Справа № 803/1809/16
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2016-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 року Справа № 803/1809/16

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ксензюка А.Я.,

при секретарі судового засідання Шаблій Л.П.,

за участю представника позивача Богацької А.В.,

представників відповідача Пилип`як Л.М., Криворучка В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Луцького гарнізонного військового госпіталю військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними,зобов`язання вчинити дій та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в з адміністративним позовом до Луцького гарнізонного військового госпіталю військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті щомісячної додаткової грошової винагороди, зобов`язання військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату щомісячної додаткової грошової винагороди за період з 19 січня 2016 року по 3 жовтня 2016 року, стягнення з військової частини НОМЕР_1 моральної шкоди у розмірі 2 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відмова командира військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування щомісячної додаткової грошової винагороди є безпідставною, оскільки рішенням суду було скасовано пункт 1 наказу від 19 січня 2016 року №2 про оголошення догани. Крім того, зазначає, що є підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 2 000 грн.

Відповідач в поданих суду письмових запереченнях проти адміністративного позову від 16 грудня 2016 року №1616 пред`явлені позовні вимоги не визнав, вважає, що діяв в межах повноважень, що передбачені чинним законодавством. Просив в задоволенні прозову відмовити.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, викладених з позовній заяві. Просила позов задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні позову не визнали з мотивів, викладених у письмових запереченнях проти позову, просили в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 3 жовтня 2011 року по 19 жовтня 2016 року працював лікарем на посаді начальника неврологічного відділення Луцького гарнізонного військового госпіталю військової частини НОМЕР_1 , будучи працівником Збройних Сил України.

19 січня 2016 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 №2 ОСОБА_1 було оголошено догану за неналежне виконання посадових обов`язків чергового частини по контролю за несенням служби черговою зміною та дотримання госпітального режиму хворими в порушення Інструкції чергового військової частини, затвердженої наказом від 25 грудня 2015 року №116.

У зв`язку із притягненням позивача до дисциплінарної відповідальності, йому припинили виплачувати щомісячну додаткову грошову винагороду.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 червня 2016 року у справі №161/2120/16-а провадження №2а-/161/154/16, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 3 жовтня 2016 року, скасовано пункт 1 наказу №2 від 19 січня 2016 року командира військової частини НОМЕР_1 щодо накладення на працівника Збройних Сил України ОСОБА_1 догани.

Крім того, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 23 серпня 2016 року №66 «Про заохочення особового складу військової частини НОМЕР_1 з нагоди святкування Дня незалежності України» знято з ОСОБА_1 раніше накладену догану.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №210 від 19 жовтня 2016 року звільнено з 19 жовтня 2016 року, відповідно до пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України, в зв`язку з закінченням строку трудового договору працівника Збройних Сил України ОСОБА_1 , начальника неврологічного відділення, який перебував на посаді на умовах строкового трудового договору до укомплектування посади військовослужбовцем.

19 січня 2016 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою компенсувати йому щомісячну додаткову грошову винагороду з дня винесення наказу про оголошення догани, тобто з січня 2016 року.

Листом від 26 жовтня 2016 за №1392 відповідач відмовив ОСОБА_1 у виплаті щомісячної додаткової грошової винагороди.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходив з наступного.

Оплата праці працівника Збройних Сил України ОСОБА_1 здійснювалась відповідно до Положення про фінансове господарство військової частини Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 12 листопада 2010 року №590, наказу Міністра оборони України від 24 січня 2006 року №28 «Про впорядкування умов оплати праці працівників загальних (наскрізних) професій і посад бюджетних військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України», наказу Міністра оборони України від 28 лютого 2006 року за №125 «Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров`я та установ соціального захисту Збройних Сил України», наказу Міністра оборони України від 18 травня 2006 року за №277 «Про внесення змін до умов оплати праці працівників загальних (наскрізних) професій і посад бюджетних військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України, затверджених наказом Міністра оборони України від 24 січня 2006 року №28».

Відповідно до пункту 4.6 наказу Міністра оборони України від 28 лютого 2006 року за №125 «Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров`я та установ соціального захисту Збройних Сил України» преміювання працівників провадиться відповідно до їх особистого внеску в загальні результати роботи в межах фонду оплати праці, затвердженого в кошторисах.

Порядок і умови преміювання (категорії працівників, які підлягають преміюванню, періодичність виплати премій, показники преміювання, умови, за яких працівники не подаються для преміювання, та розміри премій) установлюються Положенням про преміювання, затвердженим командиром військової частини, начальником закладу охорони здоров`я, керівником установи, організації за погодженням з профспілковим органом.

Преміювання керівників закладів охорони здоров`я (підрозділів) та їх заступників здійснюється за рішенням органу вищого рівня.

Працівникам закладів охорони здоров`я у межах фонду оплати праці, затвердженого в кошторисах, може надаватися матеріальна допомога, у тому числі на оздоровлення в сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік, крім матеріальної допомоги на поховання.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з січня по жовтень 2016 року позивач двічі тривалий час перебував на лікарняному, а саме з 10 травня 2016 року по 20 травня 2016 року та з14 липня 2016 року по 18 жовтня 2016 року, а також йому була надана щорічна оплачувана відпустка з 7 травня 2016 року по 21 червня 2015 року.

Крім того, ОСОБА_1 було виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення, згідно із наказом командира військової частин НОМЕР_1 від 24 травня 2016 року №103, та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, згідно із наказом командира військової частин НОМЕР_1 від 27 вересня 2016 року №195.

Отже, оскільки, преміювання працівників провадиться відповідно до їх особистого внеску в загальні результати роботи, в межах фонду оплати праці, затвердженого в кошторисах та за рішенням органу вищого рівня, суд дійшов висновку, що згідно положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади (в даному випадку - командира військової частин НОМЕР_1 ).

Крім того, суд не вправі зобов`язувати командира військової частин НОМЕР_1 до вчинення дій, які згідно із Законом можуть здійснюватися тільки за на власний розсуд командира та за рішенням останнього.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 2000 грн., суд вважає останні безпідставні та необґрунтовані, оскільки командир військової частин НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 щомісячної грошової винагороди діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, усі рішення та дії суб`єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом також приймається до уваги, що відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому не порушував прав позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що до задоволення не підлягають, у тому числі щодо відшкодування моральної шкоди.

Керуючись частиною третьою статті 160, статтею 163 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі наказу Міністра оборони України від 28 лютого 2006 року за №125 «Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров`я та установ соціального захисту Збройних Сил України», суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.Я. Ксензюк

Постанова в повному обсязі складена 23 грудня 2016 року.