Справа № 308/8967/16-а
Суддя: Придачук О. А.
Дата ухвалення: 2016-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.11.2016 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі

головуючого судді Придачук О.А.

при секретарі Бомбушкар В.П.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Ужгородського об»єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов»язання призначення пенсії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася з адміністративним позовом до Ужгородського об»єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов»язання призначення пенсії.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що 15 липня 2016 року вона звернулася до Ужгородського обєднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру». 5 серпня 2016 року відповідно до протоколу № 34 від 3 серпня 2016 року їй відмовлено у призначенні пенсії, через відсутність, на думку працівників управління, необхідного стажу роботи за вислугу років, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», а також відсутність норм права про призначення спеціальних пенсій. Вважає, що рішення Ужгородського обєднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області, викладене у протоколі № 34 від 3 серпня 2016 року, є незаконним і таким, що порушує її право на пенсійне забезпечення, оскільки станом на день подання документів до управління Пенсійного фонду України її стаж роботи на прокурорських посадах в органах прокуратури складав 16 років 6 днів, що підтверджується копією трудової книжки. Відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 грудня 2014 року, яке набрало законної сили 5 січня 2015 року, встановлено факт, що період половини строку її навчання у вищому навчальному закладі Київському технікумі готельного господарства на денній формі навчання факультету «Правознавство» з 01.09.1987 року по 01.07.1989 рік, що становить 11 місяців, та період роботи на посаді секретаря Бершадського та Жмеринського районних судів Вінницької області з 23.08.1989 року по 20.03.1995 рік, що складає 5 років 6 місяців 27 дні, відноситься до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року. Таким чином, на день звернення до управління, її загальний стаж роботи складав 22 роки 6 місяців 3 дні, у тому числі 16 років 6 днів на посаді прокурора. У зв»язку з наведеним вважає, що вона має право на обчислення пенсії за вислугу років згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 15.07.2016, виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи.

В позові зазначає, що почавши працювати в органах прокуратури, враховуючи екстремальні умови праці, повязані з ризиком для життя і здоровя, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей, певні обмеження конституційних прав і свобод (зокрема обмеження щодо зайняття підприємницькою діяльністю, тощо), ненормований робочий час, підвищений розмір збору на обовязкове державне пенсійне страхування держава передбачила комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення її добробуту, як під час проходження служби, так і після її закінчення. Передбачені Законом України «Про прокуратуру» комплексні заходи є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення її професійної діяльності, ефективного функціонування органів прокуратури. Таким чином, вона була впевнена у своїх законних очікуваннях, що набуте нею на підставі чинного законодавства право на пенсію за вислугу 20 років в розмірі 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку буде нею реалізовано, і воно (право на пенсію) відповідно до вимог ст. 22 ОСОБА_4 України не буде скасовано, зменшено або звужено. З урахуванням викладеного вважає, що у неї є всі законні підстави для призначення їй пенсії за вислугу років.

Вважає, що висновок управління про відсутність норм права про призначення спеціальних пенсій є невірним. Так, 01.10.2011 до Закону України «Про прокуратуру» були внесені зміни, які порушили її права та збільшили стаж роботи, необхідний для отримання пенсії за вислугу років. Зазначені норми законодавства, виходячи з вимог ОСОБА_4 України, повинні були бути застосовані для працівників прокуратури, яких прийнято на роботу після набрання чинності вказаних змін. Окрім цього, 02.03.2015 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII, відповідно до Прикінцевих положень якого скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру», чим порушуються її законні права. Згідно зі ст. 8 ОСОБА_4 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_4 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_4 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_4 України є нормами прямої дії. Відповідно до ст. 22 ОСОБА_4 України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Із загального змісту зазначеної статті можна зробити висновок, що права і свободи людини і громадянина в нашій державі можуть тільки розширюватись, удосконалюватись, але ніяким чином не звужуватись. Згідно з ч. 1 ст. 58 ОСОБА_4 України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Крім цього, частини 1-3 статті 46 ОСОБА_4 України передбачають, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також: у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

