Справа № 265/6322/16-а
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2016-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Козлов Д.О.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 року справа №265/6322/16-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: суді-доповідача ОСОБА_1, суддів: Компанієць І.Д., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 листопада 2016р. по справі № 265/6322/16-а за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя Донецької області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя Донецької області про визнання відмови відповідача у призначенні, нарахуванні та виплаті позивачу пенсії за вислугу років неправомірною та скасування рішення № 4536 від 25.10.2016 року, визнання достатнім для призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_2 спеціальний стаж 21 рік 07 місяців та 10 днів, у тому числі за посадами прокурорів і слідчих прокуратури 19 років 02 місяці 10 днів та зобов'язання УПФУ в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_2 пенсію за вислугу років у розмірі 90% від місячного заробітку без обмеження граничного розміру та з урахуванням середньомісячної суми виплат за 60 календарних місяців роботи перед зверненням за призначенням пенсії, яка становить 11291,55 грн. відповідно до довідки прокуратури Донецької області № 18-57-1807 від 18.10.2016 про розмір місячного заробітку, починаючи з 19 жовтня 2016 року (з дня звернення за пенсією).

Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Позивач зазначив, що на час призначення його на роботу в органи прокуратури до липня 2011 року діяв Закон України «Про прокуратуру», відповідно до ст. 50-1 якого право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку мають прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. Вважає, що ст.. 86 Закону № 1697-VII збільшено стаж роботи, що надає йому право на пенсію за вислугу років, у порівнянні ст.. 50-1 Закону № 1789-ХП (у редакції від 12 липня 2001 року), з 20 до 22 років 6 місяців, що є значним звуженням обсягу його прав на соціальний захист як прокурора, що суперечить ст.. 58 Конституції України. Посилаючись на судову практику та практику Європейського Суду з прав людини, просить зобов'язати відповідача призначити, нарахувати та виплачувати пенсію за вислугу років у розмірі 90% від місячного заробітку без обмеження граничного розміру та з урахуванням середньомісячної суми виплат за 60 календарних місяців роботи перед зверненням за призначенням пенсії, яка становить 11291,55 грн. відповідно до довідки прокуратури Донецької області № 18-57-1807 від 18.10.2016 про розмір місячного заробітку, починаючи з 19 жовтня 2016 року (з дня звернення за пенсією).

Особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з'явились, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомленні належним чином, а тому згідно до вимог п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 197 КАС України справу було розглянуто в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що 19 жовтня 2016 року позивач звернувся із заявою до Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя про призначення пенсії за вислугу років (а.с. 46).

Разом із заявою про призначення пенсії, позивач подав також заяву довільної форми від 18 жовтня 2016 року про призначення пенсії з 11.10.2016 року відповідно до ст..50-1 Закону України «Про прокуратуру», копію трудової книжки, копію диплому, довідку прокуратури Донецької області про розмір заробітної плати, довідку прокуратури Донецької області із розрахунком стажу роботи, копію паспорту та ідентифікаційного коду.(а.с.10-24).

За результатами розгляду заяви від 19 жовтня 2016 року, відповідачем, 26 жовтня 2016 року прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» у зв'язку з тим, що заява заявника від 18.10.2016 не відповідає формі «Заяви про призначення пенсії», затвердженої Додатком 2 Постанови правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку ) пенсій відповідно до Закону «Про загальнобов'язкове державне пенсійне страхування» та не може бути прийнята до уваги; згідно наданої копії диплому ЛД ВЕ № 009272 від 30.06.1997 (з додатком), заявник навчався в Національній юридичній академії України ім.. Ялослава Мудрого з 01.09.1992 року по 30.06.1997 року. В свою чергу, в Дипломі не відображено вид форми навчання: денна-заочна.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що станом на 01 жовтня 2011 року позивач не набув права для призначення йому пенсії за вислугу років, відповідно до ст.. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (що діяла в редакції на той момент), так і станом на момент чинності положень ст.. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року (в редакції після 1 жовтня 2011) до скасування їх 15 липня 2015 Законом «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року, оскільки не мав необхідного спеціального стажу для отримання пенсії за вислугу років, стаж якого складав менше 21 року при необхідних 22 років.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для вчинення дії; 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; 9) з урахуванням права на особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку, що передбачено ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач звернувся до відповідача із заявою належної форми про призначення пенсії за вислугу років 19.10.2016 року.

Відповідач, як підставу для відмови позивачу в призначенні пенсії визначив, п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII, відповідно до якого, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону «Про прокуратуру».

На час звернення позивача до пенсійного органу набув чинності Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII, відповідно до ч. 1 ст. 86 якого прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що станом на день звернення позивача із заявою до пенсійного органу 19.10.2016 року вислуга років ОСОБА_2 не відповідала вимогам ч.1 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII та становила 21 рік 05 місяців 10 днів - на посадах прокурорів і слідчих в органах прокуратури Донецької області, що позивачем не заперечується .

Оскільки позивач звернувся з заявою до відповідача про призначення пенсії за вислугу років 19.10.2016, відповідно до діючої на час звернення позивача ч.1 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII ОСОБА_2 не мав необхідної для призначення пенсії вислуги років - 23 роки, - у відповідача не було законних підстав для призначення позивачу пенсії за вислугу років на підставі діючого ЗУ «Про прокуратуру».

Тобто, в даних спірних правовідносинах повинно бути застосовано діючі норми вищенаведеного спеціального Закону.

Колегія суддів застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Висновки апеляційного суду, викладені в цій постанові, узгоджуються з позицією Європейського Суду з прав людини, викладеною в ухвалі від 3 червня 2014 року у справі «Великода проти України». У цій справі заявниця отримувала свою пенсію у сумі, визначеній рішенням суду від 19 січня 2010 року, до тих пір, поки механізм нарахування її пенсії, встановлений вищезазначеним судовим рішенням на підставі закону, чинного на час подій, не було змінено шляхом внесення змін до відповідних законодавчих актів, внаслідок чого розмір її пенсії був зменшений.

Так, у цій справі Європейський Суд дійшов висновку, що зменшення пенсії заявниці було сумісним з вимогами статті 1 Першого протоколу. Зазначив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому. Також Суд зауважив про відсутність доказів того, що відповідні зміни до Закону України про державний бюджет України не були внесені відповідно до законної процедури, а за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними, Суд доходить висновку, що вони відповідали вимозі щодо законності за статтею 1 Першого протоколу. Суд також не зміг дійти висновку, що передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв у порушення якихось положень Конвенції. За висновками Європейського Суду, зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

В звязку з зазначеним доводи позивача, що до спірних правовідносин повинні застосовуватися норми ст.50-1 Закону №1789 в редакції Закону №2663 від 12.07.2001 року, оскільки Закон №1697 звужує права позивача в розумінні Конституції України є неприйнятними.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Судова колегія дійшла висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Керуючись статтями 195, 197, 198, 200, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 листопада 2016 року по справі №265/6322/16-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь в справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Л.В. Ястребова

Судді: А.А. Блохін

ОСОБА_3