Справа № 816/945/16
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2016-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 р. Справа № 816/945/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Перцової Т.С.

Суддів: Дюкарєвої С.В. , Жигилія С.П.

за участю секретаря судового засідання Мороз Є.В.,

представників сторін : позивача - ОСОБА_1, відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "АМ-Транс" на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 19.10.2016р. по справі № 816/945/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АМ-Транс"

до Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області

про скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИЛА

17.06.2016 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "АМ - Транс" (далі по тексту ТОВ "АМ - Транс", позивач) звернулося до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної Фіскальної служби у Полтавській області (далі по тексту ГУ ДФС у Полтавській області, відповідач) про скасування податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 27.05.2016 р.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 19.10.2016 р. по справі № 816/945/16 у задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "АМ - Транс" до Головного управління Державної Фіскальної служби у Полтавській області про скасування податкового повідомлення-рішення відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаною постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 19.10.2016 р. по справі № 816/945/16 скасувати, прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції фактично визнано правильність складання документів, якими підтверджуються прийняття та оплата товару бітуму нафтового дорожнього вязкого БНД 60/90, отриманого від ТОВ «Фавор ОСОБА_3». Крім того, жодних порушень стосовно відповідності вказаних первинних документів вимогам законодавства в акті перевірки відповідачем не викладено. З огляду на викладене, вважає, що реальність господарських операцій між позивачем та вищевказаним контрагентом повністю підтверджена первинними документами, а відтак, позивачем обґрунтовано віднесено до складу податкового кредиту суму ПДВ за податковими накладними, виданими постачальником ТОВ «Фавор ОСОБА_3». Стверджує, що окремі недоліки у товарно-транспортних накладних (відсутність повної адреси пунктів навантаження і розвантаження продукції, а також відсутність марки, моделі, типу автомобіля) не є підставою для висновку про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобовязаннях платника податку у звязку з господарською діяльністю, мали місце. Вказує, що відвантаження та поставка товару здійснювалась за рахунок ТОВ «Фавор ОСОБА_3», а тому відсутність у останнього ліцензії на перевезення нафтопродуктів не є підставою для покладення на позивача відповідальності у вигляді донарахування грошового зобовязання з ПДВ. Крім того, судом першої інстанції не було повно зясовано та не взято до уваги той факт, що придбаний у ТОВ «Фавор ОСОБА_3» товар був у подальшому використаний у господарській діяль6ності позивача при виробництві асфальтобетонної суміші, пославшись на відсутність доказів відсутності укладення договорів на придбання бітуму в інших контрагентів та припустивши, що був використаний інший бітум, придбаний не у ТОВ «Фавор ОСОБА_3». Отже, вважає, що доводи відповідача не спростовують факту прийняття позивачем товару та правомірності віднесення до податкового кредиту сум ПДВ за господарськими операціям із вищевказаним контрагентом.

Представник позивача в судовому засідання підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд апеляційної інстанції їх задовольнити.

