Справа № 826/2245/16
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2016-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 грудня 2016 року № 826/2245/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шулежка В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» Волкова Олександра Юрійовича, за участю третьої особи - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1, позивач) до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» Волкова Олександра Юрійовича (надалі - Уповноважена особа Фонду, відповідач), за участю третьої особи - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (надалі - Фонд, третя особа) в якому просить:

визнати протиправними дії, що виразилось в порушенні вимог ст.ст. 15, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян» за розглядом заяв ОСОБА_1 щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, передбачених п. 3 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

визнати протиправними дії при розгляді заявлених вимог ОСОБА_1 про зарахування зустрічних однорідних вимог, визначених п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

визнати заяву ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду такою, що підлягає задоволенню Уповноваженою особою Фонду щодо зарахування зустрічних однорідних вимог ОСОБА_1, передбачених п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

зобов'язати Уповноважену особу Фонду вчинити зобов'язання щодо зарахування зустрічних однорідних вимог згідно з приписів п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв'язку з тим, що вона є боржником за кредитним договором №29371-44.15-13-2 від 27.03.2013 року ПАТ «Банк «Київська Русь» та одночасно кредитором (фізична особа - підприємець ОСОБА_1.) за договором банківського рахунку №7355-40-Ю.О. від 27.11.2012 року ПАТ «Банк «Київська Русь»;

зобов'язати Уповноважену особу Фонду надати до Фонду додаткову інформацію про позивача стосовно здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог згідно з приписами п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», так як вона є боржником за кредитним договором №29371-44.15-13-2 від 27.03.2013 року ПАТ «Банк «Київська Русь» та одночасно кредитором (фізична особа - підприємець ОСОБА_1.) за договором банківського рахунку №7355-40-Ю.О. від 27.11.2012 року ПАТ «Банк «Київська Русь».

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з урахуванням положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Уповноважена особа Фонду зобов'язана була провести взаємозалік по взятому ОСОБА_1 кредиту за кредитним Договором №29371-44.15-13-2, залишок якого станом на 31.03.2015р. становив 15 277,05 грн., та зобов'язаннями Банку перед позивачем згідно з платіжними дорученнями на загальну суму 15 970,56 грн.

Окрім того позивач зазначає, що неналежний розгляд Уповноваженою особою Фонду звернень (з березня по кінець грудня 2015року) з проханням вирішити питання щодо зарахування зустрічних однорідних вимог порушив право на реалізацію соціально-економічних прав і законних інтересів та призвів до збільшення заборгованості (21 680,35 грн. з урахуванням процентів та пені) за кредитним Договором №29371-44,15-13-2 та поставив позивача в скрутне становище з приводу погашення цієї заборгованості.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, у письмових запереченнях зазначив суду, що звернення позивача розглянуті у встановленому законом порядку, а зарахування зустрічних вимог є неможливим, оскільки кредитний договір оформлено на ОСОБА_1, в той час як договір про відкриття поточного рахунку укладено між банком та ФОП ОСОБА_1

Таким чином, за умовами кредитного договору позичальником, а отже, і боржником банку, є ОСОБА_1, статусу кредитора банку позивач не має. Разом з тим, ФОП ОСОБА_1 є кредитором банку відповідно до договору про відкриття поточного рахунку, проте, не є боржником.

Представник третьої особи у судове засідання не прибув, у письмових запереченнях підтримав позицію відповідача, зазначивши, що визначення «фізична особа» не тотожне визначенню «фізична особа-підприємець», а отже, боржником є ОСОБА_1, а кредитором банку - ФОП ОСОБА_1 Оскільки боржник і кредитор банку не є однією і тією ж особою, зарахування зустрічних вимог заборонено пунктом 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на вищевикладене та з урахуванням вимог статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд прийшов до висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Стосовно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 16.02.2016 року у справі №21-4846а15 та від 15.06.2016 року у справі №826/20410/14, щодо того, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів, суд зазначає наступне.

Так, згідно з ч. 1 ст. 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Однак, суд вважає за доцільне та необхідне відступити від правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України виходячи із нижче викладених мотивів.

Висновок Верховного Суду України у зазначеній постанові зводиться до того, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на вищевказані спірні правовідносини, які врегульовані нормами Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а тому спори, які виникають на стадії ліквідації банку належить розглядати в порядку ГПК України.

