Справа № 825/2150/16
Суддя: Лобан Д.В.
Дата ухвалення: 2016-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2016 року Чернігів Справа № 825/2150/16

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лобана Д.В.,

за участю секретаря Новик Н.С.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до управління поліції охорони в Чернігівській області про стягнення середнього заробітку,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом про стягнення з управління поліції охорони в Чернігівській області на свою користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнення по день фактичного розрахунку (з 01.05.2016 по 16.11.2016).

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 30.04.2016 він був звільнений з Національної поліції України згідно з п. 7 ст. 77 Закону України Про національну поліцію (за власним бажанням). Однак, відповідач до цього часу не виплатив позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (з 01.05.2016 по 16.11.2016), що є неправомірною бездіяльністю з боку відповідача. Повний розрахунок при звільненні було проведено відповідачем тільки 16.11.2016, а отже позивач вважає, має законні підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що у статті 102 Закону України «Про національну поліцію» зазначено, що пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Згідно з частиною другою статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Також в частині пятій ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» зазначено, що виплата одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених частинами першою та другою цієї статті, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких вони працювали. У вищевказаних нормативно-правових актах не встановлені чіткі терміни виплати такої грошової допомоги, а у Законі «Про національну поліцію» зазначено, що допомога виплачується після звільнення, а не в день звільнення. Таким чином, вважає позовні вимоги позивача безпідставними.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов належить задовольнити, зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що заступника командира роти поліції охорони УПО Чернігівської області майора поліції ОСОБА_3 30.04.2016 було звільнено за власним бажанням з Національної поліції України відповідно до наказу УПО Чернігівської області від 27.04.2016 № 87 о/с згідно п. 7 ст. 77 розділу VII Закону України Про національну поліцію від 02.07. 2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) (а.с. 26).

Як зазначає позивач, роботодавець у день звільнення видав йому належно оформлену трудову книжку, як передбачає ст. 47 Кодексу законів про працю України, письмово повідомив про нараховані суми, належні при звільненні, перед виплатою зазначених сум, як передбачає ст. 116 Кодексу законів про працю України.

Згідно із повідомлення відповідача про нараховані суми, належні при звільненні, йому нарахована одноразова грошова допомога при звільненні зі служби, у розмірі 32550,00 грн.

У свою чергу, відповідач зазначив, що одноразова грошова допомога при звільненні на пенсію ОСОБА_3 виплачувалась згідно графіку виплати одноразової грошової допомоги при звільненні на пенсію працівників поліції УПО Чернігівської області на 2016- 2017 рік (далі - Графік), затвердженого начальником УПО Чернігівської області. У Графіку, який позивач підписав, зазначена загальна сума одноразової грошової допомоги 32550,00 грн та суми щомісячних виплат.

На підставі рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.11.2016 у справі № 825/1859/16 одноразова грошова допомога при звільненні ОСОБА_3 була виплачена повністю (а.с. 29).

Відповідно до статті 60 Закону України «Про Національну поліцію» проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Аналіз норм статті 60 Закону України «Про Національну поліцію» свідчить, що проходження служби в поліції може регулюватися не тільки Законом України «Про Національну поліцію», а трудове законодавство підлягає застосуванню до певних правовідносин, які нормами Закону України «Про Національну поліцію» не врегульовані.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, має застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Вказаний обовязок відповідач виконав лише 16.11.2016, повністю сплативши допомогу при звільненні, що не заперечувалось сторонами.

Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на корить працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, а коли він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке ж роз'яснення цієї норми права надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Вказана правова позиція також висловлена і Верховним судом України у постанові від 21.01.2015 № 6-195цс14, яка в силу статті 244-2 КАС України є обовязковою для всіх судів України.

Проаналізувавши вищевказані норми законодавства та приймаючи до уваги правову позицію Верховного Суду України, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання відшкодування за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні середнього заробітку.

Розрахунок середнього заробітку проводиться за формулою, яка встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", тобто обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якої повязана дана виплата.

За даними відповідача, для працівників УПО Чернігівської області кількість робочих днів за березень 2016 року становила 22 робочі дні, за квітень 2016 року 21. За 22 робочі дні березня 2016 року позивачу нараховано 8390,34 грн, а за 21 робочий день квітня 2016 року позивачу нараховано 8612,58 грн. Середньоденна заробітна плата ОСОБА_3 складає (8390,34+8612,58)/(22+21) = 395,42 грн.

Днем фактичного розрахунку відповідача з позивачем є 16.11.2016 року, що збігається з правовою позицією Конституційного суду України, що викладена в мотивувальній частині рішення №4-рп/2012 від 22.02.2012 невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належить йому від власника, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

30.04.2016 є днем звільнення позивача зі служби.

Кількість робочих днів в період з 01.05.2016 по 16.11.2016 скадає 136 днів. Середній заробіток за період з 01.05.2016 по 16.11.2016 складає: 395,42*136 = 53777,12 грн. Середній заробіток за період з 01.10.2016 по 31.10.2016 складає: 395,42*20 = 7908,4 грн.

Таким чином, на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню з управління поліції охорони в Чернігівській області середій заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнення з 01.05.2016 по 16.11.2016 у розмірі 53777,12 грн.

Посилання відповідача на те, що спеціальним законодавством врегульовані спірні правовідносини таким чином, що виплата компенсації за затримку виплати при звільненні осіб, які проходили службу в органах внутрішніх справ та прирівняних до них осіб, не передбачена, а дія норм КЗпП України на них не поширюється, та що аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України і у постанові від 05.03.2012 (справа № 21-42а) судом не приймаються, оскільки зазначена постанова Верховного Суду України (справа про незаконне звільнення) не містить висновків про те, що дія норм КЗпП України на спірні відносини не поширюється, суд в цій справі встановив різні обставини справ, як наслідок Верховним Судом України не було зроблено правового висновку щодо незастосування норм КЗпП України до працівників міліції

В свою чергу, суд звертає увагу на те, що про необхідність застосування норм КЗпП в даному випадку зазначено у постановах Верховного Суду України від 01.06.2010 у справі № 21-384во10, від 06.11.2013 у справі № 21-389а1, від 25.05.2016 у справі № 6-511цс16.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

На підставі частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

Також, згідно з пунктом 4 частини першої статті 163 Кодексу адміністративного судочинства України суд зобов'язаний встановити строк для подання суб'єктом владних повноважень (відповідачем) до суду звіту про виконання постанови.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 122, 158 - 163, 167, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 задовольнити повністю.

Стягнути з управління поліції охорони в Чернігівській області на користь ОСОБА_3 середій заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнення з 01.05.2016 по 16.11.2016 у розмірі 53777,12 грн.

Зобов'язати управління поліції охорони в Чернігівській області рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнення у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 7908,40 грн виконати негайно.

Встановити управлінню поліції охорони в Чернігівській області строк один місяць з моменту набрання постановою законної сили на подання до суду звіту про виконня цієї постанови.

Відповідно до ст. ст. 186, 254 КАС України апеляційна скарга подається через Чернігівський окружний адміністративний суд, а її копія надсилається апелянтом до суду апеляційної інстанції, протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, або її подано з пропуском строку, у поновленні якого було відмовлено, а у разі вчасного подання апеляційної скарги, з набранням законної сили рішенням апеляційної інстанції, якщо оскаржувану постанову не скасовано.

Суддя Д.В. Лобан