Справа № 820/6177/16
Суддя: Панченко О.В.
Дата ухвалення: 2016-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

23 грудня 2016 р. № 820/6177/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Панченко О.В.

при секретарі судового засідання - Самігулліній К.В.

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом громадянина ОСОБА_3 Федерації ОСОБА_4 до ОСОБА_5 управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - громадянин ОСОБА_3 Федерації ОСОБА_4, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просить суд:

- скасувати наказ ОСОБА_5 управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 175 від 04.11.2016р. про відмову ОСОБА_4 в прийнятті заяви про визнання біженцем або собою, яка погребує додаткового захисту;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби в Харківській області прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту від ОСОБА_4;

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що він є громадянином ОСОБА_3 Федерації. Позивач неодноразово звертався із заявами до ОСОБА_5 управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. ОСОБА_5 управління Державної міграційної служби у Харківській області отримав повідомлення, в якому зазначалось про те, що відповідно до ст. 6 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі наказу ОСОБА_5 управління рішення Державної міграційної служби України в Харківській області № 175 від 04.11.2016. Позивач вважає таке рішення ГУ ДМС України необґрунтованим та таким, що не відповідає Конвенції про статус біженців та чинному законодавству України. Вказані обставини слугували підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

У судовому засіданні позивач підтримав доводи, викладені у позовній заяві, та наполягав на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача - ОСОБА_5 управління Державної міграційної служби України в Харківській області заперечував проти задоволення позову, у судовому засіданні зазначив, що позов вважає необґрунтованим, таким, що не підлягає задоволенню.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень на позов, заслухавши пояснення представників сторін, свідка, що прибули у судове засідання, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів:

Судовим розглядом встановлено, підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4 народився 19 лютого 1987 року в місті Владикавказ, Республіка Північної Осетії-Аланії Російської Федерації, є громадянином ОСОБА_3 Федерації, інгуш за національністю (а.с. 11-12).

17 червня 2016 року прибув на територію України із Стамбулу та був затриманий в аеропорту Харкова при проходженні паспортного контролю, у зв'язку з находженням його у міжнародному розшуку.

04 листопада 2016 року позивач звернувся через адміністрацію Харківської установи виконання покарань № 27 УДПтС України в Харківській області до ОСОБА_5 управління Державної міграційної служби в Харківській області із заявою - анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо якого прокуратурою Харківської області проводиться екстрадиційна перевірка щодо наявності підстав, які можуть перешкоджати видачі ОСОБА_4 компетентним органам Російської Федерації для притягнення до кримінальної відповідальності (а.с. 64-74).

При вирішенні питання щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, з метою встановлення особи заявника при вивченні заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_3 Федерації ОСОБА_4 відповідачем встановлено, що зі зверненнями щодо можливості направлення співробітників міграційної служби для особистої подачі ним заяви та заповнення документів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник звертався неодноразово.

Так, позивач 17 червня 2016 року звернувся до Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби із заявою про визнання біженцем відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

ОСОБА_5 управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 04 липня 2016 року за № 04/4-11632 позивачу надано роз'яснення, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" ним порушено порядок звернення, відсутня анкет, передбачена законодавством України, докази та документи, котрі додаються до заяви - анкети (а.с.76-77).

24 липня 2016 року позивач повторно звернувся до Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби із заявою щодо зустрічі з представником міграційної служби та (а.с. 78).

ОСОБА_5 управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 12.08.2016 року за № 04/4-14760 позивача повідомлено, що відповідно до доручення від 17 червня 2016 року № 973 адвокат ОСОБА_6 забезпечує захист інтересів ОСОБА_4 Хусенвича, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 79).

31 серпня 2016 року позивач звернувся до Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Листом від 23 вересня 2016 року № 8.5/6027-16 Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства заява позивача від 31 серпня 2016 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту направлено за належністю до ОСОБА_5 управління Державної міграційної служби України в Харківській області для здійснення необхідних процедурних заходів, передбачених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с.82).

За результатами опрацювання звернення позивача від 31.08.2016 року ОСОБА_5 управління Державної міграційної служби України в Харківській області встановлено відсутність доказів переслідування та фактів для визнання біженцем, у контексті Женевської Конвенції "Про біженців" 1951 року.

