСОБА_4 ОСОБА_4 СРСР від 17 лютого 1981 року № 193, було передбачено зарахування часу перебування громадян на дійсній військовій службі у Збройних Силах СРСР до загального трудового стажу, безперервного трудового стажу та стажу роботи за спеціальністю.

Постановою Верховної ОСОБА_4 України від 12 вересня 1991 року № 1545-ХІІ „Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу PCP" встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства СРСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

У ч.1 ст.2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ „Про військовий обов'язок і військову службу" зазначено, що час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Така ж позиція викладена і в Листі Державної судової адміністрації, від 25.03.2011, № К-283/11 "Щодо оплати праці суддів".

Однак, всупереч вимогам вищевказаних нормативних актів відповідач, призначаючи позивачу щомісячне довічне грошове утримання, безпідставно не врахував період його роботи в судовому відділі управління юстиції Миколаївської області (1 рік 1 місяць 4 дні), половину строку навчання за денною формою на юридичному факультеті Одеського державного університету (один рік шість місяців 19 днів) та календарний період проходження строкової військової служби (один рік одинадцять місяців 29 днів).

Викладене свідчить про те, що позивачу повинно бути призначене та нараховане щомісячне довічне грошове утримання з урахуванням стажу судді більш як 25 років у розмірі 90 відсотків від утримання працюючого судді на відповідній посаді на підставі довідки апеляційного суду Миколаївської області про розмір суддівської винагороди (25 520 грн.) для обчислювання для позивача щомісячного довічного грошового утримання.

При цьому право на відставку у позивача виникло 26 лютого 2009 року і розмір його щомісячного довічного грошового утримання мав складати на той час 80 відсотків заробітної плати. Виходячи із такого, право на щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 90 відсотків, у позивача виникло 26 лютого 2014 року.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач безпідставно виключив із вже затвердженого кадровою службою суду розрахунку стажу судді, який має право на відставку, період роботи в управлінні юстиції, календарний строк військової служби та половину періоду навчання у вищому юридичному навчальному закладі.

Згідно ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються державою і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У пункті 7 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 року №8-рп/2005 зазначено, що право судді який перебуває у відставці на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Конституційний суд України вказав, що щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній, звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обовязків судді. Також у цьому рішенні, Конституційний суд України вказав, що надання судді матеріального захисту є гарантію забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного правосуддя. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові блага.

У рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2007 року №4-рп/2007 підкреслено, що довічне грошове утримання судді - це особлива форма забезпечення суддів, яка виражається у гарантованій державою щомісячній, звільненій від сплати податків, грошовій виплаті, що забезпечує їх належним матеріальним утриманням. Особливість щомісячного грошового утримання полягає у правовому регулюванні, а також у джерелах його фінансування, які зазначені у Конституції України та спеціальному законі України «Про статус суддів». Не можуть бути скасовані чи звужені іншими нормативними актами України гарантії незалежності суддів, в тому числі гарантії їх матеріального те соціального забезпечення. Це положення узгоджується і з ч.3 ст. 22 Конституції України.

Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особливим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Суд також виходить з того, що гарантії незалежності суддів закріплені у ч.4 ст.47 нового Закону «Про судоустрій та статус суддів», згідно з якою незалежність судді забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності суддів, встановленим законом, незалежним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Така правова позиція викладена і у постанові колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 17 березня 2015 року №21-371а/14, де зазначено, що Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невідємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є наданням їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу.

Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційний імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійсненні правосуддя. Зміни в законодавстві в подальшому не можуть вплинути на щомісячне довічне грошове утримання судді та його розмір, який був передбачений законом на момент виходу у відставку, оскільки у відповідності до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Таким чином, призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та його відсотковий розмір, який було визначено суддям, залежно від суддівського стажу, на момент їх права на відставку, не може бути змінюватися.

Все вище викладене відповідає і положенням Європейської хартії про Закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обовязків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1), статус забезпечує судді який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої винагороди на посаді судді (пункт 6.4).

