Справа № 804/4189/16
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2016-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 грудня 2016 р. Справа № 804/4189/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.,
за участю секретаря судового засідання: Бузякова М.Р.,
перекладача: ОСОБА_2,
представника позивача: ОСОБА_3,
представника відповідача: ОСОБА_4,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 Емін
до Головного управління Держаної міграційної служби України в Дніпропетровській області
про визнання протиправним та скасування рішення і зобовязання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 Емін звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держаної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову позивачеві в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту, що оформлене наказом Головного управління Держаної міграційної служби України в Дніпропетровській області №103 від 24.06.2016р., та зобовязати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 Емін, 16.07.1977р.н., громадянина ОСОБА_5, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що позивач належить до курдської національної меншини (етнічної групи), відносно представників якої на території ОСОБА_5 постійно здійснюється порушення прав людини та переслідування за політичними та етнічними мотивами. Внаслідок таких переслідувань позивача в 2008 році звинуватили в членстві в злочинному угрупуванні, так як на той час ОСОБА_1 чинив опір тодішній владі, яка намагалася незаконним шляхом заволодіти його сімейним бізнесом. ОСОБА_5 до ОСОБА_1 застосовувались примуси та погрози, при розгляді обвинувачень щодо позивача органи державної влади ОСОБА_5 нехтували визнаними на міжнародному рівні правами людини, тримали позивача під вартою незалежно від його фізичного стану (післяопераційних ускладнень на голові) тощо. За рішенням відповідних державних органів ОСОБА_5 в будинку позивача проводилися обшуки у звязку із його відношенням до курдських політичних партій та громадських обєднань. Інформація по країні походження позивача свідчить про загальновідому ситуацію в країні щодо переслідування та утисків осіб, що мають приналежність до курдської національної меншини (етнічної групи). Всі ці обставини послугували причиною виїзду позивача за межі ОСОБА_5. В 2015 році ОСОБА_1 безперешкодно прибув до України, має постійне місце проживання в м. Дніпропетровську, 23.12.2015р. Дніпропетровським обласним центром зайнятості позивачеві видано дозвіл на працевлаштування. В подальшому з метою отримання візи позивач виїхав до Молдови, а під час повернення до України 12.01.2016р. його було затримано поліцейськими з метою арешту і подальшої екстрадиції до ОСОБА_5 для притягнення там до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, оскільки ОСОБА_5 оголосила позивача в міжнародний розшук на підставі порушених з національних та політичних міркувань кримінальних справ. Всі ці обставини слугували підставою для звернення позивача до відповідача, однак, останній, не зважаючи на всі вищенаведені обставини та наявність в матеріалах особової справи ОСОБА_1 всіх документів, що підтверджують надання ним необхідної заяви та документів, що є достатніми для підтвердження очевидної обґрунтованості підстав звернення, протиправно та безпідставно відмовив позивачеві в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту, наказом від 24.06.2016р. №103. Оскаржуване рішення відповідача не відповідає критеріям законності та обґрунтованості, а тому підлягає визнанню протиправним та скасуванню.
Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали адміністративний позов у повному обсязі та просили його задовольнити.
Відповідач предявлений позов не визнав, подав на нього письмові заперечення, в яких просив повністю відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що оскаржуване позивачем рішення є законним та обґрунтованим, оскільки у громадянина ОСОБА_5 ОСОБА_1 Емін умови, передбачені пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні. Так, ОСОБА_1 покинув територію ОСОБА_5 ще 29.07.2011р., виїхавши до Македонії, де проживав у м. Ускуп протягом 3 років, у якості туриста, винаймав квартиру, не працював, проживав за рахунок власних збережень та грошей. Протягом цих 3-х років подорожував до Боснії та Герцеговини, Тунісу, Косово. Вперше позивач прибув в Україну 08.11.2015р. до міста ОСОБА_2 через КПП «Бориспіль» у якості туриста та вирішив відкрити власний бізнес в Україні. 24.12.2015р. ОСОБА_1 виїхав до Молдови з метою відкриття візи типу «D», проте позивачеві не вдалося відкрити візу, так як посольство України в Молдові не працювало у звязку із Різдвяними святами. 12.01.2016р. при поверненні до України позивач був затриманий з метою арешту та подальшої екстрадиції до ОСОБА_5 у місті ОСОБА_3 на КПП «Кучурган» у звязку із тим, що він згідно з обліками Інтерполу знаходиться у міжнародному розшуку. 