Справа № 803/2534/15
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2016-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Львів № 876/11428/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Бруновської Н.В.

суддів: Улицького В.З., Шавеля Р.М.

за участю секретаря судового засідання: Нефедової А.О.

представника апелянта: Сахарчук А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління державної фіскальної служби у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 15.10.2015р. у справі № 803/2534/15 за позовом Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління державної фіскальної служби у Волинській області до Приватного підприємства «Імідж-Інвестбуд», Товариства з обмеженою відповідальністю «Західенергоресурс» про визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

27.08.2015 позивач Луцька об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Волинській області звернувся в суд з позовом до Приватного підприємства «Імідж-Інвестбуд» (відповідач-1),Товариства з обмеженою відповідальністю «Західенергоресурс» ( відповідач -2 ), про визнання недійсним договору від 18.12.2014р. який укладеного між сторонами щодо купівлі-продажу автозаправної станції стаціонарного типу, загальною площею 72 м2 літера «А-1», що знаходиться в АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим що оспорюваний правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що підтверджується висновком управління податкового аудиту за результатами аналізу повноти декларування та сплати до бюджету ПДВ та податку на прибуток ПП «Імідж-Інвестбуд» за результатами фінансово-господарської діяльності в грудні 2014 року, відповідно до якого придбання останнім та подальший продаж відповідачу-2 АЗС в смт.Іваничі не були відображені у податковій звітності підприємства з ПДВ та податку на прибуток і така звітність до органів ДФС не подавалась, натомість відповідачем-2 ПДВ, сплачене в ціні даної АЗС ПДВ повністю віднесено до податкового кредиту за грудень 2014 року, відповідно можливі втрати до бюджету склали: з податку на прибуток - 1 865 389грн., з ПДВ 2 038 664грн.;

Договір купівлі-продажу частки статутного капіталу ПП «Імідж-Інвестбуд» від 12.12.2014р., укладений між ОСОБА_3. та ОСОБА_4, визнаний судом недійсним (рішення Господарського суду Волинської області від 02.03.2015р. набрало законної сили 11.06.2015р.) як такий, що вчинений під впливом обману, відповідно оспорюваний договір купівлі-продажу АЗС від 18.12.2014р. є недійсним в силу ст.203, 215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України як такий, що не відповідає вимогам закону, а саме: договір підписано не уповноваженою особою, вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, укладено учасниками господарських відносин з порушенням господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 15.10.2015 р. в позові відмовлено.

Не погоджуючись із даною постановою, апелянт Луцька об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Волинській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом при винесенні постанови порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, постанову Волинського окружного адміністративного суду від 15.10.2015 р. скасувати та прийняти нову, якою позов задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання на виклик суду не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ч.4 ст.41 КАС України. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість постанови суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Податковий орган провів аналіз фінансово-господарської діяльності «Імідж-Інвестбуд» щодо повноти декларування та сплати до бюджету ПДВ та податку на прибуток за результатами такої діяльності у грудні 2014 року, про що складено висновок від 24.03.2015р.

За результатами проведено аналізу наявних матеріалів встановлено порушення ПП «Імідж-Інвестбуд» пп.134.1.1 п.134.1ст.134, п.135.1 ст.135, п.п.137.1, 137.3, 137.4 ст.137, п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено ПДВ та податок на прибуток, що підлягають сплаті до бюджету ПП «Імідж-Інвестбуд» на загальну суму 3 904 053грн. (2 038 664грн. + 1 865 389грн.).

Наведені висновки ґрунтуються на дослідженні ряду договорів, зокрема, встановлено, що основними господарськими операціями у грудні 2014 року були придбання та подальша реалізація автозаправної станції стаціонарного типу, загальною площею 72 м.2 - літера «А-1», що знаходиться в АДРЕСА_1.

Згідно з податковою накладною №2 від 03.12.2014р. на підставі договору купівлі-продажу від 03.12.2014р., ПП «Імідж-Інвестбуд» придбано у ПП «Імідж-Інвестмент» АЗС за ціною 314 074 грн.98коп., в тому числі ПДВ 52 345грн.83коп.

