Справа № 804/4006/16
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2016-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 грудня 2016 р. Справа № 804/4006/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого суддіОСОБА_1,
секретаря судового засіданняОСОБА_2,
представника позивача ОСОБА_3,
представника відповідача ОСОБА_4,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Молочний Дім" до Західно - Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,
В обґрунтування позову позивач посилається на порушення порядку винесення оскаржених податкових повідомлень - рішень та безпідставність висновків податкового органу щодо відсутності у позивача права на формування валових витрат та податкового кредиту по операціях з придбання молока у ФОП ОСОБА_6 через те, що угоди, укладені із зазначеним контрагентом, не повязані з веденням господарської діяльності, оскільки діяльність останнього полягала в проведенні безтоварних операцій та не була покликана створювати реальні юридичні наслідки. Позивач вказав, що такі висновки не відповідають дійсності, оскільки у позивача наявні належним чином оформлені первинні документи, що свідчать про реальність здійснених господарських операцій із ФОП ОСОБА_6 протягом 2010 - 2011 років.
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 червня 2014 року у справі № 804/8103/13-а позов задоволений частково; визнані протиправними та скасовані податкові повідомлення - рішення ОСОБА_5 ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області від 06.11.2013 № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2; в задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2015 року у справі №804/8103/13-а, постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 червня 2014 року у справі № 804/8103/13-а залишено без змін.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 08 червня 2016 року у цій справі касаційну скаргу ОСОБА_5 обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області задоволено частково; постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 червня 2014 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 08 червня 2016 року зазначив, що судами попередніх інстанцій встановлено, що між TOB «Молочний Дім» та ФОП ОСОБА_6 укладено договори на закупівлю молока від 25 грудня 2009 року №9 та від 28 грудня 2010 року №008. На підтвердження виконання умов договору до перевірки надано первинні документи та документи, що підтверджують оплату поставленого товару.
Суд касаційної інстанції зазначив, що судами попередніх інстанцій не були встановлені обставини реальності здійснення господарських операцій платника податку, на підставі яких таким платником були сформовані дані податкового обліку.
В порушення вимог статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), судами першої та апеляційної інстанцій з метою реалізації принципу офіційного з'ясування всіх обставин справи, не досліджено обставин, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самих господарських операцій між позивачем та контрагентом, а саме: можливостей контрагента позивача щодо виконання укладених з позивачем договорів, зокрема, наявності технічних та технологічних можливостей, питання щодо фактичної оплати позивачем податку на додану вартість в ціні наданих послуг, не досліджено руху активів у процесі здійснення господарських операцій, з відповідним документальним підтвердженням.
З урахуванням наведеного, Вищий адміністративний суд України вказав на те, що для встановлення факту реальності господарських операцій між позивачем та його контрагентом, судам попередніх інстанцій необхідно було встановити: рух коштів між позивачем та його контрагентами при виконанні умов укладених договорів; зміст проведених позивачем операцій, їх обсяг, форми викладення, тобто, ознаки, які б свідчили про реальність таких операцій; чи пов'язані проведені позивачем операції з його господарською діяльністю; чи відбулися реальні зміни в майновому статі платника податку внаслідок використання результатів отриманих робіт.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.07.2016 справу прийнято до провадження, присвоєно їй номер № 804/4006/16 та призначено до судового розгляду на 15.07.2016 року на 13:00.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.08.2016 суд здійснив заміну відповідача ОСОБА_5 обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області на його правонаступника - ОСОБА_5 обєднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Дніпропетровській області.
У судовому засіданні 09 грудня 2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд задовольнити адміністративний позов повністю.
Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, просив суд відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.
У період з 01.03.2013 по 22.03.2013 Західно - Донбаською обєднаною державною податковою інспекцією Дніпропетровської області Державної податкової служби проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Молочний Дім» з питань взаємовідносин з ФОП ОСОБА_6 за період з 01.01.2010 по 31.03.2011 при нарахуванні та сплаті ПДВ та податку на прибуток, за результатами якої складено акт від 29.03.2013 № 99/22/6-31770165.
