Справа № 1805/12917/2012
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" грудня 2016 р. м. Київ К/800/13524/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Загороднього А.Ф., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Управління праці і соціального захисту населення Сумської міської ради до ОСОБА_4 про стягнення незаконно виплачених коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Зарічного районного суду м. Суми від 23 січня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 5 квітня 2016 року, -

у с т а н о в и л а :

У листопаді 2012 року Управління праці і соціального захисту населення Сумської міської ради (далі - УПСЗН) звернулося з позовом до ОСОБА_4 про стягнення незаконно виплачених коштів, отриманих як державна допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (далі - спірна допомога).

В обґрунтування позову УПСЗН зазначало, що з 15 лютого 2010 року ОСОБА_4 призначено спірну допомогу, як застрахованій в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування особі, на утримання сина ОСОБА_5 до досягнення останнім трирічного віку, тобто по 27 грудня 2012 року, в розмірі 130 грн. щомісяця. Після чого, за результатами проведеної перевірки було встановлено, що відповідач приховала достроковий вихід на роботу, у зв'язку з чим УПСЗН надміру виплатило 1560 грн. спірної допомоги за період з 1 вересня 2011 року по 30 вересня 2012 року.

Тому, посилаючись на ці обставини та вимоги Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751, позивач просив про задоволення позову.

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 23 січня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 5 квітня 2016 року, позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Справа № 1805/12917/2012 Провадження № К/800/13524/16
Головуючий у першій інстанції - Клімашевський І.В.
Доповідач у касаційній інстанції - Мойсюк М.І.
У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить їх рішення скасувати закрити провадження у справі та стягнути понесені судові витрати.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення скарги з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суди виходили з того, що спірна допомога виплачена відповідачу неправомірно, а тому стягнули таку на користь позивача. При цьому суди вирішили спір сторін за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Проте, до такого висновку суди дійшли в порушення норм процесуального права виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов'язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей КАС України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до статті 50 КАС України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Колегія суддів звертає увагу, що правовий аналіз пунктів 1- 4 частини четвертої статті 50 КАС України свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб'єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб'єктів владних повноважень.

Логічний спосіб тлумачення частини четвертої статті 50 КАС України дозволяє колегії суддів дійти висновку, що і пункт 5 частини четвертої статті 50 КАС України, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків «превентивного» судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов. Такий безпідставний підхід до розуміння змісту пункту 5 частини четвертої статті 50 КАС України по суті призводить до відмови органів влади від виконання своїх функціональних обов'язків та можливої дискреційної поведінки.

За пунктом 4 частини четвертої статті 50 КАС України суб'єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об'єднань, юридичних осіб, які не є суб'єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

В дані справі позов заявлений про стягнення коштів, виплачених як державна соціальна допомога, яка в свою чергу стала власністю (майном) відповідача, що на думку колегії суддів не підпадає під дію пункту 4 частини четвертої статті 50 КАС України.

Такий спосіб тлумачення поняття «майна» також узгоджується правовою позицією Європейського Суду з прав людини, яким зокрема зазначено, що право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, (рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України», «Стек та інші проти Сполученого Королівства» тощо).

За таких обставин, спір сторін не містить ознак публічно-правового характеру, оскільки стосується власності особи, яка набула майно у певний спосіб, що вказує на приватноправові відносини, а тому підстав для розгляду даної справи за правилами адміністративного судочинства у судів попередніх інстанцій не було.

Аналогічна правова позиція міститься також в рішеннях Верховного Суду України №№ 21-1884а15, 6-495цс16, висновки якого колегія суддів враховує згідно приписів статті 244-2 КАС України.

У відповідності з пунктом 1 частини 1 статті 157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно частини 1 статті 228 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Таким чином, рішення судів підлягають скасуванню із закриттям провадження в справі.

При цьому, роз'яснити позивачу, що закриття провадження у справі не перешкоджає зверненню з даним позовом до належного суду в порядку цивільного судочинства.

Також, роз'яснити відповідачу право звернутися з відповідною заявою про повернення сплаченої суми судового збору в порядку пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», оскільки питання стягнення понесених судових витрат можливе лише в порядку розподілу згідно вимог статті 94 КАС України у разі розгляду справи по суті заявлених позовних вимог.

Так, згідно пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Керуючись статтями 223, 228, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Зарічного районного суду м. Суми від 23 січня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 5 квітня 2016 року скасувати та закрити провадження в справі.

Роз'яснити Управлінню праці і соціального захисту населення Сумської міської ради, що з даним позовом можливо звернутися в порядку цивільного судочинства.

Роз'яснити ОСОБА_4 право звернутися з відповідним клопотанням про повернення сплаченого судового збору до належного суду в порядку пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

А.Ф. Загородній

М.І. Мойсюк