Справа № 802/1138/16-а
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2016-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 р. м. Вінниця

Справа № 802/1138/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни,

суддів: Сала Павла Ігоровича,

ОСОБА_1,

за участю:

секретаря судового засідання: Кулика Віталія Віталійовича,

позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: ОСОБА_3,

представника третіх осіб 4,5: ОСОБА_4,

представника третьої особи 6: ОСОБА_5,

представник третьої особи 7: ОСОБА_6,

представників третіх осіб 1,2,3,8: не з'явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Верховна ОСОБА_7 України в особі Комітету з питань охорони здоров'я (третя особа 1); Міністерство охорони здоров'я України (третя особа 2); Комунальний заклад "Вінницький обласний протитуберкульозний диспансер №2" (третя особа 3) до Вінницької обласної ОСОБА_7, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Вінницька обласна державна адміністрація (третя особа 4), Департамент охорони здоров'я Вінницької обласної державної адміністрації (третя особа 5); Управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області (третя особа 6); Вінницька міська рада ( третя особа 7 ); Вінницьке обласне спеціалізоване територіальне медичне об'єднання "Фтизіатрія" (третя особа 8) про визнання рішення неправомірним,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 з адміністративним позовом до Вінницької обласної ОСОБА_7 про визнання рішення протиправним та його скасування.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що 15 липня 2016 року відбулась 9 сесія Вінницької обласної ради 7 скликання, на який прийнято рішення № 166 Про припинення шляхом ліквідації комунального закладу Вінницький обласний протитуберкульозний диспансер №2. На думку позивача, зазначене рішення є протиправним та таким, що за своїм змістом суперечить низці нормативно-правових актів України та за своєю суттю порушує право жителів територіальної громади м. Вінниці на безоплатну медичну допомогу, що передбачено ст. 49 Конституції України. Крім того, позивач наголошує, що під час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем не враховано позицію Комітету Верховної ОСОБА_7 України з питань охорони здоровя та Міністерства охорони здоровя України, згідно якої відповідне рішення повинно прийматись виважено та з урахуванням положень Конституції України, Основ законодавства про охорону здоровя, інших законів та підзаконних актів.

Ухвалами суду від 04.08.2016, 17.08.2016 та 23.09.2016 залучено до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_7 України в особі Комітету з питань охорони здоров'я; Міністерство охорони здоров'я України; Комунальний заклад "Вінницький обласний протитуберкульозний диспансер №2" та як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Вінницьку обласну державну адміністрацію; Департамент охорони здоров'я Вінницької обласної державної адміністрації; Управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області; Вінницьку міську раду, Вінницьке обласне спеціалізоване територіальне медичне об'єднання "Фтизіатрія" ( т. 1 а.с. 67, 187 188, 194, т.2 а.с. 59 - 60 ).

В судовому засіданні 21 грудня 2016 року позивачем подано клопотання про зменшення позовних вимог, згідно з яким він просить визнати протиправним рішення Вінницької обласної ОСОБА_7 від 15 липня 2016 року за № 166 Про припинення шляхом ліквідації комунального закладу Вінницький обласний протитуберкульозний диспансер №2 ( т. 3 а.с. 44 - 45). Зазначене клопотання обґрунтовано тим, що 20 грудня 2016 року на засіданні 13 сесії Вінницької обласної ОСОБА_7 VII скликання відповідачем прийнято рішення №250 Про скасування рішення 9 сесії Вінницької обласної ради VII скликання від 15.07.2016 № 166», яким самостійно скасовано оскаржуване рішення. Разом з тим, сам факт прийняття оскаржуваного рішення, яке діяло протягом 5 місяців, позивач вважає протиправним та таким, що порушує права громадян жителів територіальної громади м. Вінниці. За таких обставин, позивач вважає, що рішення Вінницької обласної ОСОБА_7 № 166 Про припинення шляхом ліквідації комунального закладу Вінницький обласний протитуберкульозний диспансер №2 підлягає визнанню протиправним, навіть за умови його скасування на теперішній час.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги в редакції від 21.12.2016 року підтримав та, посилаючись на обставини та доводи, викладені у позовній заяві, додаткових письмових поясненнях ( т. 2 а.с. 36 41 ) та поясненнях наданих в судовому засіданні, просив адміністративний позов задовольнити.