Як слідує з акта перевірки від 29.03.2013 №99/22/6-31770165 висновки про заниження позивачем валових доходів та завищення валових витрат, а також завищення податкового кредиту з ПДВ контролюючий орган зробив у звязку із встановленою під час перевірки нереальністю здійснення операцій з купівлі - продажу молока у ФОП ОСОБА_6 через нікчемність правочинів. У свою чергу твердження про нікчемність правочинів базується на висновках акта перевірки ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська від 11.07.2011 №2377/17-3/НОМЕР_5, яким встановлено відсутність у ФОП ОСОБА_6 основних фондів, складських приміщень, транспортних засобів та трудових ресурсів для здійснення задекларованих операцій з постачання товару та на відсутності у позивача документів на підтвердження транспортування товару.
Окрім того, податковий орган в обґрунтування своєї позиції посилається на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.06.2011, за яким ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 212, ч. ч. 1, 2, 3 ст. 358 Кримінального кодексу України та встановлено факт умисного порушення норм податкового законодавства в період з липня 2008 року по жовтень 2009 року.
Суд погоджується з висновками відповідача, зробленими в акті від 29.03.2013 №99/22/6-31770165 щодо не спрямованості правочинів, укладених позивачем із ФОП ОСОБА_6 на реальне настання правових наслідків, у звязку з наступним.
У відповідності до Інформаційного листа Вищого адміністративного суду України від 20.07.2010 № 1112/11/13-10 «Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби» процесуальна діяльність суду із встановлення обґрунтованості права платника податку на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування з податку на додану вартість повинна включати такі етапи:
1. встановлення факту здійснення господарської операції. При цьому, дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції - договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів, тощо. Необхідно перевірити фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як-от: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення, приміщень для зберігання товарів тощо; можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності.
2. встановлення спеціальної правосуб'єктності учасників господарської операції. Особа, яка видає податкову накладну, повинна бути зареєстрована як платник податку на додану вартість на момент вчинення відповідної господарської операції.
3. встановлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг) і господарською діяльністю платника податку.
4. встановлення дотримання платником податку спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість
5. встановлення факту надмірної сплати податку на додану вартість у ціні товарів (послуг), що придбані платником податку.
Аналогічна позиція викладена також у листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 №742/11/13-11, у якому зазначено, що з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції.
При цьому, дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції, - договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів, тощо.
Отже, судом підлягає дослідженню факт реальності господарської операції між позивачем і ФОП ОСОБА_6
Щодо правовідносин між вказаними сторонами судом встановлено таке.
У періоді, що перевірявся, між TOB «Молочний Дім» та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6 укладені договори на закупівлю молока від 25.12.2009 № 9 та від 28.12.2010 № 008.
За умовами означених договорів ФОП ОСОБА_6 (постачальник) зобов'язався протягом терміну дії договору на узгоджених сторонами умовах продавати TOB «Молочний Дім» (заготівельнику) молоко цільне коров'яче, а заготівельник зобов'язався приймати молоко і оплачувати постачальнику його вартість відповідно до умов цього договору.
За умовами пункту 2.1.5 означених договорів від 25.12.2009 №9 та від 28.12.2010 №008, постачальник зобовязався забезпечити своєчасну доставку молока згідно узгодженому сторонами графіку у супроводі необхідних, належним чином оформлених документів на приймальний пункт заготівельника, за адресою: Дніпропетровська область, м.Павлоград, вул. Харківська, 1-в.
Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Згідно зі ст. 9 того ж Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п. 1.2 ст.1, п. 2.1 ст. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 за №168/704 ( далі - Положення).
Відповідно до п. 2.1 ст. 2 Положення, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.
Отже, облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань платників податків здійснюється на підставі первинних документів, у яких міститься інформація саме про господарські операції (результати їх здійснення), а не про правочини (господарські зобов'язання).
Факт вчинення певних господарських операцій та правомірність подальшого відображення (проведення) їх у бухгалтерському та податковому обліку, можливо досліджувати лише на підставі вивчення та дослідження первинних документів платника податків, наявність та законність складення яких буде підтвердженням здійснення таких операцій.
