Справа № 813/2893/16
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2016-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2016 року №813/2893/16
м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого - судді Сасевича О.М.

за участю секретаря судового засідання Олійника Ю.В.,

представника позивача Зіньків Н.Н.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - командира Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, Президента України про визнання протиправними дій та зобов`язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В:

29 серпня 2016 року на розгляд до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - командира Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, Президента України із вимогами:

-«визнати протиправними діяння відповідача, які полягають у неприпиненні (розірванні) укладеного із ОСОБА_1 контракту від 04.07.2014 року про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та у незвільненні його з військової служби»;

-«зобов`язати відповідача припинити (розірвати), укладений з ОСОБА_1 04.07.2014 року контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та звільнити його з військової служби».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем не дотримано зобов`язань за укладеним з ним контрактом, а протиправні дії призвели до систематичного невиконання умов даного контракту. Окрім того, позивач, посилаючись на положення Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» наполягає на тому, що закінчення дії контракту є підставою для його розірвання.

Ухвалами судді від 30.08.2016 року у даній адміністративній справі було відкрито провадження, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

22 вересня 2016 року позивачем було подано до суду заяву про зміну обґрунтувань позовних вимог і таку судом прийнято до розгляду.

Ухвалою суду від 02.11.2016 року було задоволено клопотання представника позивача та зупинено провадження у справі до одужання ОСОБА_1 та припинення ним лікування, враховуючи, що позивач виявив бажання особисто приймати участь у розгляді справи.

Ухвалою суду від 07.12.2016 року провадження у справі за клопотанням позивача було поновлено , а розгляд справи призначено на 21.12.2016 року.

Позивач у судове засідання, призначене на 21.12.2016 року не з`явився, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

У той же час, представники позивача в судових засіданнях позовні вимоги підтримували з підстав, зазначених у позовній заяві та просили суд позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, однак представник відповідача 20.12.2016 року через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду, у зв`язку із його зайнятістю в іншому судовому процесі. При цьому, у судових засіданнях, що відбулись 12.09.2016 року, 23.09.2016 року представником відповідача були надані усні пояснення по суті спору та подано письмові запереченнях на позов, згідно яких останній просив суд у задоволенні позову відмовити за безпідставністю.

Треті особи також явку уповноважених представників у судове засідання не забезпечили.

Тож, з урахуванням положень ст.128 КАС України, судом було ухвалено здійснювати розгляд справи у відсутності позивача, представників відповідача і третіх осіб.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Судом із матеріалів справи встановлено, що 04.07.2014 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі т.в.о.командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 , під час проходження строкової служби, було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Контракт набрав чинності з 04.07.2014 року. Пунктом 3 цього контракту визначено, що він є строковим та укладений відповідно до строків, встановлених законодавством, за погодженням сторін на особливий період, але не менше одного місяця до оголошення демобілізації та етапів звільнення у ході демобілізації, визначених Генеральним штабом ЗС України.

06 липня 2016 року позивач звернувся із рапортом до командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 про звільнення його з військової служби, у зв`язку із закінченням строку дії контракту та вважаючи, що особливий період юридично не введений, а місячний термін служби уже сплив.

22 липня 2016 року листом за вих.№8390 командуванням частини на рапорт позивача була надана відповідь, в якій вказувалось, що підстав для звільнення ОСОБА_1 з військової служби, у зв`язку із закінченням строку контракту немає.

Окрім того, як стверджується матеріалами справи, позивач також з метою вирішення питання щодо свого звільнення з військової служби звертався із скаргою, зокрема, до Президента України, Міністра оборони України, Головного військового прокурора України.

У відповідь на такі звернення листом, за підписом Начальника управління персоналу заступника начальника штабу Командування Сухопутних військ Збройних Сил України Долгашовим Г.В., від 25.08.2016 року за №116/9/4/10621 було повідомлено позивача, що на час дії в Україні «особливого періоду» звільнення останнього, у зв`язку із закінченням строку контракту не передбачено чинним законодавством України, а закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення «особливого періоду».

Згідно із статтею 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює та визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» (надалі по тексту - Закон України №2232-XII).

Відповідно до частини 1 статті 2 даного Закону, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною першою статті 4 Закону України №2232-XII передбачено, що Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

Тобто, законом чітко визначено два різних види проходження служби у Збройних Силах України, тому добровільно уклавши контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, позивач набув статусу військовослужбовця за контрактом.

