Справа № 525/1149/16-а
Суддя: Хоролець В. В.
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 525/1149/16-а
Провадження №2-а/525/29/2016
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.12.2016 року Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого-судді Хоролець В.В.

при секретарі - Пилипенка П.І.

з участю представників відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Велика Багачка Полтавської області адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Великобагачанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання неправомірним дій (рішення) про відмову в призначенні пенсії та зобовязання здійснити призначення пенсії за вислугою років, її нарахування та виплату, -

в с т а н о в и в:

З позову ОСОБА_3 вбачається, що 31.08.2016 року він звернувся до Великобагачанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області з належним пакетом документів за призначенням пенсії за вислугою років у відповідності до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року. Відповідно до рішення Великобагачанського обєднаного Управління Пенсійного Фонду України в Полтавській області №102 від 05.09.2016 року, у призначенні зазначеного виду пенсії йому було відмовлено. Дану відмову позивач ОСОБА_3 вважає незаконною, посилаючись на те, що з 16.11.1989 року по 29.12.1991 року він проходив строкову військову службу у лавах Збройних Сил, що складає 2 роки 1 місяць 14 днів; з 01.09.1995 року по 09.03.2000 року він навчався у Національній юридичній академії України імені ОСОБА_4 та отримав повну вищу освіту за спеціальністю „Правознавство, здобувши кваліфікацію юриста і половина навчання складає 2 роки 3 місяці 3 дня. Зазначає також, що відповідно до ст.43 Закону України «Про освіту», вищими навчальними закладами є, зокрема, університет, академія, коледж. Зазначені навчальні заклади визначені вищими навчальними закладами також ст.25 Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 року, а підготовка фахівців в академії здійснюється за освітньо-кваліфікаційним рівнем «спеціаліст» або «магістр» згідно положень ст.43 Закону України «Про освіту».

Позивач ОСОБА_3 посилається на положення ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року (в редакції від 26.07.2001 року) про те, що цією статтею передбачалося, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. З цієї підстави, як вказує позивач, він, розраховуючи на передбачуване даною нормою закону право на пільгову пенсію, свою професійну діяльність в органах прокуратури розпочав з 09.03.2000 року і станом на день звернення до відповідача, його стаж роботи в органах прокуратури складав 16 років 05 місяців 16 днів. Також позивач вказує, що в подальшому до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» було внесено зміни (в редакції від 26.07.2001), якими було передбачено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку. До вислуги років, що дає право на пенсію, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Позивач ОСОБА_3 також у позові зазначає, що у звязку з викладеним, свою професійну діяльність в органах прокуратури області він продовжував на різних прокурорських посадах, оскільки, у відповідності з даними нормами закону, був впевнений в тому, що матиме право на пільгову пенсію за вислугою років при наявності 20-ти річного стажу роботи, до якого буде зараховуватися стаж роботи в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах не менше 10 років, строкова військова служба та половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах; крім того, розмір пенсії буде становити 90 відсотків від розміру місячної заробітної плати.

Посилаючись на вищевикладені обставини та положення законодавства, а також на норми ст.ст.19,22,58 ОСОБА_5 України та на ряд Рішень ОСОБА_6 Суду України, позивач ОСОБА_3 вважає, що відповідач у справі-субєкт владних повноважень при прийнятті рішення 05.09.2016 року про відмову у призначенні йому пільгової пенсії безпідставно посилався на положення ряду законодавчих актів, прийнятих у 2014-2015 роках, що стали підставами для відмови у призначенні йому пільгової пенсії, тому просив визнати неправомірними дії - рішення Великобагачанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про відмову у призначенні йому пенсії за вислугою років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», зобовязати відповідача у справі призначити йому пенсію за вислугою років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 31.08.2016 року, виходячи з розміру пенсії 90 відсотків від суми щомісячного заробітку за останні 60 календарних місяців та здійснювати нарахування та виплату пенсії (а.с.а.с.2-3).

Ухвалою суду від 29.11.2016 року задоволено клопотання відповідача і справа призначена до розгляду за загальними правилами КАС України (а.с.26).

Відповідачем по справі Великобагачанським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України Полтавської області УПФУ подані письмові заперечення на позов, в яких відповідач просить в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі (а.с.а.с.21-23).