На підтвердження реальності взаємовідносин між ТОВ «Молочний Дім» та ФОП ОСОБА_6 під час виконання договорів на закупівлю молока від 25.12.2009 №9 та від 28.12.2010 №008 позивачем надані: приймальні квитанції, на підставі яких здійснювалося приймання поставленого ФОП ОСОБА_6 молока та платіжні доручення, згідно яких підприємством позивача проведено оплату в адресу вказаного постачальника.
Таким чином, судом встановлено, що по суті єдиними документами, що наявні у позивача на підтвердження постачання молока ФОП ОСОБА_6 є приймальні квитанції, які містяться в матеріалах справи (а.с. 61- а.с.329, т. 2; а.с. 1- а.с.280, т.3; а.с.1 - а.с.212, т.4).
Оцінюючи вказані первинні документи, суд виходить з наступного.
У відповідності до ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Згідно з п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.
Відповідно до п. 2.15 та п. 2.16 вказаного Положення, забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим і нормативним актам.
Надані позивачем приймальні квитанції не приймаються судом у якості доказу постачання молока, з огляду на те, що означені документи не відповідають наведеним вище вимогам норм чинного законодавства, оскільки містять лише печатку ФОП ОСОБА_6 та не містять підпису зазначеної особи, на означених документах наявні лише підписи посадових осіб позивача.
Окрім того, під час дослідження реальності господарських операцій між ТОВ «Молочний Дім» та ФОП ОСОБА_6, з урахуванням висновків суду касаційної інстанції, суду необхідно з'ясувати, яким саме чином здійснювалося транспортування товару означеним постачальником в адресу позивача.
У судове засідання 05 жовтня 2016 року у якості свідків викликані директор ТОВ «Молочний Дім» ОСОБА_7, заступник директора з сировини ОСОБА_8, заступник директора по технології ОСОБА_9, директор по закупівлі із сировини ОСОБА_10
Під час допиту свідок ОСОБА_7 повідомила суду, що особисто з ФОП ОСОБА_6 не знайома, оскільки зазвичай підписання договорів з постачальниками здійснюється після погодження їх умов з іншими відділами підприємства позивача. Свідок ОСОБА_7 зазначила, що процес виробництва продукції на підприємстві ТОВ «Молочний Дім» автоматизований та від постачальників підприємством приймається лише молоко належної якості, з якого в подальшому виробляється якісна молочна продукція.
Свідок ОСОБА_8 під час допиту повідомила суду, що у період з 2010 по 2011 роки молоко від ФОП ОСОБА_6 підприємство отримувало, про що складалися товарно - транспортні накладні. Однак особисто з ним вона не спілкувалася, оскільки пошук нових постачальників підприємством здійснюється таким чином, що самі постачальники молока направляють свої пропозиції на електронну пошту ТОВ «Молочний Дім», та в подальшому відповідними спеціалістами підприємства такі заявки опрацьовуються в автоматичному режимі, а безпосередньо приймання молока від постачальників здійснюється на приймальному пункті підприємства.
Свідок ОСОБА_9 під час допиту повідомила суду, що особисто не спілкувалася та не знайома із ФОП ОСОБА_6, але молоко від нього підприємство дійсно отримувало, оскільки кількість виготовленої продукції прямо пропорційна кількості придбаної у постачальників сировини, що фактично унеможливлює укладання договору постачання молока без фактичного його отримання.
Під час допиту в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 повідомила суду, що спілкувалася із ФОП ОСОБА_6 два рази та зазначила, що він особисто здійснював доставку зібраного у населення молока на ТОВ «Молочний Дім».
Закон України «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон) та Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні (далі - Правила), затверджені наказом Мінтрансу України від 14.10.97 №363, визначають ТТН як обов'язковий документ, що повинен оформлюватися при перевезенні вантажів автомобільним транспортом.
Відповідно до пункту 11.1 Правил ТТН та дорожні листи є основними документами на перевезення вантажів, ТТН - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їхнього переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи (пункт 1 Правил).
Як випливає зі змісту статті 48 Закону, ТТН необхідно оформлювати, навіть, при перевезеннях вантажів для власних потреб. ТТН - це один з документів, які повинні завжди бути у водія автомобіля при перевезенні вантажу. Це передбачено також пунктом 2.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306.
Що ж стосується ТТН, яка виписується при перевезеннях на договірних засадах, то необхідно дотриматися загальної процедури її оформлення, яка регламентована пунктами 11.5-11.10 Правил. Відповідно до зазначених вимог ТТН виписує замовник (вантажовідправник). ТТН виписується в кількості не менше чотирьох екземплярів, і кожен з цих екземплярів засвідчується підписом і при необхідності печаткою (штампом) вантажовідправника. Після прийняття вантажу всі екземпляри ТТН підписує водій (експедитор). Перший екземпляр ТТН (з підписом водія) залишається у вантажовідправника, другий передається водієм вантажоодержувачу, а третій і четвертий, засвідчені підписом, а в разі потреби також печаткою або штампом, вантажоодержувача, передаються перевізнику (транспортній організації чи фізичній особі-суб'єкту господарювання).