Представник третьої особи 1 в судове засідання не зявився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Разом з тим, через канцелярію суду від Комітету Верховної ОСОБА_7 України з питань охорони здоровя надійшов лист за вх. №19556 від 19.09.2016, в якому представник третьої особи 1 просив розглянути справи за його відсутності та повідомив суд, що в червні 2016 року Комітетом спрямовувались звернення на імя голів Вінницької обласної державної адміністрації та Вінницької обласної ОСОБА_7 щодо неприпустимості ліквідації Вінницького обласного протитуберкульозного диспансеру №2 та необхідності забезпечення обєктивного розгляду питання щодо подальшого функціонування вказаного закладу охорони здоровя населення з залученням усіх зацікавлених осіб (представників громадськості, пацієнтів, медичних працівників тощо) з метою не погіршення надання медичної допомоги населенню Вінницької області. Додатково зазначив, що станом на час розгляду справи в суді позиція Комітету щодо ліквідації Вінницького обласного протитуберкульозного диспансеру №2 залишається незмінною ( том 2 а.с. 29 ).

Представник третьої особи 2 - Міністерства охорони здоров'я України в судове засідання не зявився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Натомість, свою позицію з приводу заявлених позовних вимог виклав у письмових поясненнях, що надав через канцелярію суду за вх. №18888 від 09.09.2016, вх. №19406 від 16.09.2016, в яких підтримав заявлені позовні вимоги (том 2 а.с. 6-7, 21-22).

Представник відповідача в судовому засіданні щодо заявлених позовних вимог заперечила вказавши, що прийняття оскаржуваного рішення зумовлено намаганням оптимізувати мережі вторинної (спеціалізованої) та третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги, що сприятиме створенню умов для ефективного використання матеріальних, трудових і фінансових ресурсів. Зазначила, що рішення 9 сесії Вінницької обласної ради 7 скликання № 166 Про припинення шляхом ліквідації комунального закладу Вінницький обласний протитуберкульозний диспансер №2 було прийнято у відповідності до норм чинного на момент його ухвалення законодавства та спрямоване на реалізацію Закону України Про порядок проведення реформування системи охорони здоровя у Вінницькій, Дніпропетровській, Донецькій областях та місті Києві. Також, представник відповідача пояснила, що ліквідація ОТД №2, як самостійної юридичної особи, та створення фтізіатричного диспансерного відділення у складі одного з лікувально-профілактичних закладів вторинного рівня м. Вінниці із штатом, що відповідає потребі міста та фактичному навантаженню на посаду, відбулась в межах програми щодо реорганізація протитуберкульозної служби у м. Вінниці. Крім того, наголосила, що на час розгляду справи в суді оскаржуване рішення самостійно скасовано Вінницькою обласною ОСОБА_7 та не може нести жодних негативних наслідків для позивача, в звязку з чим просила в задоволенні позову відмовити.

Представник Управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області, представник Вінницької ОДА і Департаменту охорони здоров'я Вінницької ОДА та представник Вінницької міської ради підтримали позицію відповідача в даному спорі та просили в задоволенні позову відмовити.

Представники третіх осіб - Комунального закладу "Вінницький обласний протитуберкульозний диспансер №2" та Вінницького обласного спеціалізованого територіального медичного об'єднання "Фтизіатрія" в судове засідання не з'явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись завчасно та належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Позицію щодо заявленого позову не повідомили суду.

Частиною 2 статі 128 КАС України визначено, що неприбуття в судове засідання без поважних причин представника сторони або третьої особи, які прибули в судове засідання, або неповідомлення ним про причини неприбуття не є перешкодою для розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та представників третіх осіб, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам, суд встановив та зазначає таке.

15 липня 2016 року Вінницька обласна ОСОБА_7 VІІ скликання на 9 сесії прийняла рішення №166 (том 1 а.с. 175-176), яким вирішено:

1. Припінити шляхом ліквідації юридичну особу - комунальний заклад Вінницький обласний протитуберкульозний диспансер № 2 (код ЄДРПОУ 4004448), розташовану за адресою: вул. Мічуріна, 34, м. Вінниця, 21010.

2. Створити ліквідаційну комісію з припинення юридичної особи - комунального закладу Вінницький обласний протитуберкульозний диспансер № 2 та затвердити її персональний склад згідно із додатком.

3. Ліквідаційній комісії здійснити організаційно-правові заходи щодо ліквідації комунального закладу Вінницький обласний протитуберкульозний диспансер № 2 в порядку, установленому чинним законодавством України.

4. Встановити строк заявлення кредиторами своїх вимог - два місяці з дня оприлюднення оголошення про припинення комунального закладу Вінницький обласний протитуберкульозний диспансер № 2.

