Справа № 750/8465/16-а
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2016-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 750/8465/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Житняк Л.О. Суддя-доповідач: Губська О.А.
У Х В А Л А
22 грудня 2016 року м. Київ
Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Губської О.А.
суддів: Кузьмишиної О.М., Беспалова О.О.
за участю: секретаря судового засідання Сергієнко Т.О.,
представника відповідача Тарасенко Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
Позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:
визнати протиправними дії щодо відмови у нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності ІІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії;
скасувати рішення Міністерства оборони України, викладене у формі протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 19.08.2016 № 71, в частині не призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в разі інвалідності осіб, звільнених з військової служби;
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 направити на адресу Міністерства оборони України, заяву позивача та додані документи щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби;
зобов`язати Міністерство оборони України здійснити нарахування та виплату одноразової грошової допомоги в разі настання ІІІ групи інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби у розмірі, що визначається у відсотках десятирічного грошового забезпечення, виходячи зі складу грошового забезпечення на день встановлення інвалідності з 27.06.2013.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 30.09.2016 справу було передано на розгляд до Чернігівського окружного адміністративного суду.
Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2016 року позов задоволено частково.
Так, судом визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови у нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку з настанням інвалідності ІІІ групи, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби. Скасовано рішення Міністерства оборони України, викладене у формі протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 19.08.2016 № 71, в частині не призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в разі інвалідності осіб, звільнених з військової служби. Зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату йому одноразової грошової допомоги та прийняти рішення у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 №499 Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії), травми або каліцтва чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчання (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності, звільнених з військової служби (зборів) осіб.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Відповідач Міністерство оборони України із таким рішенням не погодився, у поданій ним апеляційній скарзі просить скасувати зазначену постанову та прийняти нову, якою повністю відмовити у задоволенні вимог позивача, при цьому вказує на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
У судовому засіданні представник відповідача підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити. Позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін.
Заслухавши суддю-доповідача та представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції виходить із таких фактичних обставин.
Вирішуючи спір суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_1 з 27.03.1982 по 24.07.1984 проходив військову службу.
Згідно із наказом Начальника 408 Окружного військового ордена Червоної зірки госпіталю від 24.07.1984 № 294, постановою військово-лікарської комісії 408 Окружного військового госпіталю (далі ЛВК 408 ОВГ) від 07.06.1984 на підставі ст.39-б Наказу Міністерства оборони СРСР (далі МО СРСР) від 03.09.1973 № 135 позивача визнано непридатним до військової служби в мирний час та обмежено придатним другого ступеня у військовий час.
Наказом МО СРСР від 03.09.1973 № 135 ОСОБА_1 звільнений з дійсної військової служби в запас згідно пункт "Г" ст. 46 (в зв`язку із захворюванням).
Протоколом засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 23.04.2013 №1040 було встановлено, що поранення та захворювання ОСОБА_1 пов`язане з виконанням обов`язків проходження військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 27.06.2013 серії АВ № 0111371 ОСОБА_1 встановлена ІІІ група інвалідності вперше, в зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходженням військової служби строком до 01.07.2015.
В подальшому, позивачу 07.07.2015 повторно встановлено ІІІ групу інвалідності та 28.07.2016 підтверджено ІІІ групу інвалідності, що підтверджується відповідними довідками.
У зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності позивач 19.04.2016 звернувся до військового комісару Чернігівської області із заявою, в якій просив надати йому одноразову грошову допомогу, як інваліду війни ІІІ групи, що отримав поранення при виконанні обов`язків військової служби у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 № 499, та додав необхідні документи.
Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 31.08.2016 №5/3463с позивачу було надіслано витяг з протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 19.08.2016 №71 згідно якого йому відмовлено у виплаті грошової допомоги.
Згідно із вказаним протоколом, комісія дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги особам, які звільнені з військової служби до набуття чинності Закону України від 04.04.2006 № 3597 "Про внесення змін до Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу", яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, та інвалідність яким встановлено до 01.01.2014, тобто до набуття чинності нової редакції ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, оскільки відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду.