В судове засідання позивач ОСОБА_3 не зявився, направив до суду письмову заяву про підтримання заявлених позовних вимог та про розгляд справи у його відсутність (а.с.42).

Представники відповідача у справі Великобагачанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судовому засіданні позов ОСОБА_3 не визнали, в своїх поясненнях посилалась на безпідставність заявлених позовних вимог та в цілому підтримали письмові заперечення Великобагачанського обєднаного управління Пенсійного фонду України на позов ОСОБА_3 та просили суд в задоволенні позовних вимог позивача відмовити.

Суд, заслухавши пояснення представників відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_2, дослідивши письмові докази по справі, надані особами, які беруть участь у справі на засадах змагальності та диспозитивності, проаналізувавши всі докази в їх сукупності приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 до Великобагачанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання неправомірним дій (рішення) про відмову в призначенні пенсії та зобовязання здійснити призначення пенсії за вислугою років, її нарахування та виплату підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.2 ст.19 ОСОБА_5 України органи державної влади, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_5 та законами України.

Згідно ч.2 ст.69 КАС України докази суду надають особи, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її позовні вимоги та заперечення.

Між цим, за нормою ч.2 цієї статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований в установленому порядку на проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2 (колишня Жовтнева)АДРЕСА_1 (а.с.а.с.9-10).

Позивач у справі ОСОБА_3 з 16.11.1989 року по 29.12.1991 року проходив строкову військову службу у лавах Збройних Сил (а.с.11); з 01.09.1995 року по 09.03.2000 року він навчався у Національній юридичній академії України імені ОСОБА_4 та отримав повну вищу освіту за спеціальністю „Правознавство, здобувши кваліфікацію юриста (а.с.12-13).

Відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_3, останній з 09.03.2000 року працював і по даний час працює на різних прокурорсько-слідчих посадах в органах прокуратури (а.с.а.с.15-17).

Як вбачається з довідки прокуратури Сумської області №11-749 вих.16 від 25.08.2016 року, ОСОБА_3 працює в органах прокуратури з 09.03.2000 року; стаж роботи станом на 25.08.2016 року на прокурорсько-слідчих посадах становить 16 років 05 місяців 16 днів (а.с.14).

31.08.2016 року ОСОБА_3 звернувся до Великобагачанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області з заявою та рядом відповідних документів про призначення йому пенсії за вислугою років (а.с.24; в судовому засіданні було оглянуто справу ПФУ за зверненням ОСОБА_3 про призначення пенсії).

Рішенням колегіального органу з призначення пенсії Великобагачанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області №102 від 05.09.2016 року ОСОБА_3, з посиланнями на ст.86 Закону України «Про прокуратуру» та п.5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 року №213 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», було відмовлено в призначенні пенсії за вислугою років (а.с.а.с.6-7).

Умови та порядок пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих визначено статтею 50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789-XII «Про прокуратуру».

Частиною 1 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. (в редакції від 12.07.2001 року) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 % від суми їхньої місячної заробітної плати, до котрої включається всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків місячного заробітку. Відповідно до ч.2 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Відповідно до ч.5 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. (в редакції від 12.07.2001 року), до вислуги років, що дає право на пенсію згідно цією статтею зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана вiдпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про вищу освіту», університет - багатогалузевий (класичний, технічний) або галузевий (профільний, технологічний, педагогічний, фізичного виховання і спорту, гуманітарний, богословський/теологічний, медичний, економічний, юридичний, фармацевтичний, аграрний, мистецький, культурологічний тощо) вищий навчальний заклад, що провадить інноваційну освітню діяльність за різними ступенями вищої освіти (у тому числі доктора філософії), проводить фундаментальні та/або прикладні наукові дослідження, є провідним науковим і методичним центром, має розвинуту інфраструктуру навчальних, наукових і науково-виробничих підрозділів, сприяє поширенню наукових знань та провадить культурно-просвітницьку діяльність.

