Справа № 335/6000/16-а (2-а/335/177/2016)
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2016-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 грудня 2016 рокусправа № 335/6000/16-а (2-а/335/177/2016)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючий суддя: Ясенова Т.І.

судді: Суховаров А.В. Головко О.В.

секретар судового засідання: Троянов А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 14 червня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просив зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області перерахувати та поновити виплату позивачу пенсії за вислугу років з 07.10.2009 в розмірах відповідно чинного законодавства та виплачувати на визначений пенсіонером банківський рахунок.

Постановою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 14 червня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що після ухвалення рішення Конституційним Судом України №25-рп/20029 від 07.10.2009, яким визнано не конституційними положення пункту 2 частини 1 статті 49, статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», та такими, що втратили чинність з дати прийняття рішення, у пенсіонерів відновилось право на отримання раніше нарахованої та призначеної пенсії, а в управління пенсійного фонду відновився обов'язок поновити виплату пенсії та виплатити її на першу вимогу пенсіонера.

Таким чином, протягом 10 днів після ухвалення рішення Конституційним Судом України Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області було зобов'язано поновити виплату раніше призначеної пенсії ОСОБА_1

В запереченнях на апеляційну скаргу відповідач, посилаючись на її безпідставність, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, як законну та обґрунтовану.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України та до квітня 2000 року отримував пенсію за вислугу років, як військовослужбовець, виплата якої була припинена у зв'язку з виїздом позивача на постійне місце проживання до Ізраїлю.

Представник позивача 26.04.2016 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області з заявою про призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, як військовослужбовцю. (а.с.5)

Листом №427/3-9 від 18.05.2016 Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області за наслідками розгляду заяви представника позивача ОСОБА_3 повідомило, що угода між Україною та Державною Ізраїль про соціальне забезпечення на сьогодні не ратифікована Верховною Радою України. На даний час триває робота спільно з Міністерством соціальної політики України щодо підготовки нормативно-правових актів, спрямованих на виконання рішення Конституційного Суду України, якими будуть передбачені умови, норми і механізм виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення. До визначення зазначеного механізму підстав для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 немає. (а.с.4)

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні адміністративного позову виходив з того, що в порушення вимог пункту 14 Порядку надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 року №3-1, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 15.02.2007 року №135/13402, заява про перерахунок та поновлення виплати позивачу пенсії була оформлена та додана представником позивача за довіреністю. Позивач особисто не звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області з заявою, яка є підставою для розгляду питання про перерахунок та поновлення пенсійних виплат суб'єктом владних повноважень, належних документів, що підтверджують громадянство України та право на отримання пенсії не надавав, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність порушень зі сторони відповідача та, як наслідок, відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитись з такими висновками з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

Згідно з частиною 1 статті 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Пунктом 15 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 визначено, що поновлення виплати раніше призначеної пенсії здійснюється за документами, що є у пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на момент призначення цього виду пенсії.

Відповідно до пункту 16 Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземні громадяни та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (реєстрації) (п. 29 Порядку).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Також, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лишена тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

З аналізу вищевказаних норм чинного законодавства вбачається, що з дня набрання чинності Рішенні № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

Відповідно до правової позиції викладеної у постановах від 08 грудня 2015 року ( справи №21-5440а15, №21-5653а15) Верховний Суд України дійшов висновку, що дані спори мають вирішуватись з урахуванням вимог статей 99 та 100 КАС України.

Щодо доводів представника позивача в контексті строку звернення до суду, про те що після ухвалення рішення Конституційним Судом України №25-рп/20029 від 07.10.2009, яким визнано не конституційними положення пункту 2 частини 1 статті 49, статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», та такими, що втратили чинність з дати прийняття рішення, у пенсіонерів відновилось право на отримання раніше нарахованої та призначеної пенсії, а в управління пенсійного фонду відновився обов'язок поновити виплату пенсії, а отже на його думку строк звернення до суду не є пропущеним, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до матеріалів справи позивач звернувся з позовом до суду першої інстанції 23 травня 2016 року.

Враховуючи дату звернення позивача до суду з адміністративним позовом, суд дійшов висновку, що права позивача підлягають захисту з 23.11.2015, тобто з урахуванням шестимісячного строку на звернення до суду з позовом. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату позивачу пенсії.

Відповідно до частини 1 статті 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою вказаної статті встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини 1 статті 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Практика Європейського суду з прав людини, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс та інш. проти Великобританії» рішення від 22.10.1996, «Девеер проти Бельгії» рішення від 27.02.1980).

Враховуючи дату звернення позивача до суду з адміністративним позовом, шестимісячний строк на звернення до суду з позовом, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в межах шестимісячного строку з дати звернення позивача до суду першої інстанції.

Висновки суду першої інстанції про те, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон, копія якого була надана до заяви поданої представником позивача до пенсійного органу, не є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України, оскільки такий документ підтверджує громадянство України лише під час перетину особою кордону та перебування за кордоном, а документом, що підтверджує громадянство України на території України є паспорт громадянина України, колегія суддів вважає безпідставними, оскілки відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що підтверджує громадянство України.

Також, безпідставними є висновки суду першої інстанції, які стали підставою для відмови у задоволення позову, про подання заяви до органу пенсійного фонду не особисто позивачем, а його представником за довіреністю, що є порушенням встановленого законодавством порядку подання документів. Судом першої інстанції не враховано положення частини 1 статті 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» відповідно до якої заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Доводи відповідача наведені у запереченнях на апеляційну скаргу про те, що позивачем не було подано необхідного пакету документів, передбачених пунктом 7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, є неспроможними, оскільки вказані обставини не були підставою для відмови позивачеві у поновленні пенсії, що відображено у відповіді пенсійного органу на заяву позивача. Крім того, позивачем було подано заяву про поновлення, а не про призначення пенсії, що зумовлює необхідність подання різного пакету документів.

Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно встановлено обставини, що мають значення для справи, допущено порушення норм процесуального та матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи та є підставою для скасування оскаржуваної постанови з ухваленням нового рішення.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, постанова суду першої інстанції скасуванню із частковим задоволенням позовних вимог у період з 23.11.2015. В частині позовних вимог у період з 07.10.2009 по 23.11.2015 позов підлягає залишенню без розгляду.

Згідно з частиною 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі частини 1 статті 94 КАС України сплачені позивачем та документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі на користь позивача.

Керуючись п.3 ч.1 ст. 198, п.4 ч.1 ст. 202, ст.ст.205, 207 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 14 червня 2016 року - скасувати.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області у поновленні пенсії ОСОБА_1.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 23.11.2015 у розмірах відповідно до чинного законодавства.

Позовні вимоги за період з 07.10.2009 по 23.11.2015 - залишити без розгляду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в сумі 1157грн. 52коп. (одна тисяча сто п'ятдесят сім гривень п'ятдесят дві копійоки).

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі.

Головуючий: Т.І. Ясенова

Суддя: А.В. Суховаров

Суддя: О.В. Головко