Проте, проаналізувавши положення Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» суд приходить висновком, що ним регулюються відносини щодо відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, які вирішуються в порядку ГПК України.

Однак, суд звертає увагу на те, що в даній адміністративній справі вирішуються спірні відносини в рамках Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Вказаний Закон є спеціальним, яким в свою чергу врегульовано правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України (статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Системний аналіз положень вищезазначеного Закону дає підстави суду дійти до висновку, що в даному випадку ліквідаційна процедура, яка застосовується при ліквідації банку в силу відмінного правового регулювання відрізняється від процедури передбаченої Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Зокрема, в силу положень статті 7 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» порядок ліквідації банкрута здійснюється шляхом застосування судових процедур банкрутства.

Тобто, необхідною умовою для застосування до спірних правовідносин в частині задоволення кредиторських вимог в силу Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» є безпосередня наявність порушення справи про банкрутство в Господарському суді.

Натомість, у даному випадку, ліквідація банку, здійснюється на підставі Постанови Правління Національного банку України в рамках Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким в свою чергу не передбачено порушення справи про банкрутство в Господарському суді, а тому в даному випадку застосування Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» до спірних правовідносин не підлягає і, як наслідок, відсутні підстави для відмови у відкритті провадження у справі чи закриття провадження у справі з підстав непідсудності.

Суд вважає за необхідне окремо зазначити, що правовідносини між Фондом і вкладниками, які претендують на отримання відшкодування за рахунок коштів Фонду, складаються без участі банка-боржника.

Учасниками цих правовідносин є виключно вкладники та Фонд, і саме в них виникають відповідні права та обов'язки.

Банк, який ліквідується, жодним чином не впливає на той факт, чи буде особу включено до переліку тих, хто має право на відшкодування за рахунок коштів Фонду. Це питання відповідно до норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вирішує виключно Фонд. Отже, правовідносини між Фондом та вкладниками не породжують прав та обов'язків для банку.

Враховуючи усе вищезазначене, суд приходить до висновку, що за своїм характером спір між уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб і вкладниками банку щодо включення відповідних фізичних осіб до переліку вкладників, які мають право на відшкодування за рахунок коштів Фонду, є публічно-правовим.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали судом встановлено наступне.

Між ФОП ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Київська Русь» укладено договір банківського рахунку №7355-40-Ю.О. від 27.11.2012р., згідно якого Банк відкрив Клієнту поточний рахунок НОМЕР_1 у національній валюті для здійснення розрахунково-касового обслуговування відповідно до чинного законодавства України.

Між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_1, укладено кредитний договір від 27.03.2013р. №29371-44.15-13-2 про надання кредиту на споживчі цілі в сумі 50 000,00 грн. строком до 25.03.2016р.

Згідно з п. 1.4 цього Договору кредит надається однією повною сумою, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок Позичальника №001, який відкритий в Банку 25.03.2013 року на підставі договору банківського рахунку №28743-44.15, укладеного між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_1 для здійснення розрахунково-касового обслуговування в національній валюті.

З 17.03.2015р. по 19.03.2015р. за платіжними дорученнями ФОП ОСОБА_1 в Миронівському відділенні ПАТ «Банк «Київська Русь» здійснено платежі готівкою по поточному рахунку НОМЕР_1 на загальну суму 15 970,56 грн., проте вказані платежі не виконані Банком у зв'язку із оголошенням у ПАТ «Банк «Київська Русь» тимчасової адміністрації.

Зокрема, на підставі постанови Правління Національного банку України «Про віднесення ПАТ «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних» від 19.03.2015р. № 190, виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» від 19.03.2015р. № 61, згідно з яким з 20.03.2015 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Київська Русь».

Уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Київська Русь» призначено Волкова О.Ю.

Тимчасову адміністрацію в ПАТ «Банк «Київська Русь» запроваджено строком на 3 місяці з 20.03.2015 року по 19.06.2015 року включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду «Про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» № 116 від 15.06.2015р. строк тимчасової адміністрації продовжено до 19.07.2015 включно.

В подальшому, на підставі постанови Правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» від 16.07.2015 року № 460, виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» від 17.07.2015 року №138, згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» та призначено Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Волкова О.Ю. строком на 1 рік з 17.07.2015 року по 16.07.2016 року включно.