Отже, з урахуванням вищевикладених положень законодавства, до стажу роботи позивача ОСОБА_3, що дає право на пенсію за вислугою років згідно Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. (в редакції від 12.07.2001 року) зараховується, зокрема, строкова військова служба та половина строку навчання у вищому навчальному закладі, а саме в Національній юридичній академії України імені ОСОБА_4, після навчання у якому позивач отримав вищу юридичну освіту за спеціальністю «Правознавство».

Тобто, з урахуванням викладеного, виходячи сукупності досліджених матеріалів справи вбачається, що станом на 31.08.2016 року стаж роботи позивача, що дає право на пенсію за вислугою років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року (в редакції Закону від 12.07.2001 року) складає 20 років 10 місяців 9 днів, з яких: строкова військова служба - 2 роки 1 місяць 14 днів; половина строку навчання у вищому навчальному юридичному закладі Національній юридичній академії імені ОСОБА_4 - 2 роки 3 місяці 3 дні; робота на прокурорсько-слідчих посадах в органах прокуратури 16 років 05 місяців 22 дні.

Відповідно до статті 8 ОСОБА_5 України в Україні діє принцип верховенства права. ОСОБА_5 України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно-правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_5 і повинні відповідати їй. ОСОБА_5 є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_5 України гарантується.

Статтею 46 ОСОБА_5 України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 58 ОСОБА_5 України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами статті 64 ОСОБА_5 України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених ОСОБА_5 України.

За приписами статей 21, 22 ОСОБА_5 України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

ОСОБА_6 Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист і сформулював чітку правову позицію, згідно з якою ОСОБА_5 України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 ОСОБА_5 Україниперебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення ОСОБА_6 Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справах щодо права на пільги, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 щодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).

У зазначених рішеннях ОСОБА_6 Суд України вказує на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення № 5-рп/2002).

22.05.2008 року ОСОБА_6 Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення "звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина", що міститься в частині третій статті 22 ОСОБА_5 України, ОСОБА_6 Суд України дав у рішенні від 22.09.2005 р. № 5-рп/2005, згідно з яким "…конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними". ОСОБА_6 Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина ОСОБА_6 Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод. Виходячи з викладеного у рішеннях ОСОБА_6 Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

На теперішній час діє Закон №1697-VII, частиною першою статті 86 якого встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років; з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців; з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років; з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців; з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років; з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців; з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років; з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців; з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років; з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців; з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років. Таким чином, ст.86 Закону №1697-VII збільшено стаж роботи позивача, що дає йому право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001 року), що, виходячи з вищевикладених Рішень ОСОБА_6 Суду України та ст.22 ОСОБА_5 України, є звуженням прав позивача.

Частинами 1-3 ст.8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_5 України гарантується.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою розяснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно ст.1 Першого Протоколу до Конвенції, кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21,24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. При цьому, аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства» (рішення від 24 квітня 2003 року № 44277/98).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання на отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися на нормах статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 року (в редакції від 12.07.2001 року), і які були звужені статтею 86 Закону №1697-VII.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з урахуванням стажу роботи позивача в органах прокуратури, з урахуванням норм ст.50-1 Закону №1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001 року), відповідач повинен був призначити позивачу пенсію у розмірі 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку за останні 60 календарних місяців, отже, позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню. Разом з цим, виходячи з заявлених позовних вимог суд зазначає, що задоволення вимоги позивача про зобовязання призначити йому пенсію за вислугою років є наслідком відповідного нарахування та виплати пенсії позивачу у справі в межах заявленого позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.19,22,46,58,64 ОСОБА_5 України, ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року (в редакції від 12.07.2001 року), ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст.6,8,9,10-11,69,70,71,86,158-159,160-163,167,186 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Великобагачанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання неправомірним дій (рішення) про відмову в призначенні пенсії та зобовязання здійснити призначення пенсії за вислугою років, її нарахування та виплату задовольнити.

Визнати неправомірним дії - рішення Великобагачанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про відмову у призначенні ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 пенсії за вислугою років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року.

Зобовязати Великобагачанське обєднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області призначити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 пенсію за вислугою років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року з 31.08.2016 року, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку за останні шістдесят календарних місяців роботи.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Великобагачанський районний суд Полтавської області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови в письмовому провадженні - протягом десяти днів з дня отримання постанови.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складений 18.12.2016 року.

Суддя