06.06.2016р. ОСОБА_1 Емін звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. При співбесіді позивач зазначав, що має побоювання за своє життя та свободу, у звязку із переслідуванням його людьми з організації «Фетто», проте жодних документів, які підтверджували його побоювання так і не надав. При цьому відомості, які наводив шукач притулку під час подачі заяви та під час проведення співбесіди є суперечливими, необґрунтованими та логічно не впорядкованими. Позивач зазначив, що боїться конкретних людей з організації «Фетто», також надав інформацію щодо участі в цій організації лише прокурора Джеляля Кари. Проте, ніяких доказів, що цей прокурор входить до складу даної організації або про існування цієї організації він не надав. Водночас, відповідно до інтернет джерел ОСОБА_6 звинувачують у тому, що його антикорупційне розслідування є спробою повалити владу, звинувачують також суддів, поліцейських у зговорі та членстві у «паралельній структурі». Під «паралельною структурою» мається на увазі рух «Хизмет» (Служіння), що складається з послідовників та прибічників ісламського вченого Фетхуллаха Гюлена. Щодо участі ОСОБА_6 у організації «Фетто», а також існуванні такої організації інформація відсутня. Обвинувачення висунуті прокурору зовсім не повязані з переслідуванням або утисненням прав курдів, вони повязані з розслідуванням гучної антикорупційної справи, серед фігурантів якої були члени Кабінету Міністрів ОСОБА_5, а також син президента ОСОБА_5 Біляль Ердоган. Таким чином, твердження позивача щодо існування організації «Фетто» та переслідування ОСОБА_1 його членами через те, що він курд можна вважати неправдоподібними. Дружина позивача та його троє дітей зараз живуть в ОСОБА_5 у м. Стамбул, про те що їм зараз хтось погрожує заявник інформації не надав. Небажання позивача повертатися до країни громадянської належності, де існує його переслідування в рамках чинного законодавства країни громадянської належності через створення незаконного злочинного угрупування з метою вимагання коштів на території ОСОБА_5, є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій. При цьому ризик можливого покарання заявника у країні громадянської належності не перевищує загального ризику покарання, яке застосовується до інших фігурантів кримінальних справ, повязаних з кримінальними злочинами. Відповідно до рішення Турецького суду, міра покарання становить 10 років 5 місяців увязнення. Смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур заявнику не загрожує. Отже, загроза життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, з цих приводів відсутня. Враховуючи вищевикладене, позивач не підпадає під перелік підстав, викладених у пункті 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для надання додаткового захисту. За наведених обставин, позивач фактично є мігрантом, а не біженцем у розумінні приписів з п.62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців. Крім того, ситуація у країні походження позивача не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Представник відповідача у судовому засіданні також заперечував проти задоволення адміністративного позову, посилаючись на доводи, викладені у письмових запереченнях на нього.
Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з ч.1 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Частиною 2 статті 7 вказаного Закону передбачено, що заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.
Відповідно до ч.7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Абзацом 1 частини 1 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Згідно з ч.4 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Відповідно до ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Частиною 7 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.
Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначена Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011р. №649 (далі Правила №649).
Відповідно до п. 2.2 Порядку №649 рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.
Пунктом 3.2 Порядку №649 встановлено, що у день отримання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС видає заявникові під підпис у журналі реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні (додаток 4) довідку про звернення за захистом в Україні, про що заносить відповідні відомості до зазначеного журналу. ОСОБА_7 видається строком на один місяць.
Згідно з п.4.1 Порядку №649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:
а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності);
б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).
У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.
Відповідно до п.4.3, п.4.4 Порядку №649 на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:
а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом територіального органу ДМС (додаток 14).