Представник відповідача в надісланих до суду письмових запереченнях та в судовому засіданні просив суд апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду першої інстанції без змін. Пояснив, що предметом договору поставки №16/11 від 16.11.2015 р. є поставка бітуму нафтовий дорожній в асортименті. Відповідно до товарно-транспортних накладних перевізниками бітуму виступали ТОВ "Фавор ОСОБА_3" та ТОВ "Українська ОСОБА_4", однак, вказані підприємства не мали можливості для здійснення перевезення, оскільки не мають ліцензії на перевезення нафтопродуктів (небезпечних вантажів). Вказує на порушення у заповненні товарно-транспортних накладних, а саме: неповне зазначення адреси пунктів навантаження та розвантаження продукції; товарно-транспортна накладна від 07.12.2015 р. №001 не містить марки, моделі, типу автомобіля, яким здійснювалось перевезення. Зазначив, що стосовно ТОВ «Українська енергетична група» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено дані про судове рішення щодо припинення юридичної особи, що не повязане з її банкрутством, а отже, вказане підприємство не могло здійснювати операції з перевезення товару у 2015 році від постачальника ТОВ «Фавор ОСОБА_3» до позивача по справі. Відмітив, що позивачем до перевірки не надано журналу реєстрації проведення вимірювання нафтопродуктів (нафти) у резервуарах за формою 7-НПП, книгу кількісного руху нафтопродуктів (нафти) за формою 31-НПП, журнал обліку надходження нафти і нафтопродуктів за формою 6-НПП, обовязковість ведення яких передбачена Інструкцією про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженою спільним наказом Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв'язку України, Державного комітету" України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 р. №281/171/578/155, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.09.2008 року за № 805/15496 (далі по тексту Інструкція № 281). Вказує, що у рахунках-фактурах відсутні прізвища, імя та по-батькові осіб, які їх підписали. Враховуючи викладене вище, стверджує про правомірність висновків акту перевірки ТОВ "АМ - Транс" з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ "Фавор ОСОБА_3" за листопад-грудень 2015 р. щодо завищення податкового кредиту по фінансово-господарським взаємовідносинам з вказаним контрагентом на суму 272134,00 грн., оскільки наданими до перевірки документами неможливо підтвердити реальність поставки ідентифікованого товару позивачеві від постачальника ТОВ «Фавор ОСОБА_3».

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ТОВ "АМ - Транс" () зареєстроване в якості юридичної особи, перебуває на податковому обліку відповідача та є платником податку на додану вартість (а.с.49 т.1).

В період з 19.04.2016 р. по 25.04.2016 р. головним державним ревізором-інспектором відділу перевірок ризикових платників та моніторингу ризикових операцій управління аудиту ГУ ДФС у Полтавській області проведена позапланова виїзна документальна перевірка ТОВ "АМ - Транс" () з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ "Фавор ОСОБА_3" () за листопад-грудень 2015 р. року та правомірності їх відображення в податковій звітності, відповідно до затвердженого плану перевірки, наведеного у додатку 1 до довідки перевірки.

За наслідками проведеної перевірки відповідачем складено акт №156/16-31-14-06-09/36903306 від 04.05.2016 р., у якому зафіксовані порушення позивачем п.п. "а" п.198.1, п. 198.2, п.198.3 статті 198 Податкового кодексу України, у результаті чого занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 272134,00 грн., у тому числі за листопад 2015 р. року на суму 272134,00 грн. (а.с.52-57 т.1).

На підставі наведеного висновку акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 27.05.2016 р., яким збільшено суму грошового зобовязання позивача за платежем "податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг), 14010100" у загальній сумі 340167,50 грн., у тому числі 272134 грн. основний платіж, 68033,50 грн. штрафні (фінансові) санкції (а.с.50 т.1).

Не погодившись із вищевказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом про його оскарження.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з правомірності висновків ГУ ДФС у Полтавській області про порушення позивачем вимог п.п. "а" п.198.1, п. 198.2, п.198.3 статті 198 ПК України та заниження ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету за листопад 2015 р. на загальну суму 272134,00 грн.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що підставою для вищенаведеного висновку відповідача слугувало твердження про відсутність реального характеру взаємовідносин з придбання позивачем бітуму нафтового дорожнього в'язкого БНД 60/90 у ТОВ "Фавор ОСОБА_3".

Колегія суддів вважає такі висновки відповідача хибними, з наступних підстав.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг.

Відповідно до п.198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Приписами п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс) (п.201.7 ст.201 ПК України).

У відповідності до п.201.10 ст.201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 201.8 статті 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Положеннями п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Із системного аналізу вказаних вище правових норм, можливо дійти до висновку, що для отримання права на формування податкового кредиту із сум ПДВ, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), платник повинен мати податкові накладні, зареєстровані у ЄРПН, первинні бухгалтерські документи, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначені для використання у власній господарській діяльності.