5. Встановити, що в результаті ліквідації, комплекс будівель комунального закладу Вінницький обласний протитуберкульозний диспансер №2 загальною площею 1033,6 м кв. за адресою: м. Вінниця, вул. Мічуріна, б. 34 передати безоплатно до комунальної власності територіальної громади м. Вінниці, а інше майно та матеріальні цінності закріпити на праві оперативного управління за Вінницьким обласним спеціалізованим територіальним медичним об єднанням Фтизіатрія.

6. Ліквідаційній комісії оформити передачу-приймання майна до комунальної власності територіальної громади м. Вінниці та до Вінницького обласного спеціалізованого територіального медичного обєднання Фтизіатрія за актами та подати їх на затвердження.

7. Директору Департаменту охорони здоровя обласної державної адміністрації ОСОБА_8 здійснити організаційно правові заходи щодо виконання статті 22 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності.

8. Внести зміни та доповнення у додаток № 2 до рішення 23 сесії Вінницької обласної ОСОБА_7 3 скликання від 12 жовтня 2001 року № 483 Про управління обєктами спільної власності територіальних громад області, а саме:

8.1. Вилучити з розділу Установи медицини такий пункт:

51. Комунальний заклад Вінницький обласний протитуберкульозний диспансер №2.

9. Обласній державній адміністрації передбачити кошти на проведення процедури ліквідації.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивачем подано адміністративний позов про визнання протиправним та скасування зазначеного рішення.

В ході судового розгляду справи відповідачем на пленарному засіданні 13 сесії Вінницької обласної ОСОБА_7 VII скликання 20 грудня 2016 прийнято рішення №250 "Про скасування рішення 9 сесії Вінницької обласної ради VII скликання від 15.07.2016 № 166", яким самостійно скасовано оскаржуване рішення.

Разом з тим, вважаючи протиправним сам факт прийняття рішення №166 від 15.07.2016 Про припинення шляхом ліквідації комунального закладу Вінницький обласний протитуберкульозний диспансер №2, яке діяло протягом 5 місяців, та, на думку позивача, порушувало права громадян жителів територіальної громади м. Вінниці, ОСОБА_2 просить визнати таке рішення протиправним.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та визначаючись щодо заявлених позовних вимог колегія суддів зважає на таке.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України Про місцеве самоврядування в Україні від 21.05.1997 року № 280/97-ВР (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 140 Конституції України встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради.

Відповідно до ст. 10 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні обласна рада є органом місцевого самоврядування, що представляє спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Згідно з статтею 17 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.5 ст.60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Питання, які вирішуються районними і обласними радами виключно на їх пленарних засіданнях, визначені статтею 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Так, пунктом 20 частини 1 вказаної статті передбачено, що виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради розглядаються питання щодо вирішення в установленому законом порядку питань щодо управління об'єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад; призначення і звільнення їх керівників.

В силу вимог ч. 2 ст. 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" районні і обласні ради можуть розглядати і вирішувати на пленарних засіданнях й інші питання, віднесені до їх відання цим та іншими законами.

Відповідно до приписів п. 1.1. Розділу І Статуту Комунального закладу Вінницький обласний протитуберкульозний диспансер №2 (том 1 а.с. 15-20), затвердженого рішенням 25 сесії Вінницької обласної ОСОБА_7 4 скликання №969 від 23.12.2005, Комунальний заклад Вінницький обласний протитуберкульозний диспансер №2 є обєктом права спільної власності територіальних громад Вінницької області, управління якою здійснює Вінницька обласна ОСОБА_7 (далі - Орган управління майном).

Отже, до повноважень Вінницької обласної ради відноситься питання управління обєктом права спільної власності територіальних громад Вінницької області Комунальним закладом «Вінницький обласний протитуберкульозний диспансер №2». Реалізація такого повноваження відбувається через прийняття відповідних рішень на пленарних засіданнях обласної ОСОБА_7.

Як встановлено судом вище, за результатами розгляду питань порядку денного Вінницькою обласною радою було прийнято рішення від 15.07.2016 року № 166 Про припинення шляхом ліквідації комунального закладу Вінницькій обласний протитуберкульозний диспансер №2.