Товарно - транспортна накладна повинна відповідати загальним вимогам щодо змісту первинних документів. Такі вимоги містяться у пункті 2.4 Положення та частині 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Отже, товарно-транспортна накладна є основним документом на вантаж, що повинен оформлюватися при здійсненні вантажних автоперевезень та одночасно з цим ТТН виступає первинним документом бухгалтерського обліку.
Позивачем ані до податкового органу під час перевірки, а ні суду під час розгляду справи товарно - транспортні накладні, на підтвердження факту транспортування товару ФОП ОСОБА_6 не надані, хоча такі документи є товаросупроводжуючими документами, що є обовязковими до складання під час транспортування товару, необхідність їх складання також визначена і умовами договорів від 25.12.2009 №9 та від 28.12.2010 р. №008, укладених між ТОВ «Молочний Дім» та ФОП ОСОБА_6 (п. 2.1.5 означених договорів).
У приймальних квитанціях, які містяться в матеріалах справи, вказано, що доставлення молока здійснювалося ФОП ОСОБА_6 в адресу ТОВ «Молочний Дім» на автомобілях з номерними знаками: АР9046АО, АР9331АЕ, АР4879ВМ, АР7141АХ, АР7583АТ, АР8683ВМ, АР7804ВА, АР9045АО, АР0223АС, АР0823АС, АР3608ВІ, АР2939ХТ, АР3928АР, 162-08НА, 098-89НА.
Суд критично оцінює такі докази, з урахуванням наступного.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2016 року витребувано у Головного управління Національної поліції у Запорізькій області інформацію щодо того, за ким були зареєстровані транспортні засоби з номерними знаками: АР9046АО, АР9331АЕ, АР4879ВМ, АР7141АХ, АР7583АТ, АР8683ВМ, АР7804ВА, АР9045АО, АР0223АС, АР0823АС, АР3608ВІ, АР2939ХТ, АР3928АР, 162-08НА, 098-89НА у період з 01.01.2010 по 31.03.2011.
На виконання ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.10.2016 Регіональним сервісним центром в Запорізькій області МВС України надано інформацію, згідно якої автомобілі: НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9, НОМЕР_10, 162-08НА, 098-89НА зареєстровані за ОСОБА_11.
Транспортний засіб з номерним знаком АР9046АО є буровою установкою та зареєстрований за ОСОБА_12, автомобіль з номерним знаком АР9331АЕ був зареєстрований за ОСОБА_13, авто НОМЕР_11 обліковується за КП «Жилсервис Мирное».
Договорів оренди транспортних засобів, укладених між ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, матеріали справи не містять.
В судове засідання 30 листопада 2016 року за клопотанням представника позивача викликані в якості свідків водії ОСОБА_14 та ОСОБА_15, які працювали водіями у ФОП ОСОБА_11, що підтверджується також копіями трудових книжок вказаних осіб, які містяться в матеріалах справи (а.с. 59 а.с. 65, т.7).
Свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 повідомили суду, що у 2010 році працювали водіями у ФОП ОСОБА_11 на молоковозах та здійснювали перевезення молока на завод позивача у м. Павлограді. Навантаження молока в молоковози здійснювалося у лабораторії приймальника, який належить ФОП ОСОБА_11 Зазначені особи пояснили, що особисто здійснювали збір молока у населення для ФОП ОСОБА_11 Окрім того, свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 зазначили про те, що під час транспортування молока від ФОП ОСОБА_11 до молокозаводу складалися товарно - транспортні накладні, саме якими оформлювалося транспортування товару. Згідно пояснень свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15, ФОП ОСОБА_6 їм особисто не знайомий.
Суд зазначає, що будь - яких договорів на підтвердження господарської взаємодії між ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_11 позивачем до суду не надано, господарські операції між ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_11 першим не декларувалися.
У відповідності до Інформаційного листа Вищого адміністративного суду України №1936/11/13-11 від 01.11.2011 «Щодо підтвердження даних податкового обліку» документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.
При цьому, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.
Як зазначено в Інформаційному листі України від 02.06.2011 №742/11/13 необхідно перевірити фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як-от: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення або виробництва, приміщень для зберігання товарів тощо, якщо такі умови необхідні для здійснення певної операції; можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності.
Судам слід ураховувати, що наявність укладеного між учасниками господарської операції цивільно-правового договору або відсутність визнання такого договору недійсним або нікчемним сама собою не свідчить про реальність вчинення відповідної операції.
Про відсутність факту здійснення господарської операції можуть свідчити, зокрема, такі обставини: результати, відображені у даних податкового обліку будь-кого з учасників господарської операції, фактично не настали внаслідок відсутності відповідних дій будь-кого з учасників такої операції (наприклад, відображення отримання послуг без їх фактичного надання або в разі їх надання іншою особою, ніж та, що вказана у даних податкового обліку чи первинних документах; імітація купівлі товару в особи, яка ніколи його не продавала тощо).