Згідно із ч.1 ст.19 Закону України №2232-XII, військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Частиною 1 статті 20 Закону України №2232-XII встановлено, що на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби військовослужбовці, які прослужили на строковій військовій службі не менше трьох місяців, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну або повну загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, резервісти, а також жінки, які не мають військових звань офіцерського складу, з відповідною освітою та спеціальною підготовкою віком від 18 до 40 років - на військову службу за контрактом осіб рядового, сержантського і старшинського складу.

Частиною третьою статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

В свою чергу, Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543-XII (надалі по тексту - Закон України №3543-XII) визначено правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Відповідно до абзацу третього та четвертого ч.1 ст.1 Закону України №3543-XII, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Отже, за змістом наведеної норми особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію.

Указом в.о. Президента України «Про часткову мобілізацію» №303/2014 від 17 березня 2014 року, затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VII, у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, оголошено та розпочато часткову мобілізацію.

Так, відповідно до ч.3 ст.23 Закону України №2232-XII, для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

У частині четвертій статті 3 Закону №3543-XII зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Абзацом 6 статті 1 Закону України №3543-XII визначено, що демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз наведеної правової норми дає суду підстави стверджувати, що закінчення мобілізації не припиняє існування особливого періоду, а його закінчення пов`язане виключно з виданням Президентом України Указу про демобілізацію.

Суд враховує, що законодавчі обмеження щодо звільнення військовослужбовців пов`язані у першу чергу з особливим станом і лише у другу - з мобілізацією як його складовою частиною.

Аналогічна правова позиція викладена Вищим адміністративним судом України в постанові від 16.02.2015 року у справі №800/582/14. При цьому, в постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа за №21-112а15) вказано, що зазначене рішення Вищого адміністративного суду України ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч.9 ст.23 Закону України №2232-ХІІ, у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Частиною 8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці:

1)з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини:

а)жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

б)за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

в)у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку;

г)у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

ґ)через такі сімейні обставини або інші поважні причини:

виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері);

утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дитини віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи;

необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;

наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

д)у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань;

е)через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків;

є)призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України;

ж)які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону;

з)які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.

Військовослужбовці також можуть бути звільнені з військової служби з підстав, передбачених пунктами «в», «г», «е», «є», «и» частини шостої та пунктами «в», «г», «е», «є» частини сьомої цієї статті.

Також з військової служби звільняються військовослужбовці, які є студентами, аспірантами чи докторантами денної форми навчання та були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Такі особи можуть продовжувати військову службу, якщо вони виявили таке бажання.

2)під час воєнного стану:

а)які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду;

б)визнані за станом здоров`я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку;

в)у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі;

г)призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України;

3)після прийняття рішення про демобілізацію:

а)призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, у строки, визначені рішенням Президента України;

б)у зв`язку із закінченням строку контракту, укладеного під час особливого періоду, та небажанням проходити військову службу за новим контрактом.

Однак, в ході судового розгляду, судом не встановлено обставин, передбачених ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», які могли б слугувати підставами для звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби під час дії особливого періоду.

Крім того, даною нормою чітко визначено, що під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці, які проходять службу у Збройних Силах України за контрактом, лише після прийняття рішення про демобілізацію.

Таким чином, оскільки демобілізація не була оголошена Президентом України відносно військовослужбовців, що проходять службу за контрактом, то у відповідача відсутні підстави для звільнення позивача з військової служби.

В позові позивач вказує також на систематичне невиконанням умов контракту командуванням як на підставу для розірвання (припинення) контракту.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст.252 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 року, у разі оголошення мобілізації і настання особливого періоду: військовослужбовці Збройних Сил України звільненню не підлягають та продовжують проходити військову службу понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Водночас, ч.8 ст.26 вказаного Закону не передбачено такої підстави для припинення (розірвання) контракту та звільнення з військової служби як систематичне невиконання умов контракту командуванням.

Поряд з цим, пунктом 2.12 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначено, що систематичним невиконанням умов контракту є невиконання однією із сторін одного із зобов`язань та інших умов, визначених контрактом, які допускались декілька разів протягом останнього року служби.

Водночас, ні позивачем у позові, ні його представниками у судових засіданнях не наведені обставини невиконання відповідачем одного із зобов`язань чи інших умов, визначених контрактом, які допускались декілька разів протягом останнього року служби. Також, такі порушення не встановлені судом під час розгляду справи.

Таким чином, позивач під час дії особливого періоду не може припинити (розірвати) контракт з відповідачем та звільнитися з військової служби, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням.

