Справа № 818/1243/16 
Суддя: М.М. Шаповал
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

С У М С Ь К И Й О К Р У Ж Н И Й А Д М І Н І С Т Р А Т И В Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 р. Справа № 818/1243/16

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Шаповала М. М.

за участю секретаря судового засідання - К. Є. Цабеки,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідачів - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, Прокуратури м. Києва, Сумська місцева прокуратура Сумської області, треті особи: Конституційний Суд України, Верховна ОСОБА_4 України, Національне агентство з питань запобігання корупції про визнання бездіяльності протиправною, визнання дій і рішення дискримінаційними, визнання повноважень, визнання наявності конфлікту інтересів,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду і з урахуванням неодноразового уточнення позовних вимог просить:

1) визнати протиправною бездіяльність Генерального прокурора України щодо організації роботи підлеглих прокурорів при прийомі, реєстрації та своєчасного вирішення питань, вимог, зазначених у зверненні суб'єкта забезпечення національної безпеки України ОСОБА_1;

2) встановити наявність або відсутність конфлікту інтересів у Генерального прокурора України при розгляді звернень до органів прокуратури України та при вирішенні адміністративного позову ОСОБА_1, у яких повідомляється про загрозу національній безпеці України;

3) встановити наявність чи відсутність конфлікту інтересів у посадових осіб прокуратури м. Києва при розгляді адміністративного позову ОСОБА_1, у якому наголошується про загрозу національній безпеці України;

4) визнати дискримінаційними дії Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, Прокуратури м. Києва, Сумської місцевої прокуратури Сумської області по відношенню до ОСОБА_1 за ознаками його неналежності до осіб, що є народними депутатами України чи суддями Конституційного Суду України;

5) встановити наявність чи відсутність повноважень Генерального прокурора України та підлеглих йому прокурорів при реєстрації звернення та наданні відповіді на звернення (апелювання ОСОБА_1 В.) посилатися на нормативно-правові акти, які не пройшли експертизи та не зареєстровані в Міністерстві юстиції України, і які не опубліковані належним порядком;

6) встановити наявність або відсутність повноважень ОСОБА_1 як громадянина України вимагати від інших суб'єктів забезпечення національної безпеки України (Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, прокуратури м. Києва, Сумської місцевої прокуратури Сумської області) дієво реагувати на загрози національній безпеці України.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються організація і діяльність прокуратури. Накази Генерального прокурора України нормативно-правового змісту підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (ч. 2 ст. 9 Закону України "Про прокуратуру"). Проте наказ Генерального прокурора України від 13.10.2015 № 265 "Про затвердження Положення про порядок підготовки та подання на державну реєстрацію нормативно-правових актів Генеральної прокуратури" не зареєстровано в Міністерстві юстиції України та не опубліковано. Таким чином посадова особа прокуратури м. Києва при здійсненні організаційно-розпорядчих функцій діяла не на підставі, не в межах та не у спосіб, передбачений нормативно-правовими актами. Письмову заяву ОСОБА_1, в якій заявлялася вимога про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та повідомлялося про вчинені кримінальні правопорушення невідкладно не була передана Прокуратурою м. Києва на розгляд керівництва та на протязі 24 годин не була надана відповідь. ОСОБА_5, як субєкт забезпечення національної безпеки України, звернувся до іншого субєкта національної безпеки України та повідомив про загрозу національній безпеці України, зазначив джерела своєї обізнаності. Але в порушення вимог Закону України "Про основи національної безпеки України" з боку Генеральної прокуратури України та органів прокуратури України не відбулося дієвого реагування на загрози конституційного ладу України, правам і свободам громадянам, загрози духовним, морально-етичним, історичним цінностям українського суспільства. Органи прокуратури України не реагували та продовжують не реагувати, що державному бюджету України внаслідок дій народних депутатів України, суддів Конституційного Суду України нанесена шкода більше одного мільйона євро.

Народні депутати не виконують рішення Конституційного Суду України, втручаються в роботу ЕВМ, роблять службові підроблення, а судді Конституційного Суду України не здійснюють судовий конституційний контроль за Верховною ОСОБА_4 України, проявляють службову недбалість, самі не виконують прийняті Конституційним Судом України рішення № 11-рп/1198, № 17-рп/2002, № 7-рп/2002.