Задовольняючи позов частково, суд попередньої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач протиправно відмовив позивачеві у задоволенні його заяви щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги, оскільки наявними у справі документами беззаперечно підтверджується право останнього на отримання такої допомоги.
Обґрунтовуючи помилковість таких висновків суду, скаржник у поданій ним апеляційній скарзі вказує на те, що по-перше, позивач проходив військову службу у збройних силах СРСР, а не ЗС України, а тому положення законодавства, якими він обґрунтовує своє право на одноразову грошову допомогу, до позивача не застосовуються і, по-друге, позивачем не було надано документа, що свідчить про причини та обставини поранення, зокрема, що воно не пов`язане із вчиненням кримінального чи адміністративного правопорушення або у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння.
Водночас, рішення суду у частині відмови у задоволенні позову сторонами не оскаржене.
За правилами ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.
Перевіривши правову оцінку обставин справи, повноту їх встановлення та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, з урахуванням та у межах доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду дійшла висновку про таке.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 41 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Згідно з ч. 2 ст. 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
На час звернення позивача із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги, порядок розгляду та вирішення цього питання врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, якою затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі за текстом Порядок № 975).
Згідно з другим абзацом п. 2 цієї Постанови допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Відповідно до п. 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Судом установлено, що з моменту встановлення позивачеві ІІІ групи інвалідності, що вперше відбулося 27.06.2013 і підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії АВ № 0111371, зазначена допомога позивачеві не виплачувалася
На момент встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з травмою, отриманою під час проходження служби, тобто станом на 27.03.2013, порядок виплати одноразової допомоги військовослужбовцям та її розмір були визначені Постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року N 499 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб» (далі за текстом Порядок № 499)
Зазначені обставини установлені рішенням суду в адміністративній справі № 825/178/16, яке набрало законної сили, а тому, в силу ч. 1 ст. 72 КАС України не потребують доказування.
Згідно із пп. 2 п. 2 Порядку № 499 одноразова грошова допомога виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності в період проходження військової служби та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби чи після закінчення зазначеного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, - у розмірі: 27-місячного грошового забезпечення - інвалідам I групи; 24-місячного грошового забезпечення - інвалідам II групи; 20-місячного грошового забезпечення - інвалідам III групи, а у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби - у розмірі: 33-місячного грошового забезпечення - інвалідам I групи; 30-місячного грошового забезпечення - інвалідам II групи; 27-місячного грошового забезпечення - інвалідам III групи.
Матеріалами справи підтверджується, що ІІІ група інвалідності установлена у зв`язку із пораненням та захворюванням, які пов`язані із виконанням позивачем обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.
За таких обставин та нормативного регулювання, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги.
Водночас, мотиви, з яких позивачеві відмовлено у призначенні зазначеної допомоги, наведені у протоколі комісії від 19.08.2016 №71, не узгоджуються із вимогами законодавства, чинного на час установлення позивачеві ІІІ групи інвалідності, оскільки право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала після звільнення з військової служби внаслідок захворювання, травми, що пов`язані з виконанням обов`язків військової служби, починається саме з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги, тобто, в даному випадку, з моменту настання інвалідності, а не з моменту звільнення з військової служби.
Крім іншого, апеляційний суд враховує правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постановах від 18.11.2014 справа № 21-446а14 та від 21.04.2015 справа № 21-135а15, згідно із яким право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі, коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження.
Апелянт, обґрунтовуючи доводи своєї скарги вказує на те, що позивач проходив військову службу у збройних силах СРСР, а не ЗС України, а тому положення законодавства, якими він обґрунтовує своє право на одноразову грошову допомогу, до позивача не застосовуються.
Апеляційний суд такі доводи відхиляє та вважає з цього приводу обґрунтованою позицію суду першої інстанції, який звернув увагу на положення абз.9 п.1 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 передбачено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ", особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховуються, зокрема, дійсна військова служба у Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР та інші види служби і періоди роботи, які відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалися до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ. Вислуга років (у тому числі на пільгових умовах) у цьому випадку обчислюється у порядку, встановленому законодавством колишнього СРСР, якщо цією постановою не передбачено більш пільгових умов зарахування до вислуги років часу служби для призначення пенсій військовослужбовцям та особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.