Пунктом 4.6 Порядку №649 передбачено, що у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 15), з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень (додаток 16).

Судом встановлено, що 06 червня 2016 року ОСОБА_1 Емін, 16.07.1977р.н., громадянин ОСОБА_5, звернувся до Головного управління Держаної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області) з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.2.2, п.3.2 Порядку №649 вищеозначену заяву громадянина ОСОБА_5 ОСОБА_1 Емін було прийнято до розгляду ГУ ДМС України в Дніпропетровській області 06.06.2016р. та видано позивачеві ОСОБА_7 за звернення за захистом в Україні №003192.

09 червня 2016 року уповноваженою посадовою особою ГУ ДМС України в Дніпропетровській області ОСОБА_8 з ОСОБА_1 проведено співбесіду, яка відображена у протоколі від 09.06.2016р., копія якого долучена до матеріалів справи.

За результатами розгляду матеріалів справи ОСОБА_1 №2016 DP 0007 головним спеціалістом з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Дніпропетровській області ОСОБА_8 підготовлено письмовий висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 24.06.2016р.

На підставі вказаного висновку ГУ ДМС України в Дніпропетровській області видано наказ від 24.06.2016р. №103, яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні громадянину ОСОБА_5 ОСОБА_1, 16.07.1977р.н.

Про означене рішення позивача поінформовано повідомленням від 24.06.2016р. за вих.№1201/9045, яке останній отримав 30.06.2016р.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування оскаржуваного рішення, суд зважає на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 Емін, 16.07.1977р.н., є громадянином ОСОБА_5, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_1, за національністю араб, за релігійними переконаннями мусульманин-суніт, за національністю є курдом.

29.07.2011р. позивач покинув територію ОСОБА_5, виїхавши до Македонії, де проживав у м. Ускуп протягом 3 років, у якості туриста, винаймав квартиру, не працював, проживав за рахунок власних збережень та грошей. Протягом цих 3-х років подорожував до Боснії та Герцеговини, Тунісу, Косово.

Вперше в Україну позивач прибув 08.11.2015р. до міста ОСОБА_2 через КПП «Бориспіль» у якості туриста.

23.12.2015р. в Дніпропетровському обласному центрі зайнятості ОСОБА_1 отримав дозвіл на працю у ТОВ «ОСОБА_4 ЛТД», де мав займати посаду директора. На теперішній час не працює.

24.12.2015р. ОСОБА_1 виїхав до Молдови з метою відкриття візи типу «D», проте позивачу не вдалося відкрити візу, так як посольство України в Молдові не працювало у звязку із Різдвяними святами.

12.01.2016р. при поверненні до України позивач був затриманий з метою арешту та подальшої екстрадиції до ОСОБА_5 у місті ОСОБА_3 на КПП «Кучурган» у звязку із тим, що він згідно з обліками Інтерполу знаходиться у міжнародному розшуку.

З моменту затримання 12.01.2016р. до 20.02.2016р. позивач відбував тимчасовий арешт в Одеському слідчому ізоляторі згідно з рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області.

23.02.2016р. рішенням Малинівського районного суду м. Одеси до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді особистої поруки з боку ОСОБА_9, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_10, який мешкає за адресою: АДРЕСА_2.

06.06.2016р. ОСОБА_1 Емін звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

В заяві-анкеті ОСОБА_1 просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки на території ОСОБА_5 на нього була сфабрикована кримінальна справа, за якою він був засуджений, проте, винним він себе не вважає, бо, на його думку, тодішня влада сфабрикувала на нього кримінальну справу з метою відтіснити його бізнес. Позивач в заяві-анкеті зазначав, що на разі таких справ у ОСОБА_5 багато і його випадок не є унікальним. На сьогоднішній день адвокат у ОСОБА_5 займається виправданням позивача. Тодішня влада на сьогодні знаходиться у розшуку. Крім того, позивач вказував на те, що вважає, що порушували його права як громадянина через те, що він курд за національністю.