Вважає, що відповідь Прокуратури м. Києва на його запит до Генерального прокурора України про отримання публічної інформації містить недостовірні відомості, а також відсутнє реагування Генеральної прокуратури України, Прокуратури м. Києва на загрози національній безпеці України.

ОСОБА_1 є громадянином України, відповідно до норми статті 4 Закону України "Про основи національної безпеки України" громадяни України, громадські організації; прокуратура України, суди загальної юрисдикції є субєктом забезпечення національної безпеки України.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про основи національної безпеки України" громадяни України, як субєкт забезпечення національної безпеки України громадяни України через участь у виборах, референдумах та через інші форми безпосередньої демократії, а також через органи державної влади та органи місцевого самоврядування, які вони обирають, реалізують національні інтереси, добровільно і в порядку виконання конституційних обов'язків здійснюють заходи, визначені законодавством України щодо забезпечення її національної безпеки; як безпосередньо, так і через об'єднання громадян привертають увагу суспільних і державних інститутів до небезпечних явищ і процесів у різних сферах життєдіяльності країни; у законний спосіб і законними засобами захищають власні права та інтереси, а також власну безпеку.

Згідно статті 9 вище зазначеного Закону прокуратура України здійснює повноваження у сфері національної безпеки України відповідно до Конституції України та Закону України "Про прокуратуру України".

ОСОБА_1, як субєктом забезпечення національної безпеки України, зазначалося про небезпечні явища, що виникли і залишаються в українському суспільстві, а саме про те, що народні депутати не тільки порушують Конституцію України і закони України, не тільки порушують присягу народного депутата України, а ще й не виконують обовязкові для виконання судові рішення - рішення Конституційного Суду України № 11-рп/1998 від 07.07.1998 року, яким зобовязано кожного народного депутата України голосувати особисто, діють з явними ознаками злочину не санкціоновано втручаються в роботу електронно-обчислювальних машин (комп'ютерів), автоматизованих систем голосування і встановлення результатів голосування під час проведення пленарних засідань, вчиняють службове підроблення - всі ці дійства є сама пряма загроза існуванню конституційного ладу у державі Україна, брутально порушують права громадян (нараховують пенсії і соціальні виплати за законами які повинні бути визнані неконституційними), а ОСОБА_1 намагалися притягти до кримінальної відповідальності по КПК України, який приймало менш як 56 народних депутатів України.

23 грудня 2013 року ОСОБА_1 з прокуратури міста Суми отримав обвинувальний акт в якому йому було висунуте обвинувачення у вчинені кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 382 КК України.

Під час судових засідань у кримінальній справі ОСОБА_1 пояснював, що його обвинувачують за нормами КПК України, який має бути визнаний неконституційним оскільки цей Кодекс прийнято з порушенням процедури так як голосування депутати Верховної ОСОБА_4 України здійснювали не особисто, що є порушенням Конституції України, а також невиконанням рішень Конституційного Суду України № 11-рп/1998; № 17-рп/2002 і тому їх ці дії слідує кваліфікувати як злочин, відповідальність за який передбачено ст. 382 КК України; робили втручання в роботу системи "РАДА", що підпадає під ознаки злочину, відповідальність за який передбачено ст. 361 КК України; робили складання, видачу службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення офіційних документів, що підпадає під ознаки злочину, відповідальність за який передбачено ст. 366 КК України.

Проте, ні прокуратура міста Суми, яка висувала обвинувачення ОСОБА_1, ні прокуратура Сумської області, ні Генеральна прокуратура України не брали до уваги ці заяви.

09.03.2016 ОСОБА_1 звернувся з письмовою заявою до прокуратури м. Києва, в якій повідомляв про вчинення народними депутатами України і суддями Конституційного Суду України кримінальних правопорушень (невиконання рішень Конституційного Суду України № 11-рп/1998; № 17-рп/2002; несанкціоноване втручання в роботу системи "РАДА", службове підроблення; винесення завідомо неправосудного рішення) та просив: у відповідності до пункту 3.11 Інструкції з діловодства в органах прокуратури України, затвердженої Наказом Генерального прокурора України № 3 від 15 січня 2013 року, повернути разом з відповіддю другу копію його заяви; негайно, на протязі 24 годин, як це передбачено нормою ст. 214 КПК України надати письмову відповідь на заяву; надати доручення місцевій прокуратурі за моїм місцем проживання допитати його з письмовим попередженням про відповідальність, передбачену ст. 383 КК України (надання завідомо неправдивого повідомлення про злочин).