В подальшому ПП «Імідж-Інвестбуд» в особі ОСОБА_3, відповідно до договору купівлі-продажу №719 від 18.12.2014р. та податкової накладної №3 від 18.12.2014р. реалізовано дану АЗС ТзОВ «Західенергоресурс» за ціною 12 750 000грн., в тому числі ПДВ 2 125 000грн. і вказану суму ПДВ в повному обсязі віднесено ТзОВ «Західенергорусурс» до податкового кредиту за грудень 2014 року.

Податковий орган вважає що у зв'язку з неподанням відповідачем ПП «Імідж-Інвестбуд» декларацій з ПДВ за грудень 2014 року та податку на прибуток за 2014 рік, останнє ухилилось від сплати до бюджету 2 038 664грн. ПДВ та не відобразив в податковому обліку операції з придбання та реалізації АЗС, а тому можливі втрати бюджету з податку на прибуток склали 1 865 389грн.

Судом першої інстанції встановлено, що договір купівлі-продажу автозаправної станції стаціонарного типу, загальною площею 72 м2 літера «А-1», що знаходиться в АДРЕСА_1 від 18.12.2014р., нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за №719.

Положеннями пп.20.1.30 п.20.1 ст.20 ПК України врегульовано, що контролюючі органи мають право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов'язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

Нормами Цивільного та Господарського кодексів України передбачено, що правочини можуть бути визнані нечинними або недійсними.

Щодо визнання правочину нікчемним, необхідно зазначити, що відповідно до частини другої статті 215 Цивільного кодексу України, - недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки нечинного правочину передбачені статтею 216 ЦК України:

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.11.2014 р.(ЄДРСР 41735920), та в постанові пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, а саме судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду (пункт 4). Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним (пункт 5).

Щодо визнання недійсним правочину, суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини 3 цієї статті - якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено:

- Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

- Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

- Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

- Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

- Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Тобто, оспорюванні правочини можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи або прокурора, та лише після встановлення недійсності правочину застосовуються правові наслідки недійсного правочину, які передбачені статтею 228 ЦК України та ст. 208 ГК України.

При цьому, застосовуючи правові наслідки визначені статтею 208 ГК України, необхідно керуватись приписами статті 207 цього кодексу, яка встановлює порядок визнання господарського зобов'язання недійсним, а саме: господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Тобто, як вже зазначалось, нікчемний правочин є таким в силу закону ( ч. 2 ст. 203, ч. 2 ст. 215, ЦК України) та правові наслідки застосовуються за загальним правилом відповідно до статті 216 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Тобто, правові наслідки, передбачені ч. 3 ст. 228 ЦК України та ч. 1 ст. 208 ГК України можуть бути застосовані лише після визнання судом такого правочину недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про відсутність підстав для визнання недійсним договору від 18.12.2014р. оскільки не доведено обставини, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні посилання представника апелянта на те, що за своїм змістом та спрямованістю правовідносини між відповідачем 1 та відповідачем 2 завідомо суперечать інтересам держави і суспільства, оскільки порушують встановлений правовий порядок, як у сфері господарської діяльності та в податкових правовідносинах, спотворюють показники податкового обліку.

Зокрема, умовою для визнання недійсним правочину, який суперечить інтересам держави та суспільства, є встановлення умислу в діях осіб, що уклали такий правочин. При цьому носіями протиправного умислу юридичних осіб-сторін такого правочину є посадові особи цих юридичних осіб.

Колегія суддів вважає що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що податковим органом не доведено жодними доказами наявності в учасників господарської операції купівлі-продажу АЗС мети, яка завідомо суперечить інтересам держави, оскільки подання чи не подання будь-якою зі сторін договору від 18.12.2014р. податкової звітності, відображення будь-яких даних в звітності не може бути таким доказом, і свідчить виключно про дотримання платниками податків вимог податкового законодавства вже після вчинення правочину та в даному випадку є лише підставою для застосування контролюючим органом адміністративних заходів у вигляді перевірок платників податків, підтвердження (спростування) фактів заниження грошових зобов'язань за результатами господарських операцій для відновлення публічного порядку.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У відповідності до вимог ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції є законною, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 160, ст.195, ст.198, ст.205, ст.206, ст.254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Волинській області залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 15.10.2015р. у справі за № 803/2534/15 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: Н.В. Бруновська

Судді: В.З. Улицький

Р.М. Шавель

Ухвала складена в повному обсязі 23.12.2016 року.