Представником відповідача наданий акт Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська від 11.07.2011 №2377/17-3/НОМЕР_5 про результати документальної невиїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 (р.н. НОМЕР_5) з питань правомірності формування податкових зобовязань та податкового кредиту з податку на додану вартість за період з 01.01.2010 по 31.05.2011, в якому зафіксовано, що ФОП ОСОБА_6 за місцем реєстрації не знаходиться, його діяльність не спрямована на реальне одержання економічного ефекту від провадження підприємницької діяльності. Також, в означеному акті вказано про відсутність у зазначеного підприємця складських приміщень, транспортних засобів, трудових ресурсів.
Отже, наведене підтверджує відсутність у контрагента позивача - ФОП ОСОБА_6 залучених трудових ресурсів для фактичного виконання в задекларованих обсягах взятих на себе зобовязань за договорами від 25.12.2009 №9 та від 28.12.2010 №008.
Суд зазначає, що обсяги придбання молока, задекларовані позивачем у ФОП ОСОБА_6, за наслідками яких першим сформовані валові витрати на суму 19416589,15 грн. та сформовано податковий кредит з ПДВ на суму 3883317,83 грн.. є значними, відтак, без наявності основних чи орендованих фондів, складських приміщень, транспортних засобів, холодильних установок, трудових ресурсів ФОП ОСОБА_6 фактично не міг здійснити постачання молока в адресу ТОВ «Молочний Дім» у заявлених обсягах.
Наведене підтверджується також і деклараціями ФОП ОСОБА_6 про доходи, одержані з 1 січня по 31 грудня 2010 року або за інший період звітного року (від 09.11.2010 №10171629, від 09.08.2010 №10113372) та деклараціями з податку на доходи фізичних осіб за січень - лютий 2011 року, вказана звітність подана у період, у який взаємодію з ФОП ОСОБА_6 декларує ТОВ «Молочний Дім», проте вказані декларації відображають нульові показники субєкта господарювання. Таким чином, контрагент позивача - ФОП ОСОБА_6 не задекларував операції з позивачем, не визначив прибуток та податкові зобов'язання від такої взаємодії, тож фактично грошові кошти до бюджету сплачені не були, у той же час матеріали справи свідчать, що ТОВ «Молочний Дім» зменшило суму податку на прибуток на суму валових витрат, здійснених начебто на придбання молока у ФОП ОСОБА_6 та сформувало податковий кредит, за наслідками таких операцій у сумі 3883317, 83 грн., хоча фактично ПДВ у вказаному розмірі до бюджету не надходило.
Суд зазначає, що мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності в цілому, а відтак і в кожній господарській операції, з яких складається господарська діяльність платника.
Відповідно до підпункту 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України ( далі ПК України), розумна економічна причина (ділова мета) - це причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.
Отже, господарські операції є такими, що вчинені у межах господарської діяльності, лише за наявності розумних економічних причин (ділової мети). Операція, позбавлена таких економічних причин, не підлягає відображенню в податковому обліку.
Слід зазначити, що платник, плануючи господарську діяльність, повинен прагнути до отримання економічного ефекту за рахунок приросту (збереження) активів, а не від мінімізації податкових платежів. Тому мотивація суб'єкта господарювання при вступі у господарські правовідносини повинна ґрунтуватися на тому, що розмір очікуваного доходу від господарської операції повинен бути істотним у порівнянні з розміром очікуваної податкової вигоди.
Для цього необхідно встановити, чи були зазначені операції (за умови досягнення поставлених завдань) спрямовані на одержання прибутку; чи було досягнуто платником заплановану мету господарських операцій та у разі її недосягнення встановити, які фактори перешкодили цьому; чи були у платника об'єктивні економічні підстави, не пов'язані з отриманням податкових переваг, для виконання цих операцій; чи було визначено платником ринкові ризики, супутні цим операціям; чи було фактично виділено платником кошти на виконання цих операцій; чи були співрозмірні залучені платником кошти та ресурси для виконання цих операцій з отриманим доходом з точки зору господарської розумності, відповідності дій суб'єкта господарювання звичаям ділового обороту.
При цьому при визначенні податкових наслідків розглядуваних операцій необхідно враховувати, що ділова мета господарської операції є недобросовісною у разі домінування податкової мети (зниження податкового навантаження, одержання податкових пільг та переваг тощо) над комерційною метою.
Суд зазначає, що у відношенні ОСОБА_6 наявний вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.06.2011 по справі №1-306/2011, за яким ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.3 ст.212, ч.1 ст.358, ч. 2 ст.358, ч.3 ст.358 КК України. У вказаному вироку встановлено, що діяльність ОСОБА_6С у період з липня 2008 року по жовтень 2009 року була спрямована на ухилення від сплати податків.
Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.06.2011 у відношенні ОСОБА_6 залишений в силі ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.08.2011 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.02.2012.

