Справа № 826/2784/16
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2016-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 грудня 2016 року письмове провадження № 826/2784/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Арсірія Р.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Служби зовнішньої розвідки України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просить:

- визнати бездіяльність Служби зовнішньої розвідки України, яка полягає у не звільненні ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 з військової служби в запас, на підставі рапорту від 12.02.2016 року, згідно п. «а» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» - протиправною;

- зобов'язати Службу зовнішньої розвідки України, звільнити з військової служби в запас ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1, який проживає за адресою АДРЕСА_1. на підставі п. «а» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу».

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він проходив військову службу у Службі зовнішньої розвідки України з липня 2010 року. У липні 2015 року у нього закінчився строковий контракт про проходження військової служби, а тому позивач прийняв рішення не продовжувати службу в Службі зовнішньої розвідки України, однак відповідач протиправно продовжив контракт на проходження військової служби, посилаючись на проведення мобілізації в країні.

Відповідач проти позову заперечив та зазначив, що не заперечує проти закінчення строку контракту позивача у липні 2015 року, однак пов'язує його продовження та неможливість звільнення позивача з настанням в державі особливого періоду, який починається з моменту проведення мобілізації. Також, відповідач зазначає, що Указом Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014, затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VІ, в Україні оголошено часткову мобілізацію, у звязку з чим в державі настав особливий період. Цей Указ набрав чинності 18 березня 2014 року.

Представник позивача та представник відповідача в судовому засіданні надали клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

На підставі частини 4 статті 122 КАС України, суд вважає за можливе розглянути адміністративний позов в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами.

За результатами розгляду документів і матеріалів поданих сторонами, пояснень позивача, представників відповідачів, Окружний адміністративний суд м. Києва, встановив:

07 липня 2010 року між Службою зовнішньої розвідки України в особі Голови Служби зовнішньої розвідки України ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено контракт про проходження військової служби в Службі зовнішньої розвідки України, який вступив в дію 09 липня 2010 року, строком на 5 років до 09 липня 2015 року.

Як визначено в контракті, сторони зобов'язуються не пізніше як за два місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про намір щодо укладення нового контракту.

До закінчення встановленого контрактом строку позивач своїм правом відмови у його укладенні не скористався.

Таке бажання він виявив пізніше. Позивач вказує, що 12.02.2016 року він звернувся до Голови Служби зовнішньої розвідки України ОСОБА_3 із рапортом про звільнення з військової служби у зв'язку з закінченням строку дії контракту, однак Відповідачем не вжито жодних заходів, спрямованих на розгляд цього, рапорту та звільнення Позивача з військової служби з часу подачі рапорту.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Згідно із ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов'язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв'язку з виконанням ними конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України "Про військовий обов'язок і військову службу".

Згідно із ч. 1 ст. 2 Закон України "Про військовий обов'язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, пов'язаній із захистом Вітчизни.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу та прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» (в редакції від 13.01.2011 р.) військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну або повну загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов'язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Частина перша статті 19 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» із змінами, внесеними згідно із Законами України від 05.03.2009 р. N 1073-VI, від 12.08.2014 р. N 1634-VII викладена в іншій редакції: військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов'язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Відповідно до п.6 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року N 1153/2008, початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України «Про військовий обов'язок і військову службу».

За пунктом «б» частини 2 статті 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» звільнення зі служби проводиться, серед іншого, військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - на підставах, передбачених частиною шостою, з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.

Згідно із пунктом «а» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв'язку із закінченням строку контракту.

При цьому у відповідності до пункту 2 частини 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» (в редакції від 18.03.2015 р.) у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Частиною 3 статті 23 Закону № 2232-XII також встановлено, що для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію; для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців; у разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.

Положеннями пунктів 1-3 частини 8 статті 26 Закону № 2232-XII визначено обставини звільнення військовослужбовців, зокрема, під час особливого періоду, під час воєнного стану та після прийняття рішення про демобілізації.

На підставі аналізу вищенаведених норм права суд дійшов висновку про те, що закінчення дії строку контракту є підставою для його розірвання у тому випадку, якщо не було виявлено бажання військовослужбовця укласти новий контракт, при цьому в односторонньому порядку продовження дії строку контракту на проходження військової служби понад встановлений контрактом строк можливо лише виключно у разі настання особливого періоду.

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 6 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім цього, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Судом встановлено, що протягом 2014-2015 років Президентом України неодноразово видавались Укази про часткову мобілізацію, останній 14 січня 2015 року № 15 (затверджено Законом України від 15 січня 2015 року № 113 VIII).

Хоча Законом № 3543-XII не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. Водночас ним передбачено такий захід як демобілізація, що визначається як комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативнорятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Тобто, особливий період настає, зокрема, з моменту оголошення мобілізації і охоплює час мобілізації, який закінчується з виданням Президентом України відповідного Указу та здійснення дій, заходів, спрямованих на повернення життєдіяльності країни до режиму роботи і функціонування в умовах мирного часу.

Згідно зі статтею 11 Закону № 3543-XII, рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною Радою України приймає Президент України, однак станом на момент звернення позивача із рапортом про звільнення з військової служби таке рішення Президентом України не приймалось.

Отже, особливий період тривав на час виникнення спірних у цій справі правовідносин.

За приписами частини 9 статті 23 Закону № 2232-XII у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба, а для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Таким чином, законодавець пов'язує продовження дії контракту понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації не з часом дії та закінчення особливого періоду, а вказує, що з моменту його настання діє особливий порядок продовження контракту військовослужбовців.

Враховуючи, що особливий період настав під час дії контракту позивача, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин застосовуються вимоги згаданої вище правової норми Закону № 2232-XII, тобто дія контракту позивача продовжується понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації.

Відповідно до Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року, у разі оголошення мобілізації усі військовослужбовці, які перебувають на військовій службі в Збройних Силах України, звільненню в запас не підлягають.

Суд враховує, що продовження дії контракту у випадку, встановленому ч. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов'язок та військову службу», не потребує внесення додаткових змін до контракту.

Таким чином, враховуючи, що під час настання особливого періоду контракт позивача про проходження військової служби ще не закінчився, суд вважає, що дія контракту продовжується понад встановлений строк до оголошення демобілізації, а тому відсутні правові підстави для звільнення позивача з військової служби, у зв'язку із закінченням строку контракту, в особливий період.

Не підлягає до задоволення також і похідна вимога про зобовязання Служби зовнішньої розвідки України звільнити з військової служби в запас ОСОБА_1 за закінченням строку дії контракту від 07.07.2010 р.

У відповідності до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідач діяв в законний спосіб, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України,

Суддя Р.О. Арсірій