Справа № 802/2127/16-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2016-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

20 грудня 2016 р. Справа № 802/2127/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді: Слободонюка Михайла Васильовича,

суддів: Воробйової Інни Анатоліївни

ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання: Франчук А.О.

позивача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2

до: Державної судової адміністрації України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Апеляційного суду Вінницької області

про: визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України, відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Апеляційного суду Вінницької області про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що з 17.09.1991 року він виконував обов'язки судді Замостянського районного суду міста Вінниці, а 30.10.1992 року був обраний суддею цього ж суду, де пропрацював до 20.03.2002 року. Натомість з 22.03.2002 року працював на посаді судді Апеляційного суду Вінницької області. 16.12.2015 року ним подано заяву про відставку, однак звільнений з посади судді він був лише 19.04.2016 року згідно з постановою Верховної Ради України від 19.04.2016 року № 1120-VIII та виведений зі штату Апеляційного суду Вінницької області на підставі наказу голови суду від 13.06.2016 року № 36/2-07к. Проте вихідна допомога судді, який вийшов у відставку, йому виплачена не була. В подальшому він звернувся до ДСА України з проханням здійснити нарахування та виплатити йому вихідну неоподатковану допомогу у зв'язку з виходом у відставку в розмірі місячного заробітку за основною посадою за 24 кожних повних років роботи на посаді судді, передбачену частиною 3 статті 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ та статтею 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Разом із тим, листом від 18.07.2016 року № І841-16-927/16 у виплаті відповідної допомоги йому було відмовлено.

Вважаючи, що право на відставку він здобув задовго до подання заяви про відставку, тому за наслідками реалізації цього права може претендувати на вихідну допомогу у тому розмірі, який був передбачений на час існування таких обставин. З огляду на це вважає відмову відповідача у виплаті вихідної допомоги протиправною, як наслідок, з метою відновлення свого порушеного права, просить суд зобов'язати ДСА України нарахувати і виплатити йому вихідну неоподатковану допомогу у зв'язку з відставкою у розмірі місячного заробітку за основною посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді.

У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового засідання повідомлений вчасно та належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи.

Разом із тим, свою позицію щодо заявлених позовних вимог виклав у наданих суду письмових запереченнях за вх. №28406 від 20.12.2016 року у яких зазначив, що на момент звільнення позивача з посади судді чинне законодавство України не передбачало права судді на одержання допомоги при звільненні у відставку, а тому правових підстав для нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги немає. Також вважає, що вихідна допомога не належить до конституційних гарантій незалежності суддів, таких як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. Крім того, при вирішенні справи відповідач просить суд врахувати практику Вищого адміністративного суду України з розгляду аналогічної категорії спорів у справах № 806/2442/15, № 823/5238/15, № 820/1330/16, № 820/1498/16, № 820/916/16, № 820/2056/16, № 818/2712/15, № 826/15732/15. За наведених обставин, у задоволенні даного позову просив відмовити.

Представник третьої особи - Апеляційного суду Вінницької області в судове засідання також не зявився, хоча про час, дату та місце судового засідання повідомлений вчасно та належним чином, що підтверджується розпискою про вручення судової повістки, яка міститься в матеріалах справи.

З урахуванням викладеного, керуючись положеннями частини 128 КАС України, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи у відсутність представника відповідача та третьої особи.

Суд, заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що позивач ОСОБА_2 з 17.09.1991 року виконував обов'язки судді Замостянського районного суду міста Вінниці. 30.10.1992 року його обрано суддею цього ж суду, де він пропрацював до 20.03.2002 року. З 22.03.2002 року позивач працював на посаді судді Апеляційного суду Вінницької області.

16.12.2015 року ОСОБА_2 звернувся до Вищої ради юстиції та Верховної Ради України із заявами про відставку.

19.04.2016 року Верховною Радою України прийнято постанову № 1120-VIII "Про звільнення суддів", відповідно до якої позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Вінницької області у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови Апеляційного суду Вінницької області від 13.06.2016 року № 36/2-07к позивача виведено зі штату суду 13.06.2016 року.

В подальшому, 06.07.2016 року ОСОБА_2 звернувся до ДСА України із заявою, у якій просив виплатити йому передбачену частиною 3 статті 43 Закону України "Про статус суддів", а в подальшому статтею 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" вихідну неоподатковану допомогу у зв'язку з виходом судді у відставку. При цьому позивач посилався на те, що право на відставку він набув ще задовго до подання заяви про відставку, а факт її подання є лише доказом реалізації його права.

Однак, за результатами розгляду звернення позивача, відповідач листом від 18.07.2016 року №І841-16-927/16 у виплаті такої допомоги відмовив мотивуючи тим, що заява про відставку від 16.12.2015 року та постанова Верховної Ради України від 19.04.2016 року про її прийняття мали місце після виключення статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" на підставі положень Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні від 27.03.2014 року № 1166-VII.

Незгода позивача з відмовою ДСА України у виплаті вихідної неоподаткованої допомоги у зв'язку з виходом у відставку в розмірі місячного заробітку за основною посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді зумовила його звернення до суду з даним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог суд у першу чергу вважає за необхідне дослідити правову природу вихідної допомоги, а також наявність законодавчо визначених підстав для її отримання позивачем.

Так, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 19.11.2013 року № 10-рп/2013 за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Умови виплати вихідної допомоги встановлювалися у наступних законодавчих актах. Положеннями ч. 1 ст. 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ передбачалось, що кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку з закінченням строку повноважень. При цьому частиною 3 цієї ж статті встановлювалось, що судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Однак даний Закон втратив чинність на підставі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VІ, який зберіг за суддею, який пішов у відставку право на отримання вихідної допомоги, однак передбачав інші розміри такої допомоги.