Таке ствердження, підтверджується й міжнародними стандартами у сфері судочинства, зокрема, відповідно до п.54 Рекомендацій СМ/RЕС (2010) 12 Комітету ОСОБА_4 Європи державам-членам щодо суддів, рекомендовано: оплату праці суддів повинна відповідати їх професії та виконаним обовязкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення, а також гарантії виплат у звязку з виходом на пенсію, яка має відповідати попередньому рівню оплати їх праці.

Зазначений вище підхід, щодо забезпечення незалежності суддів закріплено також у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (від 04 листопада 1950 року), ратифікованій Верховною ОСОБА_4 України 17 липня 1997 року, та в низці інших міжнародних документів, а саме «Основних принципи незалежності судових органів», ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року Генеральної Асамблеї ООН, «Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів», які затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 Економічної і ОСОБА_5 ООН.

Цей підхід підтверджується і практикою Європейського суду з прав людини.

Тож, щомісячне довічне грошове утримання є не тільки соціальною виплатою ( пенсією), але й конституційною гарантію незалежності судді у відставці, є складовою його правового статусу як діючого судді з урахуванням правомірних (законних) очікувань на майбутнє щодо захищеного соціального статусу при звільненні його з посади (відставки), яке у своєму розмірі має бути максимально наближеним до рівня грошового утримання судді, який перебуває на відповідній посаді.

Частиною 1 ст.126 Основного Закону України передбачено, що незалежність та недоторканість суддів гарантується Конституцією і Законами України.

Зазначений конституційний принцип знайшов відображення і в положеннях Закону №192-УІІІ. Так, у пунктах 8, 11 ч.4 ст. 48 цього закону зазначено, що незалежність судді, у тому числі забезпечується його належним матеріальним і соціальним забезпеченням та правом на відставку.

Крім того, ч.6 статті вказаної норми права передбачено , що при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді. Тобто гарантії незалежності суддів не можуть бути звужені чи скасовані під час прийняття нових законів і внесення змін до чинних, про що неодноразово було наголошено у правових позиціях Конституційного Суду України ( зокрема у рішеннях: від 03.06.2013р. №3-рп/2013, від 22.05.2008р. №10-рп/2008, від 11.10.2005р. №8-рп/2005 ).

З огляду на вищевказане, суд приходить до обґрунтованого висновку, що відмова відповідача у здійсненні перерахунку щомісячного довічного утримання позивача як судді у відставці, є цілком протиправною та порушує право позивача на досягнутий рівень гарантій незалежності суддів.

Згідно ст. 94 КАС України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп., який був сплачений позивачем при подачі даного адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 8, 22, 55, 64, 95, 124, 142 Конституції України, ст.ст.2, 6, 9,158-163,167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду в Корабельному районі м. Миколаєва про визнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень і зобовязання здійснити перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці -

задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Корабельному районі м. Миколаєва щодо відмови ОСОБА_2 у перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Корабельному районі м. Миколаєва зарахувати ОСОБА_2 до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, наступні періоди: половину терміну навчання у вищому навчальному закладі 1 рік 6 місяців 19 днів; період проходження строкової військової служби 1 рік 11 місяців 29 днів; на посаді спеціаліста 1 категорії, провідного спеціаліста суддівського відділу управління юстиції 1 рік 1 місяць 4 дні.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Корабельному районі м. Миколаєва провести перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_2, починаючи з 24 вересня 2016 року, виходячи із розміру 90 відсотків грошового утримання судді на відповідній посаді з урахуванням довідки, виданої Апеляційним судом Миколаївської області, та з урахуванням раніше виплачених сум.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду в Корабельному районі м. Миколаєва на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Корабельний районний суд м. Миколаєва. На постанову може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня її проголошення, однак якщо учасники процесу не були присутні у судовому засіданні під час її проголошення вони можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

СУДДЯ Л.І. СЕЛІЩЕВА