Справа № 807/3604/14
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2016-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" грудня 2016 р. м. Київ К/800/12195/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Степашка О.І.

Суддів Веденяпіна О.А.

Островича С.Е.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 08.05.2015

та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2016

у справі № 807/3604/14

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції у Тячівському районі Головного управління

Міндоходів у Закарпатській області

про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень та

вимоги про сплату боргу, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_2.) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Тячівському районі Головного управління Міндоходів у Закарпатській області (далі по тексту - відповідач, ДПІ у Тячівському районі ГУ Міндоходів у Закарпатській області) про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень від 12.11.2014 №, №, а також вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2014 №.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 08.05.2015 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2016 постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 08.05.2015 скасовано в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання нечинним і скасування податкового повідомлення-рішення від 12.11.2014 № та прийнято в цій частині нову постанову, якою вказану вимогу задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 12.11.2014 № в частині визначення грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 7814,14 грн., у тому числі: основний платіж 6251,31 грн. та штрафні (фінансові) санкції 1562,83 грн. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог повністю, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій зазначено, що позивач 04.02.2004 зареєстрований як суб'єкт господарювання, перебуває на податковому обліку у відповідача та у 2011-2013 роках здійснював підприємницьку діяльність на єдиному податку 2-ої групи, а також був платником єдиного соціального внеску.

З 06.10.2014 по 14.10.2014 працівниками ДПІ у Тячівському районі ГУ Міндоходів у Закарпатській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_2 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2011 по 31.12.2013, результати якої оформлені актом від 21.10.2014 №1593/17-02/НОМЕР_1.

В акті перевірки зазначено порушення позивачем вимог: підпункту 291.4.2 пункту 291.4 статті 291, пункту 293.4 статті 293 Податкового кодексу України у зв'язку з чим занижено єдиний податок в сумі 14163,11 грн. із суми перевищення граничного обсягу доходу платника єдиного податку за ставкою 15 відсотків; підпункту 16.1.2 пункту 16.1 статті 16, пунктів 177.1, 177.2, 177.10 статті 177 Податкового кодексу України, внаслідок чого донараховано податок з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за 2013 рік в сумі 174223,68 грн.; пункту 2 частини 1 статті 6, пункту 1 частини 2 статті 7, пункту 11 статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого визначено суму податкових зобов'язань з єдиного соціального внеску в сумі 76811,91 грн.

При цьому, податковий орган до таких висновків дійшов з огляду на те, що відповідно до поданої податкової декларації з єдиного податку за 2012 рік, позивачем задекларовано дохід в сумі 903227,51 грн. Проте, як встановлено під час перевірки, у 2012 році на розрахункові рахунки, відкриті позивачем у банківських установах, надійшло 918583,00 грн., у т.ч.: 899261,00 грн. з призначення платежу «за реалізовані квитки» та «сплата тарифу перевізнику», 200,00 грн. з призначенням платежу «внесення власних заощаджень», 19122,00 грн. - «відшкодування дотацій». Поряд з цим, у вказаному році відповідно до квитково-касових листів, перелік яких наведено у акті перевірки, ФОП ОСОБА_2 отримав готівкові кошти за реалізовані квитки на автостанціях в сумі 153484,35 грн (фактична вартість реалізованих квитків за які отримано кошти складає 175837,11 грн.), а отже за даними перевірки загальна сума доходу позивача у 2012 році склала 1094420,71 грн. Таким чином, податковий орган дійшов висновку, що позивачем у 2012 році на 94420,71 грн. перевищено обсяг доходу, визначеного для платників єдиного податку 2 групи, а тому до цієї суми застосуванню підлягає ставка єдиного податку 15 відсотків, що становить 14163,11 грн. (94420,11 грн. х 0,15).

На думку податкового органу, оскільки у 2012 році позивач допустив перевищення обсягу доходу, визначеного для платників єдиного податку 2 групи, відповідно до підпункту. 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 Податкового кодексу України у 2013 році він повинен був здійснювати оподаткування на загальній системі, проте цього не зробив та відповідної декларації не подавав. За даними перевірки у 2013 році позивачем отримано дохід в сумі 1178657,17 грн., а сума витрат склала 137618,83 грн. Отже, сума заниженого податку з доходів становить 174223,68 грн. При цьому, визначаючи дохід, відповідач виходив з того, що протягом 2013 року на розрахункові рахунки позивача надійшло 951635,79 грн. з призначенням платежу «за реалізовані квитки» та «сплата тарифу перевізнику», а 227021,38 грн. ним отримано готівкою за реалізовані квитки, що підтверджується квитково-косими листами, перелік яких наведено у акті перевірки. З огляду на викладене, податковим органом також донараховано єдиний соціальний внесок на суму 76811,91 грн.

На підставі вказаного акта перевірки, відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 12.11.2014:

- № , яким позивачу визначено грошове зобов'язання з єдиного податку в сумі 17703,89 грн., у т.ч. 14163,11 грн. основний платіж та 3540,78 грн. штрафні (фінансові) санкції;

- № , яким позивачу визначено грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 217779,60 грн., у т.ч. 174223,68 грн. основний платіж та 43555,92 грн. штрафні (фінансові) санкції.