Слід зазначити, що обовязок підтвердити правомірність та обґрунтованість сформованого податкового кредиту належними документами первинного обліку покладається на платника - покупця товарів (робіт/послуг), позаяк саме він є субєктом, який зменшує суму податкового зобовязання з податку на додану вартість, що підлягає перерахуванню до бюджету, на суму податкового кредиту, визначеного постачальником.

Відмова в отриманні податкової вигоди за наявності у документах платника недостовірних та суперечливих відомостей є його податковим ризиком.

Суд відмічає, що з метою підтвердження обґрунтованості заявленої податкової вигоди встановленню підлягає їх обєктивний предметний зв'язок з фактами та результатами реальної підприємницької або іншої діяльності, що слугує підставою для висновку про достовірність представлених первинних документів, у тому числі щодо відомостей про учасників та умови господарських операцій.

Відтак хоча з огляду на принцип індивідуальної відповідальності платника у сфері податкових правовідносин платник не є відповідальним за протиправні дії третіх осіб, що перебувають поза межами його впливу та контролю, однак несприятливі наслідки недостатньої обережності у підприємницькій діяльності мають покладатися на особу, якою були укладені відповідні правочини, та не можуть бути перенесені на бюджет шляхом зменшення податкових зобов'язань та здійснення необґрунтованих виплат з бюджету. Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 16.04.2014 по справі № К/800/3230/13 ( номер судового рішення в ЄДРСР 38692797).