Крім того, слід зазначити, що за змістом частини другої статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів для цілей ведення податкового обліку лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 16.07.99 N 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 16.11.2015 р. між ТОВ "АМ - Транс" (покупець) та ТОВ "Фавор ОСОБА_3" (продавець) укладено договір поставки №16/11 (т.1, а.с.13), за умовами якого покупець зобов'язується прийняти поставку та оплатити поставлений товар бітум нафтовий дорожній в асортименті (пункт 1.1 договору). Відвантаження та поставка товару виконується засобами постачальника або покупця за домовленістю.

В рамках виконання умов договору позивачем отримано від ТОВ «Фавор ОСОБА_3» бітум нафтовий дорожній вязкий БНД 60/90, про що свідчать наявні в матеріалах справи копії видаткових накладних №17/11-4 від 17.11.2015 р., №26/11-3 від 26.11.2015 р., №27/11-2 від 27.11.2015 р., №27/11-6 від 27.11.2015 р., №29/11-1 від 29.11.2015 р., №07/12 від 07.12.2015 р., №20/12-2 від 20.12.2015 р. (т.1, а.с.27-33).

На підтвердження факту перевезення придбаного позивачем бітуму нафтового дорожнього в'язкого БНД 60/90 позивачем надано до матеріалів справи копії товарно-транспортних накладних на відпуск нафтопродуктів (нафти) №17/11 від 17.11.2015 р. , №26/11-3 від 26.11.2015 р., №29/11 від 27.11.2015 р., №27/11-6 від 27.11.2015 р., №29/11 від 29.11.2015 р., №001 від 07.12.2015 р., №002 від 20.12.2015 р., складені за формою 1-ТТН, передбаченою Інструкцією № 281 (т.1, а.с.34-40).

Отриманий від ТОВ «Фавор ОСОБА_3» товар було оприбутковано позивачем, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія оборотно-сальдової відомості по рахунку 631 (т.1, а.с.48).

Придбаний товар позивачем було оплачено в безготівковій формі згідно з рахунками-фактурами №18/11-01 від 18.11.2015 р., №19/11-3 від 19.11.2015 р., №26/11-3 від 26.11.2015 р., №27/11-6 від 27.11.2015 р., №27/11-1 від 27.11.2015 р., №03/12-5 від 03.12.2015 р. (т.1, а.с.14-19), про що свідчать наявні в матеріалах справи копії платіжних доручень №36994 від 18.11.2015 р., №37026 від 27.11.2015 р., №37030 від 27.11.2015 р., №37051 від 07.12.2015 р., №37057 від 09.12.2015 р., №37058 від 09.12.2015 р. (т.1, а.с.20-26).

Постачальником складено та зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні №2 від 27.11.2015 р., №4 від 17.11.2015 р., №4 від 25.11.2015 р., №6 від 26.11.2015 р., №6 від 27.11.2015 р., №1 від 07.12.2015 р., №8 від 27.11.2015 р., на підставі яких позивачем включено до складу податкового кредиту суму в розмірі 272134 грн. (т.1, а.с.41-47).

З наявних в матеріалах справи копій вищезазначених первинних документів, складених в ході господарських операцій між ТОВ «Фавор ОСОБА_3» та ТОВ «Ам-Транс», вбачається, що останні оформлені у відповідності до вимог ч.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за №168/704, далі за текстом - Положення №88), а податкові накладні згідно з нормами п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України.

Вищевказані документи не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу ст.9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, п. 2.4 Положення № 88 спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, призвели до зміни в структурі активів платника податків, а відтак, є належними та допустимими доказами реальності вчинення господарських операцій.

З приводу доводів відповідача щодо недоліків в оформленні товарно-транспортних накладних щодо перевезення товару від ТОВ «Фавор ОСОБА_3» до позивача (неповне зазначення адреси пунктів навантаження та розвантаження продукції, відсутність у товарно-транспортній накладній №001 від 07.12.2015 р. марки, моделі, типу автомобіля, яким здійснювалось перевезення), в обґрунтування яких відповідач посилається на Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 р. № 363, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 р. за № 128/2568 (далі по тексту Правила), колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається із преамбули наказу Мінтрансу від 14.10.1997 р. № 363 "Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні", затверджені цим наказом, розроблені у виконання цілого ряду державних документів, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів, захисту їх від розкрадання, безпеки пасажирів на транспорті, боротьби зі злочинністю.