Проте, у порушенні нормативно-правових актів, які регулюють прийом, реєстрацію заяв, які містять повідомлення про злочин, відповідь на письмову заяву ОСОБА_1 до прокуратури м. Києва була підписана 22.04.2016 року начальником відділу прокуратури м. Києва, а відправлена ця відповідь ще пізніше.

Зазначена відповідь містила недостовірні відомості, а саме: 16.02.2016 року Печерським районним судом м. Києва аналогічна скарга ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 була задоволено і було зобовязано прокуратуру м. Києва внести відомості про вчинення кримінальних правопорушень. 29.02.2016 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000175 була занесена лише одне повідомлення із 8 заявлених про вчинення кримінальних правопорушень з боку суддів Конституційного Суду України.

У відповіді від 05.04.2016 року начальника відділу прокуратури м. Києва на запит ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України перелічено статті КК України, які не були зазначені в запиті на отримання публічної інформації до Генеральної прокуратури України і не зазначає статті КК України, зазначені ОСОБА_1 в письмовій заяві до прокурора м. Києва

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про прокуратуру" накази Генерального прокурора України нормативно-правового змісту підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Проте, наказ Генерального прокурора України № 3 від 15 січня 2013 року про затвердження Інструкції з діловодства в органах прокуратури України, втратив чинність 24.02.2016 року, а новий наказ виконуючого обовязки Генерального прокурора України не був зареєстрований в Міністерстві юстиції України і не був опублікований. Навіть наказ Генерального прокурора України № 265 від 13 жовтня 2015 року "Про затвердження Положення про порядок підготовки та подання на державну реєстрацію нормативно-правових актів Генеральної прокуратури України" не зареєстровано в Міністерстві юстиції України і не опублікований.

Таким чином посадова особа прокуратури м. Києва при здійснені організаційно-розпорядних функцій діяла не на підставі не в межах повноважень і не у спосіб передбачений нормативно-правовими актами.

Навіть в "Інструкції з діловодства в органах прокуратури", яка не зареєстрована і не опублікована, є норма, що зобовязує органи прокуратури при зверненні з вимогою внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, заяви і повідомлення про вчинені кримінальні правопорушення та інші термінові документи передавати на розгляд керівництву прокуратури невідкладно.

Однак, письмову заяву ОСОБА_1, в якій заявлялося вимога внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань і повідомилося про вчинені кримінальні правопорушення, не була невідкладно передана на розгляд керівництва прокуратури м. Києва і на протязі 24 годин не була надана відповідь як це передбачено чинним законодавством України.

ОСОБА_1, як громадянин України, на виконання обовязків субєкта забезпечення національної безпеки України, за правом наданих йому Законом України "Про основи національної безпеки України", звернувся до іншого субєкта національної безпеки України і повідомив про загрозу національні безпеці України і зазначив джерела своєї обізнаності. Але, з боку Генеральної прокуратури України і органів прокуратури України не відбулося дієвого реагування на загрози конституційному ладу України, правам і свободам громадян, загрози духовним, морально-етичним, історичним цінностям.

Генеральний прокурор України ОСОБА_9 до свого призначення був народним депутатом України і був присутнім у залі пленарних засідань Верховної ОСОБА_4 України коли під час голосування за прийняття нормативно-правових актів народні депутати голосували за відсутніх народних депутатів і ніяк ОСОБА_9 на це не реагував, а відтак перешкоджав виконанню рішень Конституційного Суду України і тим більше його дружина народний депутат України ОСОБА_10 голосувала за чотирьох народних депутатів України. Перший заступник Генерального прокурора України теж був народним депутатом України і теж перешкоджав виконанню рішень Конституційного Суду України.

Жоден із відповідачів (із числа посадових і службових осіб органів прокуратури України) не звернувся з розясненнями щодо наявності або відсутності конфлікту інтересів до Національного агентства з питань запобігання корупції як це прописано у Методичних рекомендаціях з питань запобігання та врегулювання конфлікту інтересів у діяльності осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та прирівняних до них осіб, затверджених Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 14 липня 2016 року № 2.

