Справа № 0814/2а-14963/12 (2а/0814/285/12)
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2016 року м. Київ К/800/14055/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головчук С.В., Мойсюка М.І. (доповідач), Черпака Ю.К.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Запоріжжя про зобов'язання призначити пенсію, за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Запоріжжя на постанову Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 5 березня 2012 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2013 року, -

у с т а н о в и л а :

У вересні 2011 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Запоріжжя (далі - УПФУ) в якому просила: визнати незаконним рішення УПФУ від 27 липня 2011 року №64; зобов'язати відповідача призначити пенсію за віком з 26 липня 2011 року.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що має право на спірну пенсію, однак відповідач, всупереч вимогам законодавства, таку не призначив, чим порушив її права, а тому ОСОБА_4 просила про задоволення позову.

Постановою Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 5 березня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2013 року позов задоволено. Визнано незаконним рішення УПФУ від 27 липня 2011 року №64 та зобов'язано відповідача призначити пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 1058-IV) з 26 липня 2011 року.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалені ними судові рішення скасувати.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні скарги з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходили з того, що особа не може бути позбавлена права на пенсійне забезпечення за ознаками місця її постійного проживання.

Як встановлено судами та підтверджується дослідженими ними у судовому засіданні матеріалами справи позивач до 1998 року була зареєстрована і проживала у Ленінському районі м. Запоріжжя, а в подальшому виїхала на постійне місце проживання в Ізраїль.

15 квітня 2007 року їй виповнилося 55 років і 26 липня 2011 року позивач, через свого представника, який діяв на підставі довіреності, посвідченої нотаріально, звернулась до УПФУ з заявою про призначення пенсії за віком, відповідно до Закону № 1058-IV.

Рішенням УПФУ від 27 липня 2011 року №64 позивачу відмовлено в призначенні спірної пенсії, оскільки остання не проживає на території України.

Відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV в редакції, чинній станом на час набуття позивачем права на призначення пенсії, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками - 55 років та наявності страхового стажу не менше п'яти років. Станом на дату звернення представника позивача до УПФУ із відповідною заявою про призначення, редакція вказаної статті передбачала, що право на пенсію за віком мають жінки, які народилися до 30 вересня 1956 року включно при досягнення 55 річного віку та мають відповідний стаж роботи.

Згідно статті 51 Закону № 1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 положення пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У відповідності до частини 2 статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону № 1058-IV з урахуванням рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

З огляду на викладене, рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги його висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Запоріжжя залишити без задоволення, а постанову Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 5 березня 2013 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: М.І. Мойсюк

С.В. Головчук

Ю.К. Черпак