Як слідує з протоколу співбесіди від 09.06.2016р., ОСОБА_1 під час проведення цієї співбесіди, зокрема, повідомив, що він виїхав з ОСОБА_5 так як не погоджувався з тими обвинуваченнями, що були йому предявлені, і він був вимушений тікати, оскільки його переслідували та виникали питання відносно його сімї, а в нього троє дітей. Спочатку він знаходився на території декількох держав (в Македонії, Боснії та Герцеговині, Тунісі, Косово), а потім прибув до України. З ОСОБА_5 він виїхав в 2011 році і оскільки був безвізовий режим виїхав до Македонії, де перебував приблизно три роки. З ОСОБА_5 він виїхав один, у нього були власні заощадження, на які він жив, також до нього приїздили друзі, які давали йому кошти. На території Македонії ОСОБА_1 не працював, перебував там у якості туриста, винаймав житло, куди до нього в гості приїздили його діти, його сімя. В інші країни також виїздив у якості туриста. В цих країнах він не звертався до міграційних служб як шукач притулку, оскільки, по-перше, знав, що розшукується Інтерполом, а, по-друге, чекав рішення суду в ОСОБА_5, а його адвокат повідомляв, що суддю, прокурора та поліцейських, які займалися справою позивача, на той час розшукували та заарештовували. Однак, в подальшому він втомився чекати новин і вирішив прибути до України, щоб офіційно відкрити тут власний бізнес і працювати. В Україну ОСОБА_1 прибув в 2015 році.

На питання щодо причини еміграції з ОСОБА_5 позивач повідомив, що виїхав звідти у звязку із переслідуваннями. На питання хто його переслідує, в чому полягало переслідування, він відповів: «на той момент люди, що працювали в антитерористичній організації «Фетто», конкретні люди, використовуючи різні звязки в державних інстанціях, дивились на те яке у вас є майно, які у вас є будинки або який у вас є бізнес, могли створювати проблеми для бізнесу. Знаходили шляхи для цього. Приходили до нього додому, утворювали незаконні операції, в присутності його дружини погрожували йому, нецензурно висловлювались, казали про те, що не дадуть йому спокійно жити та його родині. Також привозили його до відділення правоохоронних органів, до тюрми, погрожували строком та всеможливими поганими наслідками. Погрожували його життю, конкретно казали: «ти не будеш жити».

На питання чи є в цих переслідуваннях політична, соціальна, релігійна причина, чи вони мали місце через те, що позивач є курдом, ОСОБА_1 пояснив, що по-перше, він вважає, що це може бути повязано з його політичними поглядами, по-друге, це повязано з його бізнесом, який процвітав і це було очевидно, по-третє, це повязано із тим, що вони хотіли, щоб їм платили кошти (давали хабара), проте, він відмовився надавати таку матеріальну підтримку і в цей же час почалися судові переслідування. Також він вважає, що це повязано із тим, що він є курдом по національності. Також протягом 4 або 5 днів його тримали в якомусь місці, знущались над ним, погрожували йому. У нього навіть не було можливості скористатися туалетом. Також позивач вніс невелике пояснення щодо організації «Фетто», зазначивши, що, як зясувалося з часом, це була організація, в яку входили високопосадові особи держави, поліції, прокурори, адвокати, військові, котрі під виглядом офіційної правової діяльності скоювали злочинні діяння».

Також позивач під час співбесіди повідомив, що знає про те, що відносно нього порушено кримінальну справу, проте, він не погоджується з висунутими обвинуваченнями. Його обвинувачують у створенні злочинного угрупування, однак, все це зроблено, що відтіснити його бізнес, так як він є курдом.