Зі змісту вказаного рішення видно, що воно прийнято відповідно до пункту 20 частини 1 статті 43, частини 4 статті 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, ст. 104, п.1 ч.1 ст. 110, ст. 111 Цивільного кодексу України, Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, рішення 20 сесії обласної ОСОБА_7 3 скликання від 27.03.1999 року №360 «Про нову редакцію рішення 5 сесії обласної ОСОБА_7 3 скликання від 29 квітня 1999 року Про обєкти комунальної власності, з метою оптимізації мережі медичних закладів області, раціонального використання бюджетних коштів, враховуючи клопотання Департаменту охорони здоровя облдержадміністрації, управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області та висновки постійної комісії обласної ОСОБА_7 з питань регулювання комунальної власності та приватизації.

При цьому, як пояснила в судовому засіданні представник відповідача, прийняття Вінницькою обласною ОСОБА_7 рішення про ліквідацію комунального закладу Вінницький обласний протитуберкульозний диспансер №2 зумовлено необхідністю проведення реорганізації фтизіатричної служби області, яка розпочата в рамках пілотного проекту реформування галузі охорони здоровя, відповідно до наказу МОЗ України від 05.10.2011 року №646 Про затвердження нормативно-правових актів МОЗ України щодо реалізації Закону України Про порядок проведення реформування системи охорони здоровя у Вінницькій, Дніпропетровській, Донецькій областях та місті Києві.

В той же час, позивач вважає, що зазначене рішення Вінницької обласної ОСОБА_7 є протиправним, з тих підстав, що воно суперечить нормам Конституції України та порушує інтереси територіальної громади м. Вінниці щодо забезпечення належної медичної допомоги.

Так, частиною 1 статті 49 Конституції України визначено, що кожен має право на охорону здоров'я, медичну допомогу та медичне страхування.

Згідно з частиною 3 зазначеної статті Конституції України, Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних і комунальних закладах охорони здоров'я медична допомога надається безоплатно; існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена. Держава сприяє розвиткові лікувальних закладів усіх форм власності.

Аналіз наведеної норми дає змогу дійти висновку, що органи місцевого самоврядування, при здійснені покладених на них Державою управлінських функцій, спрямованих на створення умов для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування, що впроваджуються, окрім іншого, і через прийняття відповідних рішень, обмежені у праві скорочувати існуючу мережу державних і комунальних закладів охорони здоров'я.

Разом з тим, як встановлено судом з пояснень представника відповідача та наданих нею в судовому засіданні 21.12.2016 додаткових доказів, оскаржуване рішення наразі є скасованим.

Так, 20 грудня 2016 року відбулось засідання 13 сесії Вінницької обласної ОСОБА_7 VІІ скликання, на якій, окрім іншого, прийнято рішення №250 Про скасування рішення 9 сесії Вінницької обласної ОСОБА_7 VІІ скликання від 15.07.2016 року №166 ( том 3 а.с.46-51 ).

Виходячи з наведених обставин, що встановлені в ході судового розгляду справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються Конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними.

Частиною першою статті 144 Конституції України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. На основі цього положення Конституції України в Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що рада приймає нормативні та інші акти у формі рішень (частина перша статті 59).

Закріплені у статті 144 Конституції України і статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» норми щодо актів органів місцевого самоврядування, крім юридичної форми реалізації завдань і функцій, визначають порядок прийняття і перевірки рішень органів місцевого самоврядування.

Частиною 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Офіційне тлумачення зазначеного положення наведено в Рішенні Конституційного Суду №7-рп/2009 від 16.04.2009, правовою позицією якого визначено, що орган місцевого самоврядування не позбавлений права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі з мотивів невідповідності Конституції чи законам України). Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування.

В даному випадку судом встановлено, що мало місце самостійне скасування Вінницькою обласною ОСОБА_7 прийнятого на 9 сесії Вінницької обласної ОСОБА_7 VІІ скликання оскаржуваного рішення від 15.07.2016 року №166 Про припинення шляхом ліквідації комунального закладу Вінницькій обласний протитуберкульозний диспансер №2.

Згідно даних, що містяться у витязі з протоколу поіменного голосування пленарного засідання чергової 13 сесії обласної ОСОБА_7 7 скликання, за прийняття рішення №250 Про скасування рішення 9 сесії Вінницької обласної ради VII скликання від 15.07.2016 № 166» в цілому проголосувало 48 депутатів, проти 0, утрималось 5, не голосувало - 9 ( том 3 а.с. 49-51 ).

Представник відповідача судовому засіданні наголошувала, що, виходячи зі змісту прийнятого Вінницькою обласною ОСОБА_7 рішення №250 від 20.12.2016 року, відповідачем фактично усунуто обставини, які слугували підставою для звернення позивача з даним позовом до суду, і, враховуючи що предмет спору відсутній, просила відмовити в позові.

