Справа № 826/3686/16
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2016-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/3686/16 Головуючий у 1-й інстанції: Данилишин В.М. Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

20 грудня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Шелест С.Б.,

секретаря Строяновської О.В.,

за участю:

представника позивача: Кохановського В.В.,

представника відповідача: Борозного М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фіоліс Трейд ЛТД» до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень, за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року, -

У с т а н о в и в:

ТОВ «Фіоліс Трейд ЛТД» звернулося у суд із позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, у якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення відповідача від 10 липня 2015 року №, №, №.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року позов задоволено.

Не погоджуючись із постановою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення - про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про неправомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, встановивши реальність господарських операцій при відносинах позивача із контрагентом.

З такими висновками суду не можна не погодитися.

Колегією суддів установлено, що Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головного управління державної фіскальної служби у м. Києві у період з 12 по 18 травня 2015 року проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ТОВ «Скайсіті-Груп» за період з 01 по 31 грудня 2014 року, за результатами якої складено акт перевірки від 25 травня 2015 року №224/26-59-22-10/36176867.

Під час перевірки податковим органом встановлено порушення з боку позивача п. 44.1 ст. 44, п. 138.1, п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено завищення від'ємного значення об'єкту оподаткування з податку на прибуток за 2014 рік на суму 12734700,00 грн.; п.п. 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість за грудень 2014 року на суму 2268791,00 грн., та завищено розмір від'ємного значення, що зараховується до податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду у розмірі 278149,00 грн.

На підставі зазначеного акту 10 липня 2015 року відповідачем прийнято податкові повідомлення - рішення:

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі 2268791,00 грн. за основним платежем та у розмірі 567197,75 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

- №, яким позивачу зменшено суму від'ємного значення об'єкту оподаткування податком на прибуток за 2014 рік на суму 12734700,00 грн.;

- №, яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми ПДВ у розмірі 278149,00 грн.

Не погоджуючись із такими рішеннями контролюючого органу, позивач звернувся у суд.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Основним нормативно-правовим актом, що регулює спірні правовідносини, є Податковий кодекс України.

Господарська діяльність, відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно підпункту 44.1 статті 44 цього Кодексу для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац другий вищевказаної правової норми).

Об'єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду (пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Кодексу).

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат, зокрема, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Кодексу).

Податковим кредитом, у розумінні підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Кодексу, визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до підпунктів «а», «б» пункту 185.1 статті 185 Кодексу до об'єкта оподаткування податком на додану вартість відноситься постачання товарів та послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Відповідно до статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

У відповідності до пунктів 201.1, 201.10 статті 201 Кодексу платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну. Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

За приписами пункту 198.6 статті 198 Кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Ураховуючи викладене, право на формування податкового кредиту та зменшення об'єкта оподаткування з податку на прибуток за рахунок витрат шляхом відображенням наслідків господарських операцій у податковій звітності пов'язується з фактичним здійсненням цих господарських операцій, що має підтверджуватись документально.

Податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку, який є обов'язковим.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» у частині 1 встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Обов'язкові реквізити первинних документів визначені частиною 2 цієї норми права.

За визначеннями, що містяться у статті 1 вказаного Закон, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, а господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, будь-які документи можна вважати первинними, що є підставою для їх врахування в податковому обліку, лише в разі фактичного здійснення господарської операції. При цьому, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Зазначене підтверджує висновок про те, що необхідною умовою для віднесення вартості придбаних платником податків товарів та послуг до витрат, які враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток, а сум сплаченого ПДВ - до податкового кредиту, є факт дійсного проведення господарських операцій, обумовлених відповідними угодами, що має засвідчуватись належними первинними документами.

Виходячи із викладеного, перевірці підлягає реальність здійснення між позивачем та його контрагентом спірної господарської операції. При цьому, докази, на обґрунтування доводів сторін, відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, повинні оцінюватись судом у їх сукупності.

Колегією суддів установлено, що ТОВ «Фіоліс Трейд ЛТД» є юридичною особою, платником податків на прибуток та на додану вартість.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач здійснює такі види діяльності: оптова торгівля фармацевтичними товарами (основний); виробництво фармацевтичних препаратів і матеріалів; роздрібна торгівля фармацевтичними товарами в спеціалізованих магазинах; роздрібна торгівля медичними й ортопедичними товарами в спеціалізованих магазинах; роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах; виробництво медичних і стоматологічних інструментів і матеріалів.

04 грудня 2014 року між позивачем, як замовником, та ТОВ «Скайсіті-Груп», як постачальником, укладено договір №14С-41 про закупівлю товарів, за умовами якого, з урахуванням специфікації (додаток №1), постачальник зобов'язувався у 2015 році поставити замовникові товари - скломагнієва плита, у кількості 38590 шт., загальною вартістю 15281640,00 грн., у т.ч. ПДВ 2546940,00 грн.

На підтвердження виконання умов договору та реальності зазначеної господарської операції позивачем надано суду копії відповідних видаткових накладних, податкових накладних, карток рахунку 6311, сертифікатів відповідності, висновку державної санітарно-епідеміологічної експертизи від 22 жовтня 2013 року №05.03.02-03/95594, протоколу сертифікаційних випробувань з визначення негорючості скломагнієвої плити згідно з ДСТУ Б В.2.7-19-95 від 05 квітня 2013 року.

Крім того, частина товару за договором позивачем повернута ТОВ «Скайсіті-Груп» у зв'язку з його недоліками, що підтверджується копіями накладних про повернення товару, а частина, станом на час розгляду справи, перебуває на зберіганні у державного підприємства Міністерства оборони України «Київська контора матеріально-технічного забезпечення» за договором про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг №94 від 01 лютого 2015 року, що підтверджується відповідною копією акту звірки кількості продукції, яка знаходиться на території державного підприємства Міністерства оборони України «Київська контора матеріально-технічного забезпечення» від 11 травня 2015 року, яка також додана до справи.