Крім того, позивач на співбесіді пояснював, що в ОСОБА_5 його заарештували в 2009 році в 7 або 8 місяці, після чого він знаходився протягом 8 місяців в СІЗО в Сілєврі. Звільнився у 2010 році. При цьому перший суд тривав протягом 8 місяців, і оскільки не було рішення суду на той момент про його увязнення його адвокат знайшов підстави для перебування на свободі. Після звільнення позивач мешкав в своєму будинку в м. Стамбулі, за місцем реєстрації. З моменту звільнення і до виїзду з ОСОБА_5 він займався своїм бізнесом, за цей час були переслідування з боку поліції міста, вони приходили до нього на роботу та продовжували погрожувати, здійснювали психологічний тиск, однак, фізичного насилля не застосовували. На даний час позивач боїться людей, які входили до групи «Фетто», а його повернення до ОСОБА_5 ускладнюється тим, що його можуть увязнити, крім того, там ще лишилися люди, які сфабрикували відносно нього справу. Раніше до його рідних телефонували, приходили до дому, здійснювали на них моральний тиск. В останній час такого немає.

На питання чи може позивач назвати конкретні імена та прізвища людей, що його переслідували, ОСОБА_1 під час співбесіди повідомив: «ОСОБА_6 - це прокурор обласної прокуратури міста Бешиктаж. Імена поліцейських він не може згадати, сказати. Зі сторони захисту була людина на імя Меттін. Також позивач доповнив, що минуло вже 5 років і звичайно якісь імена він не може згадати, тому що коли відбувались певні дії відносно нього, йому особисто на імя ніхто не відрекомендувався».

У судовому засіданні позивачем надано усні пояснення, в яких останній фактично підтвердив ту інформацію, яку надавав під час співбесіди 09.06.2016р.

Зокрема, у судовому засіданні, позивач зазначав, що в ОСОБА_5 він є бізнесменом, у нього свій ресторан, де працює близько 200 осіб. Також позивач зазначав, що в ОСОБА_5 існує терористичне угрупування «Фетто», яке має великий вплив. «Фетто» хотіло від позивача отримати гроші та забрати його бізнес, однак позивач відмовив. У звязку із цим «Фетто» підкупило всіх суддів та прокурорів. Ті особи, які орендували приміщення у позивача, під тиском дали неправдиві свідчення проти нього. Поліція приїздила до нього до дому і поводила себе так, наче він винний, хоча вини не було. Поліцейські виламали двері та увірвалися в будинок, не пояснюючи що відбувається, потім забрали у відділення поліції, де чинили фізичний та психологічний тиск, не давали 5 діб спати, не надали змоги побачитись з адвокатом. Під час судового розгляду права позивача також порушувались, йому не давали висловитися. Перший судовий розгляд тривав вісім місяців. Після судового засідання його випустили з тюрми. Під час судового розгляду особи, які орендують приміщення у позивача, повідомили суд, що вони давали показання проти позивача під тиском, однак, суд сказав, що вони говорять неправду. В подальшому позивач зрозумів, що всі: і суддя, і прокурор, і поліцейські є членами «Фетто». Позивач зазначав, що він є добропорядним бізнесменом у м. Стамбулі. А все, що наведено вище, відбулося через політичні переконання, оскільки позивач є курдом і не дав їм грошей. За таких обставин, позивач був вимушений тікати з ОСОБА_5, оскільки перебував у важкому становищі. В Україні у позивача є товариші: ОСОБА_9 і ОСОБА_10, які повідомили йому, що в українській державі у нього не буде проблем і позивач хотів офіціальним шляхом отримати громадянство України. Також позивач пояснив, що йому не було відомо, що він перебуває у розшуку в Інтерполі. Він бажає проживати в Україні та вести тут свій бізнес. Коли він заявляв, що «Фетто» - терористичне угрупування, про це ще ніхто не знав, однак, це відомо всім. Чиновники, що виносили вирок відносно позивача, в бігах, а суддя в тюрмі. В ОСОБА_5 він не бажає повертатися, так як йому загрожує увязнення, а також люди з терористичної організації «Фетто», які також можуть вплинути на його сімю. Зараз забрати родину до себе він не може, бо його діти ходять до школи, проте, на канікули вони приїздили в гості до нього в Україну на 4 місяці разом із дружиною. Його бізнес в ОСОБА_5 зараз також працює, оформлений на інших осіб. Люди, які виносили йому вирок, зараз у вязниці, проте, «Фетто» велика організація.