Дотримання Правил № 363, зокрема, вимоги про наявність ТТН під час перевезення вантажів є обов'язковим для перевізників. За їх порушення останні можуть бути притягнуті до відповідальності органами, що здійснюють контроль за дотриманням вимог законодавства про автомобільний транспорт у процесі виконання перевезень вантажів.

Правила № 363, розроблені Міністерством транспорту України, стосуються, перш за все, порядку здійснення перевезень і не встановлюють правила ведення бухгалтерського й податкового обліку підприємств, які є відправниками вантажу й вантажоодержувачами.

Зі змісту Правил № 363 вбачається, що товарно-транспортні накладні є документами, що регламентують взаємини перевізника й замовника як учасників транспортного процесу, і слугують, перш за все, для обліку витрат паливно-мастильних матеріалів та інших транспортних ресурсів.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що за наявності документів, які підтверджують фактичне отримання позивачем товарів та використання їх у власній господарській діяльності, недоліки в оформленні товарно-транспортних накладних не можуть бути підставою для висновків про відсутність підтвердження реальності здійснення господарських операцій з придбання товару, оскільки відповідною транспортною документацією обовязково мають бути підтверджені витрати з послуг по перевезенню вантажів, а не послуги з придбання товару.

Разом з цим, колегія суддів зауважує, що товарно-транспортна накладна, до якої у відповідача були наявні претензії з приводу незазначення марки, моделі, типу автомобіля, складена за грудень 2015 року, а не за спірний період листопад 2015 року, за які позивачеві було донараховано грошове зобовязання з ПДВ.

З приводу тверджень відповідача щодо знаходження перевізника ТОВ «Українська енергетична група» в стадії припинення за судовим рішенням, колегія суддів зазначає, що згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 13.07.2016 року, у Реєстрі наявний лише запис про винесення судового рішення про припинення юридичної особи, однак відсутній запис про ліквідацію підприємства.

Колегія суддів відхиляє посилання відповідача на ненадання позивачем до перевірки журналу реєстрації проведення вимірювань нафтопродуктів (нафти) у резервуарах за формою № 7-НПП, книги обліку кількісного руху нафтопродуктів (нафти) за формою № 31-НП, журналу обліку надходження нафти і нафтопродуктів за формою № 6-НП, оскільки стан дотримання вимог Інструкції № 281 щодо документального відображення продажу, приймання та транспортування нафтопродуктів не є безумовною підставою для висновку про наявність або відсутність реального характеру вказаних господарських операцій за умови надання платником податків інших первинних бухгалтерських документів, що складені на їх виконання.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне відмітити, що доводи про ненадання позивачем до перевірки журналів за формою № 7-НПП та № 6-НП, а також книги за формою № 31-НП не викладені в акті перевірки, отже, не були підставою для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Також, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що суд першої інстанції, вказавши на недотримання позивачем вимог транспортування та обліку нафтопродуктів, встановлених пп.5.1.1 п.5, пп.5.4.1 - 5.4.3 п.5.4, п.6.1, пп.7.5.6, пп.7.5.7, 7.5.8 пункту 7.5, п.14.4 Інструкції № 281, не зясував, чи є обовязковими для ТОВ «Ам-Транс», яке не є нафтопереробним підприємством, АЗС або нафтобазою, не виробляє нафтопродукти, не зберігає в резервуарах та не продає їх вроздріб через АЗС, вимоги Інструкції № 281 щодо обов'язкового ведення журналів за формою № 6-НП, 7-НП та товарної книги за формою № 31-НП.