На офіційному сайті Фонду за посиланням http://www.fg.gov.ua/not-paying/liquidation/114-kyivska-rus/2087-1459-fond-harantuvannya-vkladiv-fizychnyh-osib-rozpochynae-vyplaty-koshtiv-vkladnykam-pat-bank-kyivska опубліковано оголошення про те, що з 24.07.2015 року Фонд розпочинає виплати коштів вкладникам ПАТ «Банк «Київська Русь» через установи банків-агентів Фонду, для отримання яких вкладникам Банку необхідно в строк до 03.09.2015 року звернутися до установ банків-агентів Фонду залежно від місця реєстрації проживання за паспортом, вказаному вкладниками при укладанні договору банківського вкладу/рахунку.

Дізнавшись про невиконання банком платіжних доручень позивач звернувся до Уповноваженої особи Фонду та Керуючого Миронівського відділення ПАТ «Банк «Київська Русь» із претензіями від 24.03.2015р. №12 та від 25.03.2015р. №13 на 14970,56 грн. та 1000,00 грн. відповідно.

Також, позивач неодноразово звертався до Уповноваженої особи Фонду із заявами про взаємозалік за кредитним договором №29371-44.15-13-2 від 27.03.2013 року та зобов'язаннями банку за договором банківського рахунку №7355-40-Ю.О. від 27.11.2012 року.

Однак, Уповноважена особа Фонду за результатами розгляду звернень повідомила позивача про неможливість проведення взаємозаліку вимог, оскільки особи боржника за кредитним договором та кредитора банку за договором банківського рахунку не є тотожними.

Окрім того, листом від 16.12.2015р. Директор департаменту клієнтських операцій ПАТ «Банк «Київська Русь» повідомив позивача, що кредиторські вимог в сумі 16 084,64 грн. акцептовані та включені до 7 черги задоволення вимог кредиторів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог і наявність підстав для їх часткового задоволення виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у заявах позивача до Уповноваженої особи Фонду не вказано, звертався він у порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян» або Законом України «Про доступ до публічної інформації».

В той же час, у позовній заяві позивач посилається на норми Закону України «Про звернення громадян».

Відповідно до положень Закону України «Про звернення громадян» звернення вкладників до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо виплати Фондом відшкодування в межах гарантованої суми розглядаються в порядку, встановленому законодавством про систему гарантування вкладів фізичних осіб.

Оскільки позивач звертався до відповідача за виплатою вкладу не як вкладник в розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», звернення слід розглядати в порядку Закону України «Про звернення громадян».

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до положень ст. 5 вказаного Закону звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв'язку (електронне звернення).

У зверненні має бути зазначено прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв'язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не відміняє вимоги частини дев'ятої цієї статті.

Згідно ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Позивач в якості доказів неналежного розгляду його звернення подав копію заяви від 31.03.2015р. до Уповноваженої особи Фонду про проведення взаємозаліку за кредитним договором №29371-44.15-13-2 від 27.03.2013 року та зобов'язаннями банку за договором банківського рахунку №7355-40-Ю.О. від 27.11.2012 року.

Проте, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази отримання вказаної заяви Уповноваженою особою Фонду, зокрема, відсутній штамп вхідної кореспонденції або докази направлення вказаної заяви засобами поштового зв'язку.

Також, в матеріалах справи наявна заява позивача від 18.08.2015р. подана до Уповноваженої особи Фонду, яка отримана відповідачем 18.08.2015р. за вх. №15270 , про взаємозалік за кредитним договором №29371-44.15-13-2 від 27.03.2013 року та зобов'язаннями банку за договором банківського рахунку №7355-40-Ю.О. від 27.11.2012 року.

В той же час, відповідачем не доведено, а судом не встановлено доказів надання Уповноваженою особою Фонду відповіді у встановлені законодавством України порядку та строки відповіді на заяву позивача від 18.08.2015р.

В подальшому позивач звернувся до Уповноваженої особи Фонду із заявою від 16.10.2015р. про проведення взаємозаліку.

Відповідно до копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вказана заява отримана уповноваженим представником 19.10.2015р., проте, доказів надання відповіді на вказану заяву позивача відповідачем суду не надано.