Відповідно до Керівних положень УВКБ ООН «Про обовязки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року, пункт 5 і 6: «Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов'язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обовязком доказування». У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обовязок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обовязок доказу реалізовується шукачем притулку у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення.

Зважаючи на Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, необхідно зазначити, що згідно з пунктом 5 статті 4 ОСОБА_11 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

При цьому обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту «A» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Разом із цим, слід зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.

Наведена позиція викладена у п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» №1 від 25.06.2009р. (з відповідними змінами та доповненнями).

Абзацами 3, 4 та 5 пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» №1 від 25.06.2009р. (з відповідними змінами та доповненнями) передбачено, що судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій ОСОБА_11 Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження. Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях. При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Як зазначалося вище, позивач, звертаючись до відповідача з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, посилався на те, що він не може повернутися до ОСОБА_5 через переслідування людьми з угрупування «Фетто», які, по-перше, повязані з його політичними поглядами, по-друге, це повязано з його бізнесом, який процвітав, через що вони хотіли, щоб їм платили кошти (давали хабара), проте, він відмовився надавати таку матеріальну підтримку, по-третє, ці переслідування повязані із тим, що він є курдом по національності.

Натомість, ні під час співбесіди, ні в судовому засіданні позивач не констатував факту особистої участі чи участі його сімї у релігійних, військових або громадських організаціях. Позивач під час співбесіди зазначав, що він не був членом будь-якої політичної, релігійної, військової чи соціальної організації до того, як прибув до України. Його рідні дотримуються загальних політичних точок зору, ніяких радикальних чи національних партій не підтримують. А його брат, начебто, входив до партії «АК Parti», але вона не є саме курдською партією і люди, які входять до неї різних національностей. Чи існує документальне підтвердження щодо участі його брата в вищезазначеній партії, позивачу не відомо.

Наведене спростовує твердження позивача про обґрунтованість його побоювань бути жертвою переслідувань через його політичні погляди.

Щодо пояснень позивача по те, що він переслідувався людьми з терористичної організації «Фетто», зокрема, прокурором обласної прокуратури міста Бешиктаж ОСОБА_6, який є членом цього угрупування, суд зазначає наступне.

По-перше, жодних доказів того, що цей прокурор входить до складу даної організації або про існування цієї організації ОСОБА_1 не надавав.

Відповідно до Інтернет джерел ОСОБА_6 звинувачують у тому, що його антикорупційне розслідування є спробою повалити владу, звинувачують також суддів, поліцейських у зговорі та членстві у «паралельній структурі». Під «паралельною структурою» мається на увазі рух «Хизмет» (Служіння), що складається з послідовників та прибічників ісламського вченого Фетхуллаха Гюлена. Щодо участі ОСОБА_6 у організації «Фетто», а також існуванні такої організації інформація відсутня.

Проведеним аналізом інформації з Інтернет джерел підтверджено той факт, що проти прокурора Джеляля Кари висунуті обвинувачення, а також те, що ОСОБА_12 позбавлений повноважень. Проте, обвинувачення висунуті прокурору зовсім не повязані з переслідуванням або утисненням прав курдів, вони повязані з розслідуванням гучної антикорупційної справи, серед фігурантів якої були члени Кабінету Міністрів ОСОБА_5, а також син президента ОСОБА_5 Біляль Ердоган.