Згідно підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» ( далі - Закон) до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 цього Закону визначено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до п. п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України, об'єктом оподаткування на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу (пункт 135.1. ст. 135 ПК України).

Пунктом 135.2 ст. 135 ПК України визначено, що доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з п. 136.1.1 та 136.1.2 п. 136.1 ст. 136 ПК України, для визначення об'єкта оподаткування не враховуються доходи: сума попередньої оплати та авансів, отримана в рахунок оплати товарів, виконаних робіт, наданих послуг; суми податку на додану вартість, отримані/нараховані платником податку на додану вартість, нарахованого на вартість продажу товарів, виконаних робіт, наданих послуг, за винятком випадків, коли підприємство - продавець не є платником податку на додану вартість.

Склад витрат та порядок їх визначення передбачені статтею 138 ПК України. Вказаною статтею встановлено наступне.

Витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (пп. 138.1.1, п. 138.1 ст. 138 ПК України).

Як визначено в п. 138.2. ст. 138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг (пункт 138.4 ПК України).

У п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України зазначено, що не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Наведеними нормами Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (який був чинний у 2010 році) та Податкового кодексу України (який набрав чинності з 01.01.2011) імперативно встановлено, що до витрат господарської діяльності, на суму яких може бути зменшено базу оподаткування з податку на прибуток приватних підприємств за результатами звітного періоду відносяться лише ті витрати, які підтверджені документально первинними документами, ведення яких є обовязковим для здійснення податкового обліку та, які відповідають вимогам ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Під час судового розгляду позивачем на підтвердження здійснення витрат по взаємовідносинам із ФОП ОСОБА_6 надані лише платіжні доручення, які відповідають вимогам ст. 9 «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», проте суд зазначає, що самі по собі платіжні доручення не є достатнім доказом наявності двостороннього руху активів у процесі здійснення операцій з купівлі-продажу товарів.

Згідно підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) сума податку, що підлягає бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

Підпунктом 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів оплату вартості таких робіт (послуг).

Підпунктом 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» передбачено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій:

- або дата списання коштів із банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків із використанням кредитних дебетових карток чи комерційних чеків;

- або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Згідно із п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» не підлягають включенню до складу податкового кредиту будь-які витрати зі сплати податку, які не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а у разі імпорту робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).

У відповідності до п.п. 7.2.4 п. 7.2. ст. 7 зазначеного Закону визначено, що право на нарахування, податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону.

Згідно із п.п. 7.2.3 п. 7.2 статті 7 Закону №168/97-ВР податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надаються покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Підпунктом 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону № 168/97-ВР встановлено, що платник податку зобов'язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити зазначені окремими рядками певні реквізити, перелік яких встановлений зазначеним підпунктом.

У відповідності до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно пункту 198.1 статті 198 ПК України, виникає у разі здійснення операцій, в т.ч. з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Як визначено п. 198.3 ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Нормами статті 201 ПК України визначено перелік документів, що є підставою для нарахування податкового кредиту.

Пунктом 201.10 статті 201 ПК України передбачено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Наведеними положеннями ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» та ст. 201 Податкового кодексу України встановлено, що правомірність формування податкового кредиту має підтверджуватися лише належним чином оформленою податковою накладною, саме яка є підставою для його формування.