Конфлікт інтересів виникає і щодо представництва відповідачів: з одного боку - норма статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що "представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом". У порядку, встановленим Законом України "Про основи національної безпеки України", статті 40 Конституції України, ОСОБА_1 звернувся до Генерального прокурора України з запитом на отримання публічної інформації з елементом привертання уваги суспільства на загрозу національній безпеці України і на цей запит 05.04.2016 року з прокуратури м. Києва отримав відповідь, яка містить недостовірні відомості і, головне, відсутнє реагування Генеральної прокуратури України, прокуратури м. Києва на загрози національній безпеці України, а саме: порушення конституційних прав і свобод громадян, порушення основ конституційного ладу у державі, нехтування духовними, морально-етичними та історичними цінностями, яке відбувається неприкрито у ОСОБА_4 України, порушення принципу верховенства права, принципу законності у Конституційному Суді України.

Позивач стверджує, що дискримінацією є те, що по відношенню до нього, громадянина України, який не є народним депутатом України і не є суддею Конституційного Суду України, органи прокуратури виносять обвинувальний акт, подають його до суду і цей обвинувальний акт активно підтримують у судах трьох інстанцій і одночасно не реагують на активне апелювання про те, що при прийнятті КПК України самі народні депутати України не виконували і перешкоджали виконанню рішень Конституційного Суду України № 11-рп/1998; № 17-рп/2002, скоювали інші злочини.

Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Представник Генеральної прокуратури України, Прокуратури м. Києва, Сумської місцевої прокуратури Сумської області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав доводи, викладені в письмових запереченнях на позов (а.с. 18-19, 75-76, 136-138, т. 2), та зазначала, що звернення позивача до Генеральної прокуратури України від 29.02.2016 з питань досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000764, розпочатого за фактом втручання в діяльність Конституційного Суду України, направлено для розгляду до Прокуратури м. Києва, оскільки порушено питання про можливі протиправні дії на території м. Києва. Позивача повідомлено про вказані обставини, а також про те, що кримінальне провадження закрито. А тому доводи позивача щодо бездіяльності Генеральної прокуратури України є безпідставними. Також жодних доказів щодо наявності конфлікту інтересів у Генерального прокурора України в позові не наведено, а також не зазначено які саме дії Генерального прокурора України позивач вважає дискримінаційними по відношенню до себе.

Безпідставними є також доводи позивача щодо порушення вимог законодавства Генеральною прокуратурою України щодо державної реєстрації наказів Генерального прокурора України від 13.10.2015 № 265, від 24.02.2016 № 103, так як вказані накази не містять норм, що зачіпають права, свободи, законні інтереси громадян, а тому не підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України.

Звернення ОСОБА_1, які надійшли до Прокуратури м. Києва у 2016 році, розглянуті та на них надані письмові відповіді. Зазначене спростовує твердження позивача щодо порушення Прокуратурою м. Києва вимог законодавства при наданні відповіді на його звернення. А тому позовні вимоги ОСОБА_1 до Прокуратури м. Києва про визнання бездіяльності протиправною, визнання дій та рішення дискримінаційними задоволенню не підлягають. Вважає, що провадження в частині позовних вимог до Прокуратури м. Києва підлягає закриттю.

Адміністративний позов ОСОБА_1 не відповідає вимогам частини 4 статті 106 КАС України, якою визначено, що в позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог згідно з частинами 4 і 5 статті 105 КАС України та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів, - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів. Адміністративний позов містить інші вимоги, не передбачені цим Кодексом.

Представник Конституційного Суду України в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник Верховної ОСОБА_4 України в судове засідання не зявився, просив справу розглядати за його відсутності (а.с. 114-115, т. 2), а також надіслав до суду пояснення по справі (а.с. 47-51, т. 2), в яких зазначив, що позивач не надав суду жодного аргументу на підтвердження свого порушеного права чи законного інтересу третьою особою - Верховною ОСОБА_4 України у сфері публічно-правових відносин. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення субєктом владних повноважень управлінських функцій та розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів (пп. 4.2 п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 14.12.2011 № 19-рп/2011). Позивач безпідставно та необґрунтовано визначив ОСОБА_4 України в процесуальному статусі третьої особи, оскільки між позивачем та Верховною ОСОБА_4 Україною відсутня безпосередня підпорядкованість та обовязок виконувати владні управлінські приписи субєкта владних повноважень. Вважає, що відсутні підстави для залучення до участі в справі як третьої особи Верховної ОСОБА_4 України, оскільки прийняте судове рішення по даній справі не може вплинути на права та обовязки парламенту.