Разом з тим, на уточнююче запитання суду щодо зазначення які саме права або інтереси позивача були порушені під час дії оскаржуваного рішення Вінницької обласної ОСОБА_7, позивач ОСОБА_2 зазначив, що його субєктивні права протягом цього часу не порушено. Проте зауважив, що даний адміністративний позов спрямований, відповідно до приписів ч. 2 ст. 6 КАС України, на захист прав інших осіб, в тому числі і тих жителів міста Вінниці, що звернулись до його громадської приймальні. Також, наголосив, що оскаржуване рішення прийнято всупереч положенням ст. 49 Конституції України, що, на думку позивача, є безумовною підставою для визнання його протиправним.

З даного приводу суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Суд зауважує, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Суд констатує, що оскаржуване рішення станом на час вирішення даної справи самостійно скасовано відповідачем, згідно з рішенням Вінницької обласної ОСОБА_7 №250 від 20.12.2016 року Про скасування рішення 9 сесії Вінницької обласної ради VII скликання від 15.07.2016 № 166», тобто припинило свою дію.

Разом з тим, судом встановлено, що з часу прийняття оскаржуваного рішення і до моменту його скасування відповідачем на підставі приписів цього рішення не виникли будь - які правовідносини, пов"язані з реалізацією певних суб"єктивних прав та охоронюваних законом інтересів позивача ОСОБА_2, а відтак не можна говорити про наявність порушення прав або інтересів позивача внаслідок прийняття Вінницькою обласною радою рішення №166 від 15.07.2016.

Щодо доводів позивача про звернення з позовом на захист прав та інтересів інших осіб, то суд зауважує, що громадянин ОСОБА_2 не є особою, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, в розумінні ч. 2 ст. 6 КАС України. Більш того, в ході розгляду справи не встановлено обставин, які б вказували, що самостійне скасування відповідачем рішення №166 Про припинення шляхом ліквідації комунального закладу Вінницький обласний протитуберкульозний диспансер №2 негативно вплинуло на права або інтереси будь - яких інших осіб.

Також, слід зазначити, що "ліквідація це одна з форм припинення діяльності субєкта господарювання (юридичної особи).

Згідно з вимогами ст. 104 ЦК України та ст. 59 ГК України юридична особа припиняє своє існування шляхом ліквідації чи реорганізації. При ліквідації діяльність припиняється без правонаступництва, тобто без переходу прав та зобовязань юридичної особи, що ліквідується, до інших осіб. Отже, при ліквідації юридичної особи її права та обовязки припиняються.

Суд звертає увагу, що у відповідності до положень Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань юридична особа є ліквідованою з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

В той же час, судом встановлено, що на момент прийняття Вінницькою обласною ОСОБА_7 рішення №250 від 20.12.2016 року відомості про припинення юридичної особи - комунального закладу Вінницькій обласний протитуберкульозний диспансер №2 в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осібпідприємців не внесені, а отже оскаржуване рішення є невиконаним.

Крім того, слід також зазначити, що із змісту статті 162 КАС України випливає, що в разі задоволення позову про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень чи його окремих положень суд повинен зазначити про це в судовому рішенні та одночасно застосувати один із встановлених законом способів захисту порушеного права позивача: про скасування або визнання нечинними рішення чи окремих його положень.

Таким чином, способом судового захисту порушеного права позивача є одночасне визнання протиправним рішення суб"єкта владних повноважень та його скасування.

Разом з тим, в ході розгляду справи судом встановлено, що рішення Вінницької обласної ОСОБА_7 № 166 Про припинення шляхом ліквідації комунального закладу Вінницький обласний протитуберкульозний диспансер №2 скасоване, а законних прав та інтересів позивача внаслідок його прийняття не порушено. Відтак правові підстави для визнання протиправним оскаржуваного рішення відповідача № 166 від 15.07.2016 відсутні.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративному судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, відповідно до ст.86 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Перевіривши фактичну та юридичну обгрунтованість доводів сторін та третіх осіб, оцінивши надані ними докази в їх сукупності, суд приходить до переконання що в задоволенні адміністративного позову належить відмовити.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат, суд керується частиною 2 статті 94 КАС України, відповідно до якої, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Разом з тим, суд зазначає про відсутність понесених відповідачем витрат.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

В задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Заброцька Людмила Олександрівна

Судді Сало Павло Ігорович

ОСОБА_1