З приводу тверджень відповідача, з якими помилково погодився суд першої інстанції, про відсутність у ТОВ "Фавор ОСОБА_3" та ТОВ "Українська ОСОБА_4" ліцензії на перевезення нафтопродуктів (небезпечних вантажів), колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначалось вище, транспортування бітуму дорожнього нафтового вязкого здійснювалось силами і за рахунок постачальника ТОВ «Фавор ОСОБА_3», а тому позивач не повинен нести відповідальність за наявність або відсутність у постачальника вищевказаної ліцензії.

Крім того, Закон України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» не встановлює правил податкового обліку, а тому недотримання контрагентом позивача вимог щодо ліцензування не є підставою для обмеження права позивача на податковий кредит за наявності інших документів, що підтверджують це право.

При цьому, надані позивачем витяги з Єдиного ліцензійного реєстру не є належним доказом відсутності ліцензії на перевезення небезпечних вантажів у вищевказаних перевізників, оскільки, як вбачається з цих витягів, пошук в Реєстрі здійснювався лише за кодом ЄДРПОУ, без зазначення найменування підприємства, якому видається ліцензія.

Отже, є необґрунтованими твердження відповідача, з яким помилково погодився суд першої інстанції, про те, що товарно-транспортні накладні не можуть бути використані для підтвердження фактичного перевезення товару обумовленого договором поставки №16/11 від 16.11.2015 р., а самі перевізники, вказані в товарно-транспортних накладних, за відсутності відповідних ліцензій фактично не могли здійснювати перевезення товару.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що придбаний у ТОВ «Фавор ОСОБА_3» бітум нафтовий дорожній в'язкий БНД 60/90 було використано при виготовленні асфальтобетонних сумішей, про що свідчать наявні в матеріалах справи копії актів про списання матеріалів у виробництво.

Також позивач надав лист Харківського національного автомобільно-дорожнього університету від 26.09.2016 р. №2243/35 (а.с.248 т.1), з якого вбачається, що до складу асфальтобетонної суміші входить бітум в'яжучий.

В подальшому виготовлена позивачем асфальто-бетонна суміш була реалізована позивачем покупцям ТОВ «Променергобуд Україна» за договором купівлі-продажу № 23-11-15 від 23.11.2015 р., ТОВ «Механізований будівельний центр» за договором поставки № 1809/15-1 від 18.09.2015 р., ПП «Будгарант-7» за договорами № 0211215 від 02.11.2015 р., ПАТ «Управління механізації будівництва № 23» за договором № 10 від 05.06.2015 року, № 14-17 від 01.07.2015 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що господарські операції з поставки бітуму нафтового дорожнього вязкого БНД 60/90 між ТОВ «Фавор ОСОБА_3» та ТОВ «Ам-Транс» підтверджені первинними документами, а їх результати безпосередньо повязані з господарською діяльністю позивача.

Колегія суддів вважає необґрунтованими судження суду першої інстанції про те, що позивач міг використати під час виготовлення асфальтобетонної суміші бітум, що придбавався у інших контрагентів, оскільки не надав доказів щодо відсутності укладання договорів стосовно придбання бітуму нафтового дорожнього в'язкого у інших контрагентів, ніж ТОВ «Фавор ОСОБА_3», з наступних підстав.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи первинних документів. позивачем у листопаді 2015 року було отримано від ТОВ «Фавор ОСОБА_3» 133,92 тон бітуму.

Крім того, у листопаді 2015 року ТОВ «Ам-Транс» отримувало бітум нафтовий дорожній вязкий від ТОВ «Строй ОСОБА_5» за видатковими накладними № 02/11-3 від 02.11.2015 року 24,94 тон, № 04/11-3 від 04.11.2015 року 29,10 тон, № 05/11-4 від 05.11.2015 року - 19,42 тон, № 06/11-4 від 06.11.2015 року 30,44 тон, № 10/11-2 від 10.11.2015 року 22,86 тон, № 13/11-3 від 13.11.2015 року 22,58 тон, № 14/11-1 від 14.11.2015 року 25,58 тон, а також від ПП «Богдан Мід» за видатковою накладною № РН-392 від 18.11.2015 року 30,20 тон. Таким чином, від сторонніх постачальників ТОВ «АМ-Транс» у листопаді 2015 року отримано 202,12 тон бітуму.