Представник Національного агентства з питань запобігання корупції в судове засідання не зявився, надіслав до суду пояснення по справі (а.с. 90-92, 118-119, т. 2), в яких просив справу розглядати за його відсутності та зазначив, що в позові не наведено фактів, які свідчать про наявність саме приватного інтересу у діях посадових осіб органів прокуратури. Приймаючи участь у голосуванні, народні депутати Верховної ОСОБА_4 України виконували свої представницькі повноваження, які становлять суть їх правового статусу та представницького мандату, а отже й інтереси публічно-правового характеру. Генеральний прокурор України та перший заступник Генеральної прокуратури під час виконання свої повноважень народних депутатів у 2015 році діяли не особисто, рішення приймались колегіальним органом, тому реального/потенційного конфлікту інтересів не вбачається.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 02.03.2016 ОСОБА_5 надіслав до Генеральної прокуратури України від 29.02.2016 з питань досудового розслідування у кримінальному провадженні № 000764, розпочатому 23.04.2015 за ч. 2 ст. 376 КК України за фактом втручання в діяльність Конституційного Суду України під час розгляду справи щодо конституційності окремих положень Закону України "Про очищення влади", можливого вчинення кримінальних правопорушень народними депутатами України та з інших питань.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 123 Конституції України передбачено, що організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.

Наказом Генерального прокурора України від 03.12.2012 № 125 затверджено Інструкцію про порядок приймання, реєстрації та розгляду в органах прокуратури України заяв, повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення (далі - Інструкція № 125).

Відповідно до пункту 3.6 Інструкції № 125 заяви, повідомлення про вчинені кримінальні правопорушення, що віднесені до підслідності органів прокуратури та надійшли на розгляд прокуратур Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя, спеціалізованих прокуратур на правах обласних, Генеральної прокуратури України, керівниками підрозділів апаратів направляються для організації досудового розслідування з дотриманням територіального принципу до прокуратури відповідного рівня.

Зі змісту пункту 3.6 Інструкції судом не вбачається обставин порушення його вимогами вимог ст. ст. 2, 28, 56, 214 КПК України. Він не суперечить встановленим вказаними нормами правилам щодо порядку реєстрації заяв та повідомлень про правопорушення та не порушує право людини та громадянина на невідкладне прийняття заяви про злочин, швидке, повне та неупереджене розслідування правопорушення.

При цьому, повноваження Генерального прокурора України щодо видачі обов'язкових для всіх органів прокуратури наказів та затвердження інструкцій закріплені пунктом 7 частини 1 статті 15 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 № 1789-XII.

Враховуючи те, що в зверненні порушено питання про можливі протиправні дії, вчинені на території м. Києва, його направлено до прокуратури м. Києва для розгляду, а кримінальне провадження закрито у звязку з відсутністю в діянні членів Громадської ради з питань люстрації при Міністерстві юстиції України складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 376 КК України, про що повідомлено позивача листом від 23.03.2016 № 17/7/4-18 вих. 16 (а.с. 135, т. 2). За результатами вказаного звернення прокуратурою м. Києва ОСОБА_1 листом від 05.04.2016 № 15/1/3-2257-16 (а.с. 180, т. 1) надано письмову відповідь.

Наявності конфлікту інтересів у Генерального прокурора та посадових осіб прокуратури м. Києва при розгляді адміністративного позову суд також не вбачається. Направлення Генеральною прокуратурою України його звернення до підпорядкованої прокуратури, а також видача довіреності працівнику місцевої прокуратури для здіснення представництва в суді передбачено законом.

Щодо обставин, зазначених у позові, відносно Генерального прокурора України та його першого заступника, про те, що до свого призначення вони були народними депутатами та брали участь в пленарних засіданнях Верховної ОСОБА_4 України, суд зазначає наступне. Під час виконання повноважень народних депутатів вказані посадові особи діяли не особисто, а колегіально, тобто рішення приймалось депутатським корпусом на пленарному засідання Верховної ОСОБА_4 України. Зі змісту статті 1 Закону України "Про статус народного депутата України" від 17.11.1992 № 2790-XII вбачається, що народний депутат представляє не свої інтереси, а є представником Українського народу у ОСОБА_4 України та уповноважений ним протягом строку депутатських повноважень здійснювати повноваження, передбачені Конституцією України та законами України.