З аналізу вищевказаної норми вбачається, що для призначення військовослужбовцям пенсії до вислуги років останніх зараховуються, зокрема, дійсна військова служба у Радянській Армії. Вказана обставина, у свою чергу, свідчить про те, що у питаннях соціального захисту військовослужбовці Радянської Армії прирівняні до військовослужбовців Збройних Сил України.
З приводу посилань скаржника на те, що позивачем не було надано документа, що свідчить про причини та обставини поранення, зокрема, що воно не пов`язане із вчиненням кримінального чи адміністративного правопорушення або у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, то колегія суддів апеляційної інстанції також відхиляє наведені доводи, оскільки спірне рішення про відмову у призначенні позивачеві одноразової грошової допомоги мотивовано зовсім іншими підставами і та обставина, на яку наразі посилається скаржник, не була підставою для відмови у наданні грошової допомоги.
У частині вимог позивача про зобов`язання Чернігівський обласний військовий комісаріат направити на адресу Міністерства оборони України, заяву позивача та додані документи щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, то суд першої інстанції встановив, що вказані документи знаходяться в Міністерстві оборони України у відповідній справі, і до Чернігівського обласного військового комісаріату не поверталися. Отже, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання Міністерства оборони України здійснити нарахування та виплату одноразової грошової допомоги в разі настання ІІІ групи інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби у розмірі, що визначається у відсотках десятирічного грошового забезпечення, виходячи зі складу грошового забезпечення на день встановлення інвалідності з 27.06.2013, суд попередньої інстанції, виходячи з аналізу положень п. 7 чинного на час встановлення позивачеві ІІІ групи інвалідності Порядку 499 та чинного на час звернення позивача із заявою Порядку № 975, правильно вказав, що уповноваженим органом, який має у 15-денний строк з дня реєстрації документів подати їх головному розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги, в даному випадку є Чернігівський обласний військовий комісаріат, в той час як рішення про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю військовослужбовців приймає головний розпорядник коштів, у даному випадку Міністерство оборони України, після отримання відповідного висновку із визначеним переліком документів, які надіслані на його адресу уповноваженим органом, необхідних для призначення виплати.
Вирішення питання про призначення такої допомоги віднесене до дискреційних повноважень МО, водночас, суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується та приймати замість цього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, а також давати вказівки, які б свідчили про вирішення питання, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.
За правилами ч. 2 ст. 162 КАС України суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з метою захисту порушеного права позивача, дійшов цілком обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову шляхом зобов`язання Міністерства оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату йому одноразової грошової допомоги та прийняти рішення у відповідності до вимог чинного на час виникнення спірних відносин законодавства.
Оскільки рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову сторонами не оскаржене і під час апеляційного провадження колегією суддів не виявлено порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи, то апеляційний суд не вбачає наявності передбачених ч. 1 ст. 195 КАС України підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та дотриманні норм процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає.
Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Крім того, апелянт подаючи апеляційну скаргу, просив відстрочити сплату судового збору до вирішення справи апеляційним судом.
Назване клопотання було задоволене ухвалою судді Київського апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2016 року.
Відповідно до ст. 88 КАС України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк. Якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо оплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.
Відповідно до пп. 2 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
Згідно з положеннями пп. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір за подання фізичною особою адміністративного позову немайнового характеру ставка судового збору становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.
Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України Про судовий збір судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Законом України Про Державний бюджет України на 2016 рік мінімальний розмір заробітної плати станом на 1 січня 2016 року встановлено в розмірі 1378,00 грн.
При цьому згідно із ч. 3 ст. 6 цього Закону у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.
Так, у позовній заяві об`єднано чотири самостійні вимоги немайнового характеру.
Враховуючи наведене, ставка судового збору за подання позову у даній справі становить 2204,80 грн. (1378*0,4)х4).
Отже, сума судового збору, яка підлягає стягненню з апелянта становить 2425,28 грн. (2204,8х110%).
Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2016 року - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяО.М. Кузьмишина

СуддяО.О. Беспалов

Повний текст ухвали виготовлено 22 грудня 2016 року

Головуючий суддя Губська О.А.

Судді: Кузьмишина О.М.

Беспалов О.О.