Окрім того, у судових засіданнях представники позивача наголошували, що за умовами контракту, укладеного між позивачем та Міністерством оборони України в особі командира Військової частини польова пошта НОМЕР_3 , місцем служби Корчука І.В. визначено Львівську область, однак той постійно знаходиться в Луганській області. Тож, з приводу цього, суд зазначає, що жодним пунктом контракту не обумовлено та в обов`язковому порядку не визначено конкретне місце проходження позивачем служби, однак встановлено обов`язок останнього дотримуватися Конституції України, Законів України, Військової присяги, виконувати вимоги військових статутів й накази командирів (начальників).

Щодо посилань позивача, наведених у позовній заяві, стосовно незабезпечення встановленої тривалості службового часу, то суд звертає увагу на таке.

Відповідно до ч.ч.2, 5 ст.10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що кореспондують положенням ст.ст.199, 200 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року №548-XIV, розподіл службового часу військовослужбовців протягом доби і протягом тижня у військових частинах здійснюється таким чином, щоб забезпечити у військовій частині постійну бойову готовність і проведення занять з бойової підготовки та створити умови для підтримання порядку, військової дисципліни та виховання військовослужбовців, підвищення їх культурного рівня, всебічного побутового обслуговування, відпочинку і харчування; військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби в добовому наряді та інші заходи, пов`язані із забезпеченням боєготовності військових частин, здійснюються без обмеження загальної тривалості службового часу.

Тож, для забезпечення постійної бойової готовності військових частин окремі заходи можуть здійснюватися без обмеження загальної тривалості службового часу.

Згідно п.145 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) можуть бути відряджені з пунктів постійної дислокації військових частин для виконання завдань в інтересах оборони держави.

Таким чином, зважаючи на вищевказане, суд, позитивно оцінюючи доводи відповідача, роз`яснює позивачу, що його перебування в зоні АТО є відрядженням з метою виконання завдань в інтересах оборони держави.

Також у позовній заяві позивач вказує на не присвоєння йому чергового військового звання під час проходження військової служби, у зв`язку із чим, суд звертає увагу на таке.

Згідно п.п.55, 56 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, чергові військові звання присвоюються військовослужбовцям, у яких закінчився строк вислуги в попередньому військовому званні та призначених на посади, за якими штатом (штатним розписом) передбачені військові звання вище тих, що вони мають; військове звання старшого солдата (старшого матроса) присвоюється солдатам (матросам):

1)при призначенні їх на посади, за якими штатом (штатним розписом) передбачено звання старшого солдата (старшого матроса);

2)у порядку заохочення, відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Отже, як вбачається із вищенаведеного та у спростування тверджень позивача, підстави для присвоєння йому чергового військового звання були відсутні.

Окрім того, суд критично оцінює твердження позивача, викладені у позові, щодо незабезпечення речовим майном та матеріальним забезпеченням, оскільки із бесіди, проведеної заступником командира батальйону із ОСОБА_1 , про що зафіксовано в аркуші бесіди від 14.09.2016 року, речове майно та грошове забезпечення позивач отримав і жодних претензій не висував.

З приводу скарг позивача на стан здоров`я, судом з`ясовано наступне.

Із медичної характеристики на військовослужбовця ОСОБА_1 від 19.12.2014 року вбачається, що останній за час проходження служби неодноразово звертався за медичною допомогою. Так, зокрема, у період з 10.09.2014 року по 22.09.2014 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні в ВМКЦ ЗР, однак був виписаний за порушення госпітального режиму.

Згідно аркушу бесіди від 14.09.2016 року, позивач сам стверджував про відсутність скарг на стан здоров`я, а за медичною допомогою звертався лише по причині шлункових розладів.

У судовому засіданні судом було встановлено, що висновок (постанова) військово-лікарської комісії про непридатність або обмежену придатність позивача до військової служби, що є підставою для розірвання контракту за станом здоров`я - відсутній.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача, що полягають у неприпиненні (нерозірванні) контракту про проходження позивачем військової служби є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача припинити (розірвати) контракт та звільнити позивача з військової служби, то суд вважає, що така вимога є похідною від першої, а відтак у її задоволенні слід також відмовити.

Згідно ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

З врахуванням вищезазначеного, позивачем не доведено обставин, на яких грунтуються його позовні вимоги щодо протиправності дій відповідача та розірвання контракту про проходження служби.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем у справі, як суб`єктом владних повноважень, виконано покладений на нього обов`язок щодо доказування правомірності оскаржуваних дій.

Тож, за наведених обставин, суд прийшов до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і вважає, що адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Щодо судових витрат, то судом питання щодо їх розподілу не вирішується, оскільки позивач, відповідно до положень частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору і такий ним не сплачувався.

Керуючись ст.ст.2, 7-14, 18, 19, 69-72, 86, 94, 143, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 26 грудня 2016 року.