Таким чином, твердження Позивача щодо існування організації «Фетто» та переслідування ОСОБА_1 його членами через те, що він курд можна вважати неправдоподібними.

Інформація по країні походження позивача не підтверджує факт переслідування курдів прокурором Джеляль Кара або організацією «Фетто», а також існування даної організації.

Що також спростовує твердження позивача, наведене в заяві-анкеті, відносно того, що на разі таких справ у ОСОБА_5 багато і його випадок не є унікальним.

Крім того, необхідно зазначити, що ситуація у країні походження позивача не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пункт 37 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Також, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що ані позивач особисто, ані члени його сімї за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувались, побоювання переслідування достовірними доказами не підтверджуються.

Натомість, відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із пунктом 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до п.п.196-197 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, обов'язок надавати докази лежить на заявнику, однак, задача встановлення та відпрацювання відповідних фактів вирішується разом з перевіряючою особою. В деяких випадках саме перевіряюча особа має використовувати засоби, якими вона володіє, щоб зібрати усі необхідні докази, які підтверджують клопотання.

УВКБ ООН у своїй позиції «Про обов'язки та стандарти доказів в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року зазначає, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Зважаючи на вищенаведене, ОСОБА_1 Емін не виявив обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, слід зазначити, що відомості, які наводив позивач, як шукач притулку під час подачі заяви та під час проведення з ним співбесіди є суперечливими та логічно не впорядкованими.

Так, в анкеті від 06.06.2016р. позивач стверджує: «До мене використовували примус та погрози, у звязку з тим що я курд за національністю, але до інцидентів з застосуванням фізичного насильства відношення я не маю», натомість під час співбесіди 09.06.2016р. ОСОБА_1 зазначав, що коли перший раз його заарештували, його били, застосовували фізичну силу. Останні доводи позивач також наводив і в судовому засіданні, зазначаючи, що поліцейські виламали двері та увірвалися в будинок, не пояснюючи що відбувається, потім забрали у відділення поліції, де чинили фізичний та психологічний тиск, не давали 5 діб спати, не надали змоги побачитись з адвокатом.

Крім того, під час співбесіди на питання чи звертався шукач притулку в країнах, де він проживав раніше, в міграційні служби для отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового статусу, позивач повідомив: «Я не звертався з таким питанням, по-перше, з тієї причини, що був в розшуку в Інтерполі». Проте, під час цієї ж співбесіди на питання, чому раніше не зверталися з заявою для отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач повідомив: «Річ у тому, що раніше я не знав, що знаходжусь у розшуку в Інтерполі. Тому я цілком вільно пересувався». В судовому засіданні позивач зазначав, що дізнався про те, що він розшукується Інтерполом вже під час перебування в Україні.

Наявність цих суперечностей в інформації, наданій позивачем, також підтверджено допитаною судом у якості свідка ОСОБА_8, яка є головним спеціалістом з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, та яка проводила з позивачем співбесіду 09.06.2016р., а в подальшому готувала письмовий висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 24.06.2016р. за результатами розгляду матеріалів справи ОСОБА_1 №2016 DP 0007. Свідок зазначала, що вищевказані суперечності також враховувалися нею під час підготовки висновку. Суперечності полягали в тому, що спочатку позивач в анкеті зазначав, що до нього фізичне насильство не застосовувалося, а потім під час співбесіди казав, що таке насилля до нього мало місце. Також позивач спочатку зазначав, що його переслідували, зокрема, з політичних мотивів, але в подальшому зазначав, що він не був членом політичних партій, в нього загальні погляди на політичні питання. В протоколі співбесіди записано всі поставлені позивачеві питання та надані ним відповіді в перекладі на російську мову, зробленому перекладачем, участь якого забезпечено з боку ОСОБА_1 Те, що протокол співбесіди відповідає дійсності, підтверджується аудіо записом цієї співбесіди, який вівся 09.06.2016р. Труднощі перекладу виникли лише один раз, коли позивач надавав пояснення щодо організації «Фетто», оскільки спочатку він казав, що вона антитерористична, а потім, що терористична, але в протоколі зафіксовано було його остаточну відповідь. Також в протоколі зафіксовано його уточнення з цього приводу, що «Фетто» все ж таки терористична організація. Крім того, свідок суду пояснила, що крім ОСОБА_1 з 2013 року і по теперішній час інші громадяни ОСОБА_5 до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з заявами про визнання їх біженцями, або особами, які потребують додаткового захисту, не зверталися.