У той же час, позивачем не надано податкових накладних, складених ФОП ОСОБА_6, за наслідками постачання молока в адресу ТОВ «Молочний Дім», залучені до матеріалів справи реєстри податкових накладних не приймаються судом як належні докази на підтвердження правомірності формування податкового кредиту.

З огляду на викладене, судом згідно вимог Інформаційного листа Вищого адміністративного суду України від 20.07.2010 № 1112/11/13-10 «Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби» під час розгляду даної адміністративної справи не встановлено факту здійснення господарської операції, відсутні первинні документи на підтвердження здійснення господарської взаємодії між ФОП ОСОБА_6 та ТОВ «Молочний Дім»; не встановлено зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, і господарською діяльністю платника податку ТОВ «Молочний Дім» та ФОП ОСОБА_6; встановлено недотримання платником податку спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум податкового кредиту з податку на додану вартість; не встановлено факту надмірної сплати податку на додану вартість у ціні товарів (послуг), що придбані ТОВ «Молочний Дім», що слідує з нульових декларації за відповідні періоди ФОП ОСОБА_6.

За наведених обставин судом в процесі розгляду справи не встановлено руху активів від ФОП ОСОБА_6 до ТОВ «Молочний Дім» в процесі здійснення господарських операцій та їх реальності.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що позивачем не підтверджено реальність здійснення господарських операцій по правовідносинам з вищевказаним контрагентом, а саме факт укладення договорів закупівлі молока не може свідчити про реальність здійснення господарської операції за вказаними договорами, з урахуванням вимог ст. ст. 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Як зазначено в ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає, що відповідачем надано достатні докази, які свідчать про те, що оскаржені податкові повідомлення - рішення від 06.11.2013 № НОМЕР_1 (форми «Р»), № НОМЕР_2 (форми «Р») прийняті обґрунтовано та правомірно, у звязку із чим у суду відсутні підстави для їх скасування.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій Західно - Донбаської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області щодо порушення строків винесення податкових повідомлень - рішень на підставі рішення Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 08.07.2013 № 907/10/10-25, суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначені завдання адміністративного судочинства. Так, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Таким чином, завданням адміністративного судочинства є захист прав у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку субєкта владних повноважень. В даному випадку порушення відповідачем строків винесення податкових повідомлень - рішень на підставі рішення Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 08.07.2013 №907/10/10-25 жодним чином не порушило права позивача.

Згідно з п.56.1.- 56.3 ст. 56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Згідно п. 56.18. та п. 56.19 вказаної норми ПК України, з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню.

Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору.

При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

У разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов'язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Слід зазначити, що грошові зобов'язання, визначені податковими повідомленнями рішеннями, за приписами податкового законодавства виникають у платника податків в будь-якому випадку після їх винесення та направлення такому платнику, перебіг строку на оскарження податкових повідомлень-рішень починається з моменту їх отримання, а тому недотримання відповідачем строків, встановлених п. 3.4 Порядку направлення органами державної податкової служби податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Мінфіну України від 28.11.2012 № 1236 ( далі - Порядок), при винесенні податкових повідомлень - рішень на підставі рішення Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 08.07.2013 №907/10/10-25, ніяким чином не порушило права позивача та не спричинило неможливості або пропущення строків на їх оскарження. До того ж, недотримання відповідачем строків, встановлених п. 3.4 Порядку, при винесенні податкових повідомлень - рішень на підставі рішення Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 08.07.2013 №907/10/10-25, ніяким чином не нівелює порушень податкового законодавства, допущених ТОВ «Молочний Дім» внаслідок декларування господарських взаємовідносин із ФОП ОСОБА_6, у звязку з чим заявлені позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню судом.

Таким чином, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом.

Згідно статті 94 КАС України, у разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова або службова особа).

Керуючись статтями 94, 158-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Молочний Дім" до Західно - Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2016 року

Суддя ОСОБА_1