Також, позивач звернувся до Уповноваженої особи Фонду із заявою від 23.12.2015р. про надання відповіді на заяви від 18.08.2015р. та від 16.10.2015р., та надання інформації щодо того, на якому рахунку знаходяться перераховані за платіжними дорученнями кошти у розмірі 15 970, 56 грн.

Вказана заява від 23.12.2015р. отримана уповноваженим представником відповідача 30.12.2015р., що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Листом Уповноваженої особи Фонду від 06.01.2016р. щодо надання інформації надано відповідь на заяву позивача від 23.12.2015р., згідно якої повідомлено, що перерахування та зарахування по поточному рахунку НОМЕР_1 за період з 17.03.2015р. по 19.03.2015р. відбулись згідно документів, наданих клієнтом. Виконавчою дирекцією Фонду затверджено реєстр акцептованих вимог кредиторів ПАТ «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ». Згідно чинного законодавства з дати затвердження цього реєстру залишок коштів був перенесений на рахунок, відкритий для обліку кредиторських вимог, про що ОСОБА_1 будо повідомлено листом від 16.12.2015р. вих. №11619/43.

Доказами в адміністративному судочинстві, за визначенням частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

У відповідності до частин першої та четвертої статті 70 цього Кодексу, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Окрім того, відповідно до вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В той же час, відповідачем не доведено, а судом не встановлено доказів надання Уповноваженою особою Фонду у встановлені законодавством України порядку та строки відповіді на заяви позивача від 18.08.2015р. та від 16.10.2015р.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що з урахуванням положень ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, доцільним буде визнати протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду щодо нерозгляду заяв позивача від 18.08.2015р. та від 16.10.2015р. у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян».

Щодо решти позовних вимог суд зазначає наступне.

Статтею 601 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Не допускається зарахування зустрічних вимог, зокрема у випадках, встановлених договором або законом (пункт п'ятий статті 602 Цивільного кодексу України).

В той же час, наслідки початку процедури ліквідації банку визначено ст.. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23. 02.2012р. №4452 (надалі - Закон №4442).

Зокрема, відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону №4442 з дня початку процедури ліквідації банку забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на зобов'язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, виключно з урахуванням того, що:

за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку;

кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком.

Зазначені операції у будь-якому разі заборонені за договорами, укладеними з пов'язаними з банком особами.

Тобто, суд приходить до висновку, що нормами зазначеного Закону передбачено сукупність умов, за наявності яких є можливим здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог на стадії ліквідації банку.

Як вбачається з матеріалів справи, між ФОП ОСОБА_1 та Банком 27.11.2012р. укладено договір на відкриття та обслуговування поточного рахунку НОМЕР_1.

Також, між позивачем та Банком 27.03.2013р. укладено договір на відкриття поточного рахунку №001.

Зокрема, відповідно до плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України 17.06.2004р. №280 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.07.2014р. за №918/9517 кошти, що обліковуються на рахунках 2600 є коштами на вимогу суб'єкта господарювання, а кошти, що обліковуються на рахунках 2620 є коштами на вимогу фізичних осіб.

Таким чином, судом встановлено, що кредитний договір оформлено на ОСОБА_1, в той час як договір про відкриття поточного рахунку укладено між банком та ФОП ОСОБА_1

Таким чином, за умовами кредитного договору позичальником, а отже, і боржником банку, є ОСОБА_1, статусу кредитора банку позивач не має. Разом з тим, ФОП ОСОБА_1 є кредитором банку відповідно до договору про відкриття поточного рахунку, проте, не є боржником.

В той же час, оскільки визначення «фізична особа» не тотожне визначенню «фізична особа-підприємець», а отже, боржник і кредитор банку не є однією і тією ж особою, тому суд приходить до висновку, що зарахування зустрічних вимог є неможливим в силу положень п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Таким чином, відповідач правомірно під час розгляду заявлених вимог ОСОБА_1 відмовив позивачу у зарахуванні зустрічних вимог під час процедури ліквідації банку, а отже, позовні вимоги позивача є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Відповідно до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог і наявність підстав для їх часткового задоволення.

Оскільки позивач є особою, звільненою від сплати судового збору, витрати (судовий збір) згідно ч. 4 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» Волкова Олександра Юрійовича щодо нерозгляду заяв ОСОБА_1 від 18.08.2015р. та від 16.10.2015р. у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян».

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя В.П. Шулежко