При цьому позивач та його представник посилалися на те, що перекладач, який здійснював переклад під час співбесіди 09.06.2016р., міг невірно перекласти пояснення позивача. З метою зясування цього факту судом досліджено під час судового засідання аудіо запис вищевказаної співбесіди, а носій долучено до матеріалів справ у якості доказу.

Під час дослідження аудіо запису перекладач, який брав участь у розгляді справи, а саме ОСОБА_2, повідомила, що дійсно переклад питань та відповідей не дослівний, але загальний зміст питань та відповідей відповідає дійсності. Зокрема, дійсно ОСОБА_1 під час співбесіди казав, що він не був членом будь-якої політичної, релігійної, військової чи соціальної організації до того, як прибув до України; також вірно здійснено переклад пояснень ОСОБА_1 щодо мотивів полишити країну походження (розділ ХІ протоколу співбесіди від 09.06.2016р.).

Виходячи з вищевикладеного, суд погоджується з доводами відповідача відносно того, що позивач надавав суперечливі відомості про себе.

Позивач не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством як протиправні та суспільно небезпечні, і на нього чекає притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ст.53/1-2-3, 58/9, 62, 117/1, 220/2 Турецького Кримінального Кодексу №5237 (створення незаконного злочинного угрупування з метою вимагання коштів на території ОСОБА_5), а саме відбуття покарання строком увязнення на 10 років 5 місяців.

Небажання позивача повертатися до країни громадянської належності, де існує його переслідування в рамках чинного законодавства країни громадянської належності, є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій.

Слід зазначити, що ризик можливого покарання заявника у країні громадянської належності не перевищує загального ризику покарання, яке застосовується до інших фігурантів кримінальних справ, повязаних з кримінальними злочинами. Відповідно до рішення Турецького суду, міра покарання становить 10 років 5 місяців увязнення. Смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур заявнику не загрожує.

Отже, загроза життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, з цих приводів відсутня.

Відповідно до статті 15 Директиви ЄС 2011/95/EU від 13.11.2011p., яка визначає підстави для надання додаткового захисту, як ризик отримання серйозної шкоди у формі: а)смертна кара; в)катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження; с)серйозна особиста загроза життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту, факти дискримінації та можливого подальшого переслідування або арешту громадянин ОСОБА_5 ОСОБА_1 Емін не надав.

Також суд враховує, що ОСОБА_1, полишивши країну свого походження через наявність, як він стверджує, обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, та перебуваючи протягом тривалого часу (протягом 3 років) в інших країнах (Македонії, Косово, Боснії та Герцеговині) взагалі не звертався до міграційних органів цих держав з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а, прибувши до України наприкінці 2015 року, звернувся з такою заявою до відповідача лише у червні 2016 року, що, в свою чергу свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Всі вищенаведені обставини були враховані відповідачем при підготовці висновку про відмову в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який став підставою для винесення оскаржуваного рішення.

Таким чином, під час розгляду заяви позивача про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив всі наведені ним обставини, дослідив інформацію по країні походження та правомірно відмовив у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наведених обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

У звязку із відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати, понесені позивачем, відповідно до приписів ст.94 КАС України не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 122, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 Емін до Головного управління Держаної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення і зобовязання вчинити певні дії відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. 186 цього Кодексу до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_13