Крім цього, відповідачем прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2015 № Ф-, якою позивача зобов'язано сплатити недоїмку з єдиного соціального внеску в сумі 76811,91 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки окрім коштів, які надійшли протягом 2012 року на розрахункові рахунки у банках в сумі 918583,00 грн., позивач отримав також готівкові кошти в сумі 153484,35 грн. (фактично вартість реалізованих квитків, за реалізацію яких отримано готівкові кошти складає 175837,71 грн.), які не відображено у податковому обліку платника єдиного податку. При цьому, суд першої інстанції визнав, що належними та допустимим доказом отримання позивачем вказаних вище готівкових коштів є квитково-касові листи, так як з них можна чітко визначити суми отриманої готівки, а інших первинних документів до перевірки не надано. Що стосується включення податковим органом до доходу коштів в сумі 19122,00 грн., які отримані від Тячівського районного центру зайнятості, то суд прийняв до уваги наданий позивачем договір про працевлаштування на постійну роботу безробітну особу, однак зазначив, що його зміст не впливає на суть перевищення суми доходів платника єдиного податку. Таким чином, суд першої інстанції погодився з висновками податкового органу про перевищення позивачем у 2012 році обсягу доходу, визначеного для платника єдиного податку 2 групи (1 млн грн) на 94420,00 грн., а тому визнав правомірним податкове повідомлення-рішення від 12.11.2014 № , яким визначено грошове зобов'язання з єдиного податку зі ставкою 15 % на суму перевищення. Щодо донарахування податку з доходів фізичних осіб та єдиного соціального внеску за 2013 рік, то суд першої інстанції також дійшов висновку про відмову у позові, оскільки у 2012 році позивач допустив перевищення обсягу доходу, визначеного для платників єдиного податку 2 групи, відповідно до підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 Податкового кодексу України з 01.01.2013 він повинен був здійснювати оподаткування на загальній системі, проте цього не зробив.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з безпідставності включення податковим органом до доходу позивача у 2012 році коштів у сумі 19122,00 грн., які на його розрахунковий рахунок надійшли від Тячівського районного центру зайнятості з призначенням платежу «відшкодування дотацій», оскільки підпунктом 4 пункту 292.11 статті 292 Податкового кодексу України визначено, що до складу доходу, визначеного цією статтею, не включаються суми коштів цільового призначення, що надійшли, зокрема, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, у тому числі в межах державних або місцевих програм. Крім цього, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що податковим органом безпідставно до доходу позивача за 2012 рік включено 200,00 грн., які ним внесено на свій розрахунковий рахунок в якості власних заощаджень, оскільки такі кошти не є доходом в розумінні Податкового кодексу України, а відтак не можуть враховуватися в об'єкт оподаткування платника єдиного податку.

Разом з тим, колегія суддів Вищого адміністративного суду України звертає увагу на те, що вказані висновки судів не можна вважати такими, що зроблені на підставі повно та всебічно досліджених встановлених фактичних обставин справи.

Згідно статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Відповідно до частин другої та третьої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм адміністративного процесуального права, а обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

У зв'язку із наведеними процесуальними приписами суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у справі.

Судами попередніх інстанції не були враховані приписи частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України щодо здійснення розгляду і вирішення справ в адміністративних судах на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно, частин четвертої та п'ятої цієї статті на суд покладається обов'язок вживати передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Вказані вимоги чинного законодавства зобов'язують суди при вирішенні справи у кожному конкретному випадку встановити та надати вичерпну оцінку фактичним обставинам у межах спірних правовідносин, з метою з'ясування об'єктивних причин та факторів, що зумовили настання для платника податків негативних наслідків у вигляді порушеного права, що підлягає захисту. При цьому, з урахуванням вимог чинного процесуального законодавства, суди повинні перевірити відповідність рішення контролюючого органу вимогам, зокрема, принципу обґрунтованості, справедливості та співрозмірності заподіяної платником шкоди державним інтересам та настання відповідальності останнього за такі дії.

В даному випадку висновок про правомірність визначення позивачу податкових зобов'язань у спірних сумах, судами попередніх інстанцій було зроблено без належного дослідження доводів позивача та документальних доказів наявних в матеріалах справи, з посиланням лише на обставини зазначені перевіряючими в акті перевірки.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України звертає увагу на те, що судам слід перевірити обґрунтованість їх висновків в частині визнання факту вчинення позивачем порушень, що слугували підставами для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень та вимоги про сплату боргу (недоїмки) у контексті викладеного застосування норм чинного законодавства.

Обов'язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з'ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 7, частин четвертої та п'ятої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, суди обох інстанцій дали передчасну юридичну оцінку встановленим фактичним обставинам справи, а тому ухвалені ними судові рішення не можна вважати законними та обґрунтованими.

Відповідно до статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи неповноту дослідження судами обставин справи, що виключає можливість перевірки правильності ухвалених у справі рішень, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 222, 223, 227, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 08.05.2015 та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2016 скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)О.А. Веденяпін
(підпис)С.Е. Острович