А тому, на підставі вищенаведеного, просить суд визнати протиправними дії та скасувати протокольне рішення № 34 від 3 серпня 2016 року Ужгородського обєднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області щодо відмови їй у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», зобовязати Ужгородське обєднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області здійснити, починаючи з 15 липня 2016 року, призначення їй пенсії згідно зі ст. 50- Закону України «Про прокуратуру», виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи, а також стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила суд позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечила, пояснила, що навчання в технікумі не зараховується до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, оскільки незважаючи на те, що цей заклад відносився до вищих навчальних закладів, він не належав до тих, після навчання в яких особа може працювати в органах прокуратури. Віднесення певного часу навчання в такому закладі освіти до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, суперечитиме суті та юридичній природі періоду службової (трудової) діяльності прокурорів чи слідчих прокуратури через те, що до нього може бути включений час, який не був роботою з особливими умовами та характеристики до її виконавців, з якими закон пов»язує можливість призначення пенсії за вислугу років. Крім того, згідно п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213 від 02.03.2015 року передбачено, що з 01.06.2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, які набули право на призначення пенсії відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України, «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про ОСОБА_5 України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України. А тому з 01.06.2015 року пенсії в порядку та на умовах визначених вищенаведеними, законами не призначаються, а раніше призначені пенсії не перераховуються. Що стосується рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22.12.2014 року у справі № 308/15535/14-ц, то резолютивна частина цього рішення не містить зобов»язального характеру щодо зарахування органами Пенсійного фонду України періоду половини строку навчання у Київському технікумі готельного господарства на денній формі навчання факультету «Правознавства» та період роботи на посаді секретаря Бершадського та Жмиренського районних судів Вінницької області, що дає право на вислугу років, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, надавши правову оцінку спірним правовідносинам, суд приходить до наступного.

Частина 1 ст.1 Протоколу № 1 ратифікованої Україною 11.09.1997 р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі Конвенція), ст.17-1 Конвенції, згідно з якими кожен має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, державам - учасницям Конвенції заборонено скасовувати встановлені нею права.

Відповідно до ст.13 Конвенції, яка гарантує кожному право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо порушення передбаченого Конвенцією права було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Практикою Європейського Суду з прав людини, згідно з якою: а). конвенційне поняття «майно» являє собою «існуюче майно» або засоби, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності (справа «ОСОБА_6 Ганс-Адам ІІ проти Німеччини», заява № 42527/98, рішення від 12.07.2001 р. п. 83); б). засоби юридичного захисту ефективними є тоді, коли вони можуть запобігти виникненню умов, які становлять порушення, або не допустити подальшого існування таких умов (справа «Мельник проти України», заява № 72286/01, рішення від 28.03.2006 р., щодо статті 13); в). принцип верховенства права зобов'язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (справа «Броньовський проти Польщі», заява № 31443/96, рішення від 22.06.2004 р., п. 184);

Згідно статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_4 та законами України.

Згідно до ст.8 КАС України, за якими під час вирішення справи суд керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, права людини визнаються найвищими соціальними цінностями, вони визначають зміст і спрямованість діяльності держави; цей принцип застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст.50-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р., за якою прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років; до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Як встановлено в судовому засіданні, 15.07.2016 року ОСОБА_3 звернулася до Ужгородського обєднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», про що свідчить розписка-повідомлення видана Ужгородським об»єднаним управлінням ПФ України Закарпатської області.

Згідно вкладки № 50 до протоколу № 34 від 03.08.2016 року ОСОБА_3 відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру»у зв»язку з відсутністю необхідного стажу роботи за вислугу років, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», а також відсутністю норм щодо права на призначення спеціальних пенсій.

Згідно записів у трудовій книжці серії БТ-ІІ № 0184329, заповненої 05.04.1986 року на ім»я ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, позивач працює в органах прокуратури з 11.07.2000 року, з 14.01.2016 року на посаді начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури області.

Таким чином, станом на 15.07.2016 року стаж роботи ОСОБА_3 на прокурорських посадах в органах прокуратури складав 16 років 6 днів, що підтверджується копією трудової книжки.

Згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 грудня 2014 року, яке набрало законної сили 5 січня 2015 року, встановлено факт, що період половини строку навчання ОСОБА_3 у вищому навчальному закладі Київському технікумі готельного господарства на денній формі навчання факультету «Правознавство» з 01.09.1987 року по 01.07.1989 рік, що становить 11 місяців, та період роботи на посаді секретаря Бершадського та Жмеринського районних судів Вінницької області з 23.08.1989 року по 20.03.1995 рік, що складає 5 років 6 місяців 27 дні, відноситься до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року.

Таким чином, станом на 15.07.2016 року, загальний стаж роботи ОСОБА_3 складав 22 роки 6 місяців 3 дні, у тому числі 16 років 6 днів на посаді прокурора.

