Справа № 816/1674/16
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2016-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про закриття провадження у справі

23 грудня 2016 рокум. ПолтаваСправа № 816/1674/16

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Канигіної Т.С., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2
до відповідача третя особа Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області Відділ Держгеокадастру у Кобеляцькому районі Полтавської області
про визнання рішень протиправними, зобов'язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

27.09.2016 ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, третя особа: Відділ Держгеокадастру у Кобеляцькому районі Полтавської області, у якій (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) просять:

- визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, викладену в листі від 16.09.2016 № 7474/6-16, якою учаснику антитерористичної операції ОСОБА_2 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства;

- визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, викладену в листі від 16.09.2016 № 7476/6-16, якою учаснику антитерористичної операції ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства;

- зобовязати Головне управління Держгеокадастру Полтавської області надати учасникам антитерористичної операції, а саме: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення бажаної земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в розмірах, не більше 2,0 гектара, розташованої на території Бродщинської сільської ради Кобеляцього району Полтавської області.

Ухвалами Полтавського окружного адміністративного суду від 30.09.2016 провадження у справі відкрито, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

14.12.2016 від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі, обґрунтоване тим, що в цій справі є спір про право, який має вирішуватися в порядку цивільної юрисдикції. Так, відповідач зауважив, що відповідно до інформації, наданої Відділом Держгеокадастру в Кобеляцькому районі, земельні ділянки, на які претендують ОСОБА_1, ОСОБА_2, входить у межі земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні ПСГП "Колос" на підставі договору оренди.

Представники сторін надали суду клопотання про розгляд справи без їх участі /а.с. 113, 115/. Третя особа про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, надала до суду клопотання про розгляд справи без участі уповноваженого представника /а. с. 53/.

За таких обставин та з урахуванням приписів частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі з огляду на таке.

З матеріалів справи суд вбачає, що ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області з заявою від 16.08.2016 про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою відповідно до статті 25 Закону України "Про землеустрій" щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 2,00 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту на території Бродщинської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації /а. с. 103/. З заявою такого ж змісту до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області звернувся ОСОБА_2 (заява від 16.08.2016 /а. с. 106/).

Листами вих. № 7476/6-16 від 16.09.2016, вих. № 7474/6-16 від 16.09.2016 /а. с. 105, 108/ Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області повідомило позивачів про неможливість задоволення поданих ними клопотань про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у зв'язку з тим, що земельні ділянки знаходяться в оренді ПСП "Колос", а решта земельних ділянок згідно з розпорядженням РДА надані іншим особам. З огляду на викладене у вказаних листах ГУ Держгеокадастру у Полтавській області запропонувало позивачам звернутися до відділу Держгеокадастру Кобеляцького району з клопотанням та додатками на іншу земельну ділянку.

Так, з матеріалів справи вбачається, що земельні ділянки, щодо яких ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подано відповідачу клопотання про надання дозволів на виготовлення документації із землеустрою, знаходяться у межах земельної ділянки загальною площею 22,7933 га, яка перебуває в користуванні ПСП "Колос" на підставі договору оренди землі № 54 від 30.12.2011, укладеного між Кобеляцькою районною державною адміністрацією Полтавської області та ПСП "Колос" /а. с. 56-59/. Указаний договір зареєстрований у відділі Держкомзему у Кобеляцькому районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05.09.2012 за №02074. Доказів визнання такого договору оренди недійсним представниками сторін не надано та судом не встановлено.

Позивачі вважають, що відповідачем порушено їх права та інтереси щодо набуття права користування землею, що стало наслідком звернення до суду з цим позовом.

Згідно зі статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до вимог статті 4 цього Кодексу правосуддя в адміністративних справах здійснюється адміністративними судами. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За змістом статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Водночас, суб'єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. У деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб'єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 8 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України позивача визначено як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12.10.1978 вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" визначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного (господарського) судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Водночас у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України № 21-34а15 від 24.02.2015.

Так, відповідно до статті 2 Земельного кодексу України суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Статтею 80 Земельного кодексу України передбачено, що субєктами права власності на землю є, зокрема держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, на землі державної власності.

Статтею 5 Земельного кодексу України передбачено, що земельне законодавство базується на таких принципах: забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

За приписами статей 178, 181 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно до статті 324 Цивільного кодексу України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Згідно з частиною четвертою статті 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до частини першої та п'ятої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

З огляду на викладене, судом враховано, що згідно з частиною четвертою статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Ці положення Конституції України кореспондуються з пунктом "в" статті 5 Земельного кодексу України, згідно з яким земельне законодавство базується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Таким чином, позовні вимоги, предметом оскарження яких є перевірка правильності формування волі однієї із сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав на неї, не можуть бути розглянуті за правилами, встановленими Кодексом адміністративного судочинства України.

Такі висновки суду узгоджуються з практикою Верховного суду України, висловленою в постановах від 24.02.2015 у справі № 21-34а15, від 17.02.2015 у справі № 21-551а14, від 16.12.2014 у справі № 21-544а14, від 09.12.2014 у справі № 21-308а14, від 11.11.2014 у справі № 21-493а14, від 03.06.2014 у справі 21-144а14, від 14.02.2012 у справі 21-1041во10 та № 21-1042во10, які в силу положень частини 2 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Підстав для відступлення від правової позиції, викладеної у вказаних висновках Верховного суду України, судом не встановлено.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Враховуючи те, що запитувані позивачами земельні ділянки перебувають у складі земель, що на правах оренди належать ПСП "Колос", подальше оспорювання правомірності набуття останнім прав на спірну земельну ділянку, зокрема вимоги позивачів щодо зобов'язання відповідача надати дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, у той час коли вони перебувають у складі земель, що належать на правах оренди третій особі, має вирішуватись у порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Таким чином, позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї із сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав на неї, не може бути розглянутий за правилами, встановленими Кодексом адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру України у Полтавській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Відділ Держгеокадастру у Кобеляцькому районі Полтавської області, про визнання протиправними рішень, зобов'язання вчинити певні дії.

Керуючись статтями 157, 158, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Клопотання відповідача про закриття провадження у справі задовольнити.

Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, третя особа: Відділ Держгеокадастру у Кобеляцькому районі Полтавської області про визнання протиправними рішень, зобов'язання вчинити певні дії закрити.

Роз'яснити позивачам, що повторне звернення до суду з цією самою позовною заявою не допускається.

Роз'яснити позивачам їх право на звернення до місцевого загального суду із відповідним позовом в порядку, встановленому цивільним судочинством.

Копію ухвали направити особам, які беруть участь у справі.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі якщо ухвалу було постановлено в письмовому провадженні або згідно з частиною третьою статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Т.С. Канигіна