При цьому, матеріалами справи підтверджується, що зазначена господарська операція була здійснена у зв'язку із господарською діяльністю позивача.

Так, для можливості здійснення своєї господарської діяльності в частині зберігання медичної продукції ТОВ «Фіоліс Трейд ЛТД», як орендарем, 19 грудня 2013 року укладено з ТОВ «Інтерфарм», як орендодавцем, договір оренди №ІФ/12/19 складського приміщення загальною площею 297,95 кв.м. за адресою: Київська область, м. Ірпінь, смт. Гостомель, вул. Леніна, 141-в, бокс №1, що підтверджується копіями договору, акту прийняття - передачі приміщення, акту надання послуг та банківських виписок, які містяться в матеріалах справи.

У зв'язку із виробничою необхідністю, у листопаді 2014 року, власниками ТОВ «Фіоліс Трейд ЛТД» прийнято рішення про збільшення складських приміщень шляхом переобладнання орендованого приміщення. При цьому, з урахуванням вимог пожежної безпеки, вирішено замість гіпсокартону використовувати скломагній у формі плит.

Зазначені обставини відповідачем не спростовано.

Під час податкової перевірки та розгляду адміністративної справи відповідач не заперечував відповідність первинних документів, що були складені між позивачем і його контрагентом, вимогам частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а податкових накладних - приписам пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України. І невідповідностей зазначених документів вимогам закону судом не встановлено.

На момент здійснення спірних господарських операцій контрагент позивача був зареєстрований як юридична особа в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також був зареєстрованим платником податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, а тому мав право складати податкові накладні. Це підтверджується наявними у матеріалах справи копіями свідоцтв про реєстрацію платника податку на додану вартість контрагентів позивача. Дані обставини не заперечуються контролюючим органом.

Отже, спірні господарські операції відбулись між правосуб'єктними платниками податків, в рамках звичайної для позивача господарської діяльності, безпосередньо пов'язані з нею та підтверджуються документально. Це свідчить про їх реальність.

Колегія суддів ураховує, що однією із основних засад податкового законодавства України є презумпція правомірності рішень платника податку в разі якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків (пп. 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України).

Зазначена норма поширюється також і на кваліфікацію господарських операцій з метою формування платником податків податкового кредиту з податку на додану вартість та витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування. За змістом указаної норми податковий кредит та витрати вважаються сформованими платником податків правомірно, однак контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам.

Висновки відповідача про порушення позивачем податкового законодавства щодо взаємовідносин із контрагентом, викладені в акті податкової перевірки, які були підставою прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень, колегія суддів не приймає, адже вони не мають жодного документального підтвердження та не ґрунтуються на аналізі первинних документів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за правилами статті 16, пунктів 36.1, 36.5 статті 36, пункту 38.1. статті 38, пункту 44.1. статті 44, пункту 47.1 статті 47, пункту 49.2 статті 49 Податкового кодексу України обчислення, декларування та/або сплата суми податку та збору є персональним податковим обов'язком кожного окремого платника податків, який і несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку. Тобто, платник податку несе самостійну відповідальність за порушення ним правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватись на третіх осіб, в тому числі і на його контрагентів.

Податкове законодавство України не ставить у залежність виникнення у платника податків права на формування податкового кредиту та витрат від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання, їх знаходження за податковою адресою чи наявності основних засобів. Невиконання податкового обов'язку, зокрема в частині неподання звітності про працівників чи основні засоби, тягне відповідальності та негативні наслідки саме щодо порушника, а не його контрагентів, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання першим незаконної податкової вигоди.

Така правова позиція узгоджується із судовою практикою Європейського суду з прав людини, висловленою, зокрема, у рішеннях у справі «Інтерсплав проти України» та у справі «Булвес» АД проти Болгарії».

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає посилання контролюючого органу на порушення контрагентом позивача податкового та іншого законодавства, в тому числі, про відсутність даних щодо імпорту товару чи придбання імпортованого товару на території України, а також на те, що немає можливості підтвердити наявність у ТОВ «Скайсіті-Груп» основних засобів та необхідну кількість трудового персоналу для виконання покладених на нього зобов'язань за договором.

Таким чином, позивачем документально підтверджено реальність спірних господарських операцій.

Натомість, відповідачем не доведено, у відповідності до вимог частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, ані обставин, на яких ґрунтуються заперечення проти позову, ані правомірності та обґрунтованості спірних податкових повідомлень-рішень.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, що є підставою для їх скасування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права. Тому, відсутні підстави для задоволення вимог апелянта.

Отже, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова - без змін, на підставі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України.

Окрім того, як убачається із матеріалів справи, при поданні апеляційної скарги відповідачем не було надано доказів сплати судового збору.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року скаржнику відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення апеляційним судом.

Оскільки станом на момент вирішення справи доказів відповідної сплати судового збору апелянтом суду не надано, відповідно до статті 88 Кодексу адміністративного судочинства України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача.

З урахуванням положень Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 110% від ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви майнового характеру, яка становить 261 505, 66 грн.

Керуючись ст.ст. 88, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У х в а л и в :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (, адреса: 04107, м. Київ, вул. Багговутівська, 26) до Державного бюджету України (р/р 1007, отримувач УДКСУ у Печерському р-ні м. Києва, банк отримувача ГУДКСУ у м. Києві, , МФО 820019, код класифікації доходів бюджету 22030001) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 261 505, 66 грн.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяС.Б. Шелест

(Повний текст ухвали складений 23 грудня 2016 року.)

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Пилипенко О.Є.

Шелест С.Б.