Справа № 461/7033/16-а
Суддя: Волоско І. Р.
Дата ухвалення: 2016-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 461/7033/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.12.2016 року Галицький районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Волоско І.Р.

секретар Мисько М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання неправомірних дій, зобовязання нарахувати та виплатити пенсію,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернуся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання неправомірних дій, зобовязання нарахувати та виплатити пенсію.

Позовні вимоги мотивує тим, що 20.01.1996 року йому призначено пенсію за вислугу років, як колишньому військовослужбовцю. 01.11.2013 року виплата пенсії була припинена у звязку з виїздом позивача за кордон. З 24.06.2016 року, в звязку з поверненням в Україну виплата пенсії продовжилась, однак за час перебування за кордоном пенсія нарахована та виплачена не була. В подальшому позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про виплату пенсії, включно з періодом з 01.11.2013 року до 24.06.2016 року. Листом відповідача у нарахуванні та виплаті пенсії за вказаний період йому було відмовлено. Зважаючи на це в позовній заяві просить визнати такі дії відповідача неправомірними та зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області нарахувати та виплатити пенсію за період з 01.11.2013 року до 24.06.2016 року.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили про їх задоволення.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, наслідки неявки, а тому відповідно до ст. 128 КАС України, суд вважає за можливе розглянути заяву у відсутності відповідача, оскільки в матеріалах справи є достатньо необхідних доказів для її розгляду по суті, відповідач був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, наслідки неявки, про причини неявки належним чином суд не повідомив.

Оцінивши повідомлені позивачем та його представником обставини, виходячи із системного аналізу положень чинного законодавства та матеріалів справи, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позову, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи суд має керуватися принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Крім того, згідно із ч. 1 ст. 9 вищезазначеного Кодексу суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, судом встановлено, що згідно паспорта серії КЛ 118346 ОСОБА_1 є громадянином України.

В матеріалах справи не має даних про те, що позивачем припинено громадянство України у відповідності з вимогами Закону України "Про громадянство України".

З 01.11.2013 року виплата пенсії йому була припинена у зв'язку з тим, що він виїхав на постійне проживання в Португалію і з того часу виплата йому пенсії була припинена.

11.07.2016 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області з письмовою заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії, однак відповідач відмовив в задоволенні такого звернення, посилаючись на відсутністю доказів проживання на території України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України Про загальнообов'язкове пенсійне страхування виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з ст. 51 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

На підставі наведеного суд дійшов висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

З цього часу Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області має відновити виплату пенсії ОСОБА_1, який виїхав на постійне місце проживання за кордон, а тому позовні вимоги позивача є обґрунтованими.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 12 травня 2015 року (справа № 21-180а15), від 19.05.2015 року (справа № 21-168а15), від 06.10.2015 року (справа № 608/1189/14-а).

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. 22, 24, 46 Конституції України, ст. 49, 51 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, Законом України "Про громадянство України", ст.ст. 2,8, 9, 10, 11, 158-163, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

позовну заяву задовольнити.

Визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 пенсії за період з 01.11.2013 року до 24.06.2016 року.

Зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 01.11.2013 року до 24.06.2016 року.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору у сумі 551 гривень 20 копійок.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення або з дня отримання копії постанови.

Суддя І.Р.Волоско.