У грудні 2015 року ТОВ «АМ-Транс» отримувало бітум лише від ТОВ «Фавор ОСОБА_3» за договором поставки № 01/09-2015 від 01.09.2015 року за видатковою накладною № 07/12 від 07.12.2015 року бітум нафтовий дорожній вязкий БНД 70/100 31,52 тон, за видатковою накладною № 20/12-2 від 20.12.2015 року бітум нафтовий дорожній вязкий БНД 60/90 14,96 тон. Таким чином, у грудні 2015 року було отримано 46,48 тон бітуму.

Довіреність на отримання від ТОВ «Фавор ОСОБА_3» бітуму в кількості 200 тон було видано ОСОБА_6 директору ТОВ «АМ-транс» та зареєстровано в журналі обліку довіреностей.

Відповідно до бухгалтерської довідки залишок бітуму на підприємстві станом на 01.11.2015 року складає 99,82 тон.

Так, разом із залишками у листопад-грудні 2015 року на підприємство надійшло 382,52 тон бітуму.

В подальшому з основного складу на виробництво за необхідністю бітум передавався згідно накладних внутрішнього переміщення, всього зі складу на завод у листопаді-грудні 2015 року на ТОВ «АМ-Транс» було переміщено та використано на виготовлення асфальтно-бетонних сумішей 382,52 тон бітуму.

Відповідно до бухгалтерської довідки на складі підприємства ТОВ «АМ-Транс» станом на 31.12.2015 року залишки бітуму відсутні.

Отже, позивачем було використано для виробництва асфальтно-бетонних сумішей повний обсяг бітуму, наявного в спірний період час на складі підприємства, що спростовує доводи відповідача щодо можливості використання позивачем у виробництві бітуму, придбаного у інших контрагентів, замість придбання його у ТОВ «Фавор бізнес ОСОБА_3».

Колегія суддів відхиляє посилання відповідача на податкову інформацію щодо ТОВ «Фавор ОСОБА_3», відповідно до якої підприємство за податковою адресою м. Кременчук, вул. Шевченка, буд. 46 відсутнє, не має достатньої кількості працівників для приготування, зберігання та перевезення бітуму, необхідних умов для здійснення господарської діяльності з урахуванням значного обсягу товарообіг, оперативності виконання операцій, віддаленості підприємств-контрагентів тощо, оскільки відповідачем не надано жодних доказів вказаних обставин.

Так, відповідно до наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 07.12.2015 року (т.1, а.с.130-132), місцезнаходженням підприємства є м. Київ, Дніпровський район, вул. Анатолія Луначарського, 10, приміщення 4, що відповідає відомостям, зазначеним у виданих цим підприємством податкових накладних та інших первинних документах, а не м. Кременчук, вул. Шевченка, 46, як помилково зазначає відповідач.

Крім того, зі змісту наявної в матеріалах справи податкової інформації (т.1, а.с.71-75) вбачається, що вона складена у звязку з неможливістю проведення перевірки ТОВ «Фавор ОСОБА_3» в силу п.3 розділу ІІ Закону України від 28.12.2014 року № 71-VІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи». Однак, у ній не зазначено, в звязку з чим було ініційовано питання про складення такої податкової інформації.

Між тим, колегія суддів зазначає, що відомості, про які зазначає відповідач в акті перевірки ТОВ «АМ-Транс», можуть бути зясовані лише в ході проведення перевірки або зустрічної звірки ТОВ «Фавор ОСОБА_3».

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що податкова інформація по ТОВ «Фавор ОСОБА_3» не є належним доказом безтоварності господарських операцій між позивачем та вказаним контрагентом.

Колегія суддів відмічає, що єдиною підставою для висновку про завищення позивачем податкового кредиту є твердження відповідача про відсутність у позивача права на включення до складу податкового кредиту сум ПДВ по відносинам із ТОВ «Фавор ОСОБА_3», оскільки, на думку відповідача, господарські відносини, що виникли між позивачем та вказаним контрагентом на підставі договору № 16/11 від 16.11.2015 року, не мають реального характеру.