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про запобігання корупції" від 14.10.2014 № 1700-VII визначено, що: потенційний конфлікт інтересів - наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об'єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень; приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв'язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях; реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об'єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Тобто для конфлікту інтересів характерна наявність трьох обєктивних ознак: приватний інтерес, службові повноваження, суперечність між ними, що впливає на обєктивність або неупередженість прийняття рішення або на вчинення чи невчинення дій під час виконання службових повноважень. Доказів щодо наявності конфлікту інтересів позивач не надав.

Необґрунтованими суд визнає також вимоги щодо порушення вимог законодавства Генеральною прокуратурою України посилатися на нормативно-правові акти, які не пройшли експертизи та не зареєстровані в Міністерстві юстиції України, і які не опубліковані належним порядком.

Накази Генерального прокурора України від 13.10.2015 № 265 "Про затвердження Положення про порядок підготовки та подання на державну реєстрацію нормативно-правових актів Генеральної прокуратури України", від 24.02.2016 № 103 "Про затвердження Інструкції з діловодства в органах прокуратури України" не зареєстровані в Міністерстві юстиції України

Частиною 2 статті 9 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VIІ встановлено, що Генеральний прокурор України видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України.

Накази Генерального прокурора України нормативно-правового змісту підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Накази Генерального прокурора України, що є нормативно-правовими актами, після включення до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів публікуються державною мовою в офіційних друкованих виданнях.

Усі накази Генерального прокурора України оприлюднюються державною мовою на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України з додержанням вимог режиму таємності.

Накази Генерального прокурора України, що є нормативно-правовими актами і пройшли державну реєстрацію, набирають чинності з дня офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими актами, але не раніше дня офіційного опублікування.

Накази Генерального прокурора України або їх окремі частини можуть бути оскаржені фізичними та юридичними особами до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Згідно з пунктом 2 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731, державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер.

Спірні накази Генерального прокурора України не містять норм, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян, а тому державній реєстрації не підлягають. Крім того, вони розмішені на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України.

За таких обставин, підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, Прокуратури м. Києва, Сумської місцевої прокуратури Сумської області, суд не вбачає.

Вимоги ОСОБА_1 встановити наявність або відсутність повноважень ОСОБА_1 як громадянина України вимагати від інших суб'єктів забезпечення національної безпеки України (Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, прокуратури м. Києва, Сумської місцевої прокуратури Сумської області) дієво реагувати на загрози національній безпеці України є безпідставними оскільки відповідно до статті 2 Кодекс адміністративного судочинства, ВР України, від 06.07.2005, № 2747-IV в чинній редакції, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Встановлення прав, їх зміна чи скасування відбувається в іншому порядку, не в судовому. Суд не встановлює, не змінює і не скасовує права, в судовому порядку відбувається захист вже існуючих прав осіб від порушень.

Вимоги позивача щодо наявності дискримінації суд також визнає необґрунтованими на підставі наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні № 5207-VI від 06 вересня 2012 року в чинній редакції, дискримінацією визнається - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними;

Пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними;

Кримінальна відповідальність носить виключно індивідуальний характер і наступає лише у випадку вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК України. Відповідно до статті 88 Кримінального кодексу України, ВР України, від 05.04.2001, № 2341-III в чинній редакції "Особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості".

В судовому засіданні достовірно встановлено, що ОСОБА_1 було виправдано за частиною 2 статті 383 КК України "у зв'язку з недоведеністю в діянні обвинуваченого складу даного правопорушення".

Відповідно до Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду" рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 19.04.2016 року, яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Сумської області від 02.06.2016 року, ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди було стягнуто суму коштів з Державного бюджету України (т. 1, а.с. 213-227).

На підставі викладеного суд визнає, що в цій ситуації ОСОБА_1 не зазнав обмеження у визнанні, реалізації або користуванні своїми правами і свободами в будь-якій формі, порушені його права були поновлені в судовому порядку і відбулася компенсація моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, Прокуратури м. Києва, Сумської місцевої прокуратури Сумської області, треті особи: Конституційний Суд України, Верховна ОСОБА_4 України, Національне агентство з питань запобігання корупції про визнання бездіяльності протиправною, визнання дій і рішення дискримінаційними, визнання повноважень, визнання наявності конфлікту інтересів відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови складено 19.12.2016.

Суддя М.М. Шаповал