Частиною першою статті 72 КАС України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

А тому обставина наявності у ОСОБА_3 на момент звернення із заявою про призначення пенсії 22 років 6 місяців 3 днів загального стажу роботи не підлягає доказуванню.

Враховуючи наведене суд, приходить до переконання, про те, що висновок відповідача про відсутність у ОСОБА_3 необхідного стажу роботи за вислугу років, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» є невірним, і суд не бере до уваги посилання відповідача на дану обставину як на підставу для відмови в задоволенні позову.

Також суд зазначає, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою ОСОБА_4 України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 ОСОБА_4 України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Зазначені висновки також узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними в постановах від 10 грудня 2013 року (справа №21-348а1) та від 17 грудня 2013 року (справа №21-445а13).

Крім того, вирішуючи питання про застосування наведеного Закону в часі, суд виходить з того, що згідно зі ст. 22 ОСОБА_4 України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Таким чином, суд не бере до уваги посилання відповідача на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-УІІІ від 02.03.2015 року, яким скасовуються норми Закону України «Про прокуратуру» щодо пенсійного забезпечення осіб, оскільки це суперечить вимогам ч. 1 ст. 58 ОСОБА_4 України, якою передбачено, що закони та нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність.

Крім того, при прийнятті рішення судом враховуються правові позиції Вищого адміністративного суду України щодо застосування норм ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» в частині навчання, визначеній у п.3.2. Рекомендацій № 07.2-10/1 від 23.08.2007 р. «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з перерахунком пенсій деяким категоріям осіб публічної служби та науковим (науково-педагогічним) працівникам» та у розділі «Про оскарження дій посадових осіб управлінь Пенсійного фонду України та поновлення пенсійних прав особам, пенсії яким призначені на підставі Закону України «Про прокуратуру» «Узагальнення судової практики розгляду справ, пов'язаних з перерахунком пенсій деяким категоріям державних службовців та науковим (науково- педагогічним) працівникам» від 25.12.2006 р., відповідно до якої: «Період роботи на посаді стажиста помічника прокурора та половина строку навчання у вищому навчальному закладі, після навчання в якому особа отримала вищу юридичну освіту за спеціальністю «правознавство», підлягає зарахуванню до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років згідно Закону України «Про прокуратуру».

Зазначені висновки і докази повністю спростовують твердження представника відповідача про законність його дій, а тому до уваги судом не беруться., в тому числі і через гарантування позивачу ОСОБА_7 України та практикою Європейського Суду з прав людини конституційного права на пенсію, яке не може бути скасоване, в тому числі шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів, які б звужували зміст та обсяг існуючих прав і свобод.

Також 01 квітня 2015 року набрав чинності Закон № 213-VIIІ, яким внесено зміни до статті 47 Закону № 1058-IV та визначено, що тимчасово, у період з 1 квітня по 31 грудня 2015 року, у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами від 17 листопада 1992 року № 2790-ХІІ «Про статус народного депутата України», № 889-VII, від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», № 2453-VI, пенсії, призначені відповідно до Закону № 1058-IV, не виплачуються.

Пунктом п'ятим Прикінцевих положень Закону № 213-VIIІ передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до вищезазначених законів.

Однак, Положення пункту 5 розділу III визнано таким, що не відповідає ОСОБА_4 України (є неконституційним) в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-рп/2016 від 08.06.2016 року. У разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", «Про прокуратуру", «Про судоустрій і статус суддів", «Про статус народного депутата України", «Про Кабінет Міністрів України", Про судову експертизу", «Про ОСОБА_5 банк України", «Про службу в органах місцевого самоврядування", «Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними.

Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб»єкта владних повноважень обов»язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням вищенаведеного суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено належними засобами доказування правомірності свого рішення щодо відмови позивачу у зарахуванні до вислуги років половини строку навчання у вищому навчальному закладі та відмови у призначенні пенсії, натомість вимоги позивача суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 8, 22, 58 ОСОБА_4 України, ст. ст. 2, 8,17,18, 94, 99, 71, 72, 94, 99, 159, 160, 163, 185, 186 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Ужгородського об»єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов»язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправними дії та скасувати протокольне рішення № 34 від 03 серпня 2016 року Ужгородського об»єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області щодо відмови ОСОБА_3 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Зобов»язати Ужгородське об»єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області здійснити призначення пенсії ОСОБА_3 згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи, починаючи з 15 липня 2016 року.

Стягнути з Ужгородського об»єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч.3 ст. 160 КАС України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_8