Разом з тим, наявні у справі документи не містять жодних доказів наявності між позивачем та його контрагентом взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в Державі суспільного ладу або моральних засад. Таких доказів суду апеляційної інстанції відповідачем не надано, а колегією суддів при виконанні вимог ст.11 КАС України не виявлено.

Крім того, відповідно до ст.61 Конституції України юридична відповідальність має індивідуальний характер. Кожен платник податку несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів.

Колегія суддів зазначає, що платник податків, в даному випадку позивач ТОВ «АМ-Транс», не є уповноваженою особою щодо перевірки дотримання податкової дисципліни своїх контрагентів, та не має доступу до податкової інформації з автоматизованих інформаційних систем контролюючих органів, а отже не міг бути обізнаний про можливі порушення ними податкового законодавства.

При цьому колегія суддів відмічає, що обов'язок контролю за правильністю нарахування та сплати податку на додану вартість покладаються на відповідача, а не на позивача, у зв'язку з чим відсутні підстави для позбавлення позивача права на податковий кредит через можливі порушення податкового законодавства постачальниками товарів (послуг).

Якщо контрагент (постачальник по ланцюгу) не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку (покупця товарів, робіт, послуг) права на відшкодування ПДВ у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування і має документальне підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Вищенаведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України з даного питання, викладеною у постанові Верховного Суду України від 14 жовтня 2014 року у справі № 21-318а14, яка в силу ч.2 ст.244-2 КАС України є обов'язковою для всіх судів України. Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів вважає, що позивачем цілком правомірно було сформовано податковий кредит у розмірі 272134,00 грн. за результатами господарської операції із ТОВ «Фавор ОСОБА_3», а відтак, висновок про заниження позивачем ПДВ за листопад 2015 року на 272134,00 грн. є безпідставним.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 27.05.2016 року № НОМЕР_1 про збільшення позивачеві суми грошового зобовязання з податку на додану вартість у розмірі 340167,50 грн., у т.ч. за основним платежем 272134,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 68033,50 грн., діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України, без дотримання вимог ч.3 ст.2 КАС України, а отже, наявні підстави для скасування даного податкового повідомлення-рішення.

У відповідності до ст.202 КАС України неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, є підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Згідно ч.2 ст.205 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги може прийняти нову постанову, якою суд апеляційної інстанції задовольняє або не задовольняє позовні вимоги.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 19.10.2016 року по справі № 816/945/16 підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч.6 ст.94 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції або Верховний Суд України, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Матеріалами справи підтверджено, що ТОВ «АМ-Транс» сплачено судовий збір за подання даного адміністративного позову в розмірі 5102,51 грн. згідно з платіжним дорученням № 3913 від 16.06.2016 року (т.1, а.с.4), та в розмірі 5612,77 грн. за подання апеляційної скарги згідно з платіжним дорученням № 4504 від 14.11.2016 року (т.2, а.с.33).

Отже, судовий збір за подання позову та апеляційної скарги в зазначеному розмірі підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача ГУ ДФС у Полтавській області.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, ст.ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АМ-Транс" задовольнити.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 19.10.2016р. по справі № 816/945/16 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов Товариства з обмеженою відповідальністю "АМ-Транс" до Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області про скасування податкового повідомлення рішення задовольнити.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області від 27.05.2016 року № НОМЕР_1.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Полтавській області (36014, м. Полтава, вул. Європейська, 4, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АМ-Транс» (61052, м. Харків, вул.. Малиновського, 3, , ІПН 12) витрати по сплаті судового збору за подання адміністративного позову в розмірі 5102 (пять тисяч сто дві) грн. 51 коп. та за подання апеляційної скарги в розмірі 5612 (пять тисяч шістсот дванадцять) грн. 77 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_7
Судді ОСОБА_8 ОСОБА_9
Повний текст постанови виготовлений та підписаний 22.12.2016 р.