Справа № 757/33282/16-а
Суддя: Батрин О. В.
Дата ухвалення: 2016-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

печерський районний суд міста києва
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2016 року м. Київ

Суддя Печерського районного суду міста Києва Батрин О.В., розглянувши у скороченому провадженні в м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у 1996 році він виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю. До виїзду він постійно проживав в АДРЕСА_1. На даний час його вік становить 52 роки. Відповідно до даних трудової книжки його трудовий стаж складає 15 років і 5 місяців, а з урахуванням пільг щодо обчислення стажу роботи на підставі ч. 1 ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» - 17 років. Отже, позивач вважає, що він досяг усіх необхідних умов для призначення пенсії за віком, встановлених ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням положень ст. 55, 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Ні до виїзду, ні в даний час ОСОБА_1 не отримує пенсію. Враховуючи, що позивач постійно проживає за межами України, де не має територіальних управлінь Пенсійного фонду України, то в нього виникли певні труднощі з приводу того, до якого з територіальних управлінь Пенсійного фонду України йому звертатись із заявою про призначенні пенсії. У зв'язку з цим, ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою, в якій просив визначити територіальне управління Пенсійного фонду України для розгляду заяви. Разом з тим, відповідач листом від 17 лютого 2016 року відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 Тому, позивач вважає таку відмову протиправною та просить зобов'язати Пенсійний фонд України передати його заяву до уповноваженого територіального органу Пенсійного фонду України для розгляду по суті.

Ухвалою суду від 11 листопада 2016 року у справі відкрито скорочене провадження.

Під час судового розгляду справи позивачі уточнили позовні вимоги в частині зарахування коштів на банківський рахунок, починаючи з 1 липня 2014 року (а.с. 56).

До суду надійшли письмові заперечення Пенсійного фонду України, відповідно до яких відповідач позов не визнає, оскільки на вказаний орган не покладено обов'язок визначати територіальний орган Пенсійного фонду України для розгляду заяви ОСОБА_1

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди, перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у 1996 року виїхав з України до Ізраїль на постійне місце проживання.

До виїзду позивач постійно проживав в АДРЕСА_1.

На даний час його вік становить 52 роки. Відповідно до даних трудової книжки його трудовий стаж складає 15 років і 5 місяців, а з урахуванням пільг щодо обчислення стажу роботи на підставі ч. 1 ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» - 17 років.

Отже, позивач досяг усіх необхідних умов для призначення йому пенсії за віком, встановлених ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням положень ст. 55, 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Ні до виїзду, ні в даний час ОСОБА_1 не отримує пенсію.

Враховуючи, що позивач постійно проживає за межами України, де не має територіальних управлінь Пенсійного фонду України, то в нього виникли певні труднощі з приводу того, до якого з територіальних управлінь Пенсійного фонду України йому звертатись із заявою про призначенні пенсії, у зв'язку з чим він звернувся до Пенсійного фонду України із заявою, в якій просив визначити територіальне управління Пенсійного фонду України для розгляду заяви.

Разом з тим, відповідачем листом від 17 лютого 2016 року позивачу було повідомлено про те, що відповідно до порядку звернення за пенсією, рішення про її призначення може бути прийнято відповідним управлінням Фонду у районі, місті, районі у місті за місцем проживання (реєстрації) заявника в Україні за умови особистого звернення заявника або його уповноваженого представника та надання заяви встановленої форми разом з документами, необхідними для призначення пенсії (про стаж, заробіток тощо).

З вказаною відмовою суд не погоджується, виходячи з такого.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Позивач, як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод для призначення пенсії відповідачі зобов'язані призначити та здійснювати виплату пенсії позивачу.

Частиною 3 статті 22 Конституції України передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (Закон № 1058-IV) під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до пункту 3.3 Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року, вказаними нормами Закону (статті 51) конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Отже, право громадянина на призначення та одержання пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Згідно з частиною другою статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, з 07.10.2009 року відсутні норми, які б унеможливлювали призначення та виплату пенсії громадянам України, які проживають за кордоном.

Разом з тим, до компетенції Пенсійного фонду України не належить прийняття рішення про призначення пенсії, адже, у відповідності до ч. 1 ст. 44 Закону № 1058-IV, заява про призначення пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно з частиною 3 статті 7 Закону України «Про звернення громадян», якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

Таким чином, Пенсійний фонд України, отримавши заяву про призначення пенсії, зобов'язаний був направити її за належністю до відповідного територіального управління Пенсійного фонду України.

Виходячи з цього, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про зобов'язання Пенсійного Фонду України передати уповноваженому територіальному органу для розгляду заяву про призначення пенсії підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. Відповідач як суб'єкт владних повноважень, на виконання вимог ч. 2 ст.72 КАС України, не надав до суду належні докази правомірності своїх дій та рішень.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Законом України «Про звернення громадян та ст. 2, 9, 69-71, 89, 94, 97, 158-163 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Зобов'язати Пенсійний Фонд України передати уповноваженому територіальному органу Пенсійного фонду України для розгляду заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня отримання її копії до Київського апеляційного адміністративного суду через Печерський районний суд м. Києва.

Суддя О.В.Батрин