Зокрема за змістом частини 1 статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції до 01.04.2014 року) судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Із аналізу наведених положень слідує висновок, що законодавством дійсно було передбачено право судді на виплату вихідної допомоги в розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку (в редакції Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ), а в подальшому в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (в редакції Закону України "Про судоустрій і статус суддів"), однак необхідною передумовою для набуття даного права є вихід судді у відставку.

Разом із тим, Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України" від 27.03.2014 року № 1166-VІІ, який набрав чинності з 01.04.2014 року, було внесено зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та виключено з нього статтю 136, якою передбачалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

При цьому обґрунтовуючи протиправність відмови відповідача, позивач зазначає, що право на відставку він набув ще задовго до подання заяви про відставку, а саме - 15.04.2007 року, а тому й право на отримання вихідної допомоги за ним має бути збережено незалежно від втрати чинності Законом України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ та статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VІ.

Проте зазначені доводи позивача судом оцінюються критично, з огляду на наступне.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відтак в даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача, тобто станом на 19.04.2016 року.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI (в редакції чинній на момент подання позивачем заяви про відставку) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 122 Закону № 2453-VI питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Таким чином зважаючи на те, що як на дату подання позивачем заяви про відставку (16.12.2015 року), так і на дату прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення його з посади судді (19.04.2016 року) був чинним Закон України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції від 01.04.2014 року, в якому відповідно до Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 року № 1166-VII виключено статтю 136, що передбачала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою, суд доходить висновку, що у позивача відсутнє право на отримання такої допомоги.

Аналогічні висновки викладені в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 16.08.2016 року (К/800/22224/16), від 16.06.2016 року (К/800/49255/15), від 04.10.2016 року (К/800/17188/16, К/800/17202/16, К/800/17180/16), від 18.10.2016 (К/800/52210/15, К/800/6281/16).

Водночас надаючи оцінку посиланням позивача на те, що чинні на момент набуття ним права на відставку положення ч. 3 ст. 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ формували у нього, як судді, обґрунтовані припущення (правомірні, законні очікування) отримати при почесному видаленні з посади у відставку вихідної допомоги, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, обґрунтовуючи дані висновки позивач покликається на те, що із набуттям ним права на відставку він здобув і право на отримання вихідної допомоги передбаченої ч. 3 ст. 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ, у звязку із чим у нього були очікування, що в майбутньому, при виході у відставку, він зможе його реалізувати. Оскільки наведений підхід, на його думку, в контексті статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини тлумачить поняття "майно" в тому числі і як "правомірні (законні) очікування" щодо певного стану речей у майбутньому, тому очікування ним здійснення певного права - права на виплату вихідної допомоги, що може вважатися "активом", має обґрунтовану законну підставу.

Проте суд вважає, що в межах обставин даної справи та за існуючого правового регулювання відносин повязаних із виходом судді у відставку, такий підхід до тлумачення правових висновків Європейського суду з прав людини здійснюється позивачем помилково.

Так, статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів".

Водночас стаття 1 Першого протоколу не гарантує права на надбання майна (рішення у справах "Ван дер Мюсель проти Бельгії" та "Копеський проти Словаччини"). Особа може заявляти про порушення статті 1 Першого протоколу тільки тією мірою, якою оскаржувані рішення національного суду стосуються її майна в розумінні цього положення. "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права. "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копеський проти Словаччини").

Як зазначив Європейський суд з прав людини у справі "Сук проти України" (Заява № 10972/05) від 10.03.2011 року, яке набуло статусу остаточного 10.06.2011 року, держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. І лише у випадку якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (п. 23 рішення).

Однак суд встановив, що на момент звільнення ОСОБА_2 з посади судді Закон України "Про статус судів" на який посилається позивач, втратив чинність, а натомість був чинним Закон № 2453-VI який не передбачав права судді, звільненого з посади у зв'язку із виходом у відставку, на отримання вихідної допомоги.

Тому відсутні підстави стверджувати про порушення права позивача, гарантованого йому статтею 1 Першого Протоколу Конвенції (право на мирне володіння майном).

Щодо посилань позивача на порушення принципу юридичної визначеності при відмові у виплаті йому вихідної допомоги (у звязку із нечіткість та непередбачуваністю правових норм, що регулювали спірні правовідносини), то такі до уваги судом не також беруться, оскільки норми Закону № 2453-VI (були чинні на момент звільнення ОСОБА_2 з посади судді) чітко та однозначно вказували на відсутність права позивача на отримання вихідної допомоги. Тому, Закон № 2453-VI був доступним, чітким та передбачуваним у застосуванні (відповідав критеріям якості та доступності). Відтак, Рішення Європейського Суду з прав людини, на які посилається позивач в адміністративному позові не є достатньою правовою підставою для задоволення позову.

Підсумовуючи вищевикладене необхідно додатково вказати, що набуття суддею права на відставку і отримання права на виплату вихідної допомоги не є тотожними поняттями, оскільки набуття та реалізацію останнього законодавець повязував безпосередньо із виходом судді у відставку. А оскільки позивач своє право на відставку реалізував після скасування державою на законодавчому рівні виплат вихідної допомоги, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позивачем вимог.

В силу положень статтей 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши надані ними докази, суд доходить до переконання про відсутність правових підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Згідно ст. 94 КАС України судові витрати, здійснені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні вимог адміністративного позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_1