Справа № 820/5015/16
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2016-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 р.Справа № 820/5015/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бегунца А.О.

Суддів: Старостіна В.В., , ОСОБА_1,

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.11.2016р. по справі № 820/5015/16

за позовом ОСОБА_4 ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України, треті особи Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області , Управління Служби безпеки України в Харківській області

про скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_4 ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі-відповідач), треті особи: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Управління Служби безпеки України в Харківській області, в якому просив: скасувати рішення Державної міграційної служби України від 12.08.2016 року №411-16; зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_4 ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 16.11.2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, без повного і всебічного зясування обставин справи, що мають значення для справи, а також на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.

Відповідач подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких, посилаючись на законність за обґрунтованість оскаржуваного рішення, просить постанову суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

У судовому засіданні представники сторін підтримали свої правові позиції по справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, представника відповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що громадянин ОСОБА_5 Арабської Республіки ОСОБА_4 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління ДМС України в Харківській області 22 жовтня 2015 року. Заяву прийнято до розгляду відповідно до наказу ГУ ДМС В Харківській області від 22.10.2015 року № 208.

Державна міграційна служба України рішенням від 25.02.2016 року № 107-16 підтримала висновок Головного управління ДМС України в Харківській області та відмовила ОСОБА_4 ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2016 року у справі № 820/1463/16 задоволено адміністративний позов ОСОБА_4 ОСОБА_1, скасовано рішення Державної міграційної служби України від 25.02.2016 року №107-16, зобовязано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_4 ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання рішення суду ДМС України прийняло рішення від 24.05.2016 року №14-16 про зобов'язання ГУ ДМС України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_4 ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до вищезазначеного рішення ДМС України наказом ГУ ДМС України в Харківській області, від 22.06.2016 року № 91 заяву ОСОБА_4 ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято до повторного розгляду. З урахуванням висновків постанови Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2016 року у справі №820/1463/16 та рішення ДМС України від 24.05.2016 року № 14-16, ГУ ДМС України в Харківській області визначено за необхідне дослідити, чи існує загроза життю та здоров'ю ОСОБА_4 ОСОБА_1 у разі його повернення до Сирії через загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Під час співбесіди від 20.07.2016 року позивач повідомив, що в його ситуації щодо необхідності отримання захисту в Україні змін не відбулося, що у Кобані прийняли новий закон щодо служби в армії - курдських загонах самооборони, які боронять сирійський Курдистан. Позивач повідомив про загрозу терактів з боку ІДІЛ у селищах поблизу Кобані, а також повідомив, що його сестра з чоловіком та рідний брат повернулися до Кобані, що брат робив спробу вирощувати кунжут, але вона не вдалася через спеку та відсутність води. Заявник повідомив, що не може повернутися до Кобані, через загрозу терактів, а до інших місць Сирії, зокрема до Дамаску та Латакії, через відсутність житла та роботи.

Враховуючи постанову Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2016 року по справі №820/1463/16 та інформацію по країні походження, ГУ ДМС України в Харківській області зроблено висновок, що у разі повернення позивача до Сирії у рідне місто заявника - Кобані, яке знаходиться під контролем курдів, життю, безпеці чи свободі йому не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, тобто позивач не підпадає під перелік підстав, викладених у пункті 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту для надання додаткового захисту, а тому ГУ ДМС України в Харківській області прийнято висновок про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 22.07.2016 року.

За результатами розгляду особової справи №2015 КН 0042, на підставі повторного вивчення документів та матеріалів та з урахуванням висновку ГУ ДМС України в Харківській області про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 22.07.2016 року, ДМС України прийнято рішення про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №411-16 від 12.08.2016 року, про що позивача повідомлено шляхом надіслання повідомлення про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №67 від 09.09.2016 року.

Позивач не погодився із зазначеним рішенням та оскаржив його до суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача є необґрунтованими, оскільки не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до абзацу другого ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ч. 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Цим Законом визначені уповноважені органи, які приймають відповідні рішення щодо визначення статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, або ж відмови у наданні такого статусу.

Пунктом 14 частини 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особи, які потребують тимчасового захисту, - іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Частиною 6 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У відповідності з ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За правилами ст.12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" таке рішення територіального органу може бути оскаржено в адміністративному порядку до Державної міграційної служби України.

Зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року встановлено, що поняття "біженець" включає підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через особисті побоювання стати жертвою переслідувань за будь-яким конвенційним критерієм. Позивач не надав доказів наявності ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є підтвердженими.

У відповідності до підпунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що позивачем не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а причини, які позивач зазначає щоб залишитись в Україні не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Управлінням Служби безпеки України в Харківській області надано до суду інформацію щодо того, що в Управлінні Служби безпеки України в Харківській області відсутня будь-яка інформація щодо участі ОСОБА_4 ОСОБА_1, громадянина ОСОБА_5 Арабської Республіки, у діяльності терористичних угрупувань.

Доводи позивача про реальний обґрунтований ризик зазнати в країні походження жорстокого та принижуючого поводження, не знайшли свого підтвердження у зібраних та досліджених судом доказах, оскільки наявна в матеріалах справи інформація по країні походження позивача свідчить про те, що військові дії в Сирії направлені на знищення терористичних угруповань та осередків, що вказує на відсутність цілеспрямованого переслідування цивільного населення, до якого відносить себе позивач, зокрема, курдів (ухвала ВАСУ від 11.05.2016 року, рішення К/800/12406/16).

Посилання позивача на можливість його призову до армії у разі повернення до Сирії, колегія суддів не вважає належною підставою для надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки служба в армії не відноситься до Конвенційних ознак для визнання статусу біженця (ухвала ВАСУ від 28.09.2016 року, рішення К/800/25563/16).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності належних та допустимих доказів побоювань позивача стати жертвою переслідувань, та як наслідок правомірності висновків відповідача про відсутність передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту умов, для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач приймаючи оскаржуване рішення про відмову у наданні статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.

Крім того, оскільки позовні вимоги про зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є похідними від вимог про скасування рішення, то вони також не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що позивачем, в порушення вищезазначених вимог, не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Натомість, відповідач, будучи субєктом владних повноважень та заперечуючи проти позову, довів правовірність прийняття оскаржуваного рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова Харківського окружного адміністративного від 16.11.2016 року по справі №820/5015/16 відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, позивача у справі.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.11.2016р. по справі № 820/5015/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_6
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_7 ОСОБА_1

Повний текст ухвали виготовлено 22.12.16р.