Внаслідок чого останнім прийнято наказ № 163 від 28 вересня 2016 року про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину ОСОБА_3 Федерації ОСОБА_4 з посиланням на статті 5, п. 2 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с. 84-85).

04 жовтня 2016 року позивач під розписку отримав письмове повідомлення № 76 від 28.09.2016 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав і мотивів (а.с.86-87).

Відомості щодо оскарження вищезазначеного рішення матеріали справи не містять.

Крім того, під час розгляду заяви позивача від 29.10.2016 року ОСОБА_5 управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області встановлено, що листом від 28.09.2016 року № 1290/02/232016 з Інтерполу надано інформацію щодо перебування ОСОБА_4 у міжнародному розшуку.

Також, відповідно до ухвали Комінтернівського районного суду від 17.06.2016 року громадянин ОСОБА_3 Федерації ОСОБА_4, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, РПО - Аланія, розшукується слідчим відділом Управління ФСБ Росії по РПО - Аланія, для притягнення до кримінальної відповідальності.

З урахуванням усіх обставин справи ОСОБА_5 управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області прийнято наказ № 175 від 04 листопада 2016 року, яким відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з посиланням на пункт статті 1 F Женевської Конвенції 1961 року про статус біженців, п.2 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"та ст. 9 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" (а.с. 88-92).

11 листопада 2016 року позивач під розписку отримав письмове повідомлення № 84 від 04.11.2016 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав і мотивів (а.с 94-95).

Не погодившись з рішенням відповідача, позивач оскаржив його до суду.

Правовий статус біженця в Україні, порядок його надання, втрати та позбавлення цього статусу, а також питання державних гарантій захисту біженців регулюються Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - Закон №3671).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №3671 визначено що особою, яка потребує додаткового захисту, є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частиною 5 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.7 Закону №3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Як встановлено частиною 7 статті 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Зважаючи на Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 5 статті 4 ОСОБА_7 Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Частиною другою статті 13 Закону №3671 передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана: подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивач, як особа, яка звернулась до органів Державної міграційної служби України із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в силу матеріальних норм національного законодавства та міжнародних засад надання притулку, не звільнений від обов'язку надавати докази.

Аналізуючи умови, передбачені пунктом 1 ст. 1 Закону №3671 та беручи до уваги положення Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року №3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.06.2011 року №3", суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При цьому слід зазначити, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Між тим, суд зазначає, що доказів переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, які б дозволяли дійти висновку про наявність підстав вважати позивача біженцем у розумінні Закону № 3671, не було позивачем надано при розгляді ГУ ДМС в Харківській області заяви позивача про визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, таких доказів не надано також до суду.

Крім того, позивачем не надано відповідачу також і доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, тобто, змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Позивач також не підпадає під ознаки особи, яка потребує тимчасового захисту, оскільки в контексті п. 14 ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 18 Закону такими особами є іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту та прибувають на територію України з країни, яка має спільний кордон з Україною, у зв'язку з подіями, зазначеними в пункті 14 частини першої статті 1 цього Закону, а саме внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Разом з тим, суд зазначає, що звертаючись із заявою про надання статусу біженця позивач зазначив про свої побоювання повернутися до країни походження Російської Федерації, оскільки він зазнає тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Проте доказів в підтвердження факту погроз або інших протиправних дій відносно себе, як того вимагає ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", позивач суду не надав.

Крім того, як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, позивач не тікав із Російської Федерації від небезпеки, рятуючи своє життя, а добровільно покинув країну.

Зазначене свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він має, щоб залишитися в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками в країні громадянської належності, а необхідні для тимчасової легалізації.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця "мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру".

З огляду на викладене, суд вважає, що обставини, наведені позивачем при зверненні до ГУ ДМС в Харківській області, не є такими, що свідчать про обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак, та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

Суд зазначає, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій ОСОБА_7 Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Однак, слід зауважити, що ситуація у країні походження не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, пунктом 37 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН визначено, що оскільки побоювання суб'єктивні, це вносить суб'єктивний елемент у стан особи, яка звертається з проханням визнати її біженцем. Тому для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні його походження.

Разом з цим, суд зазначає, що позивачем до суду не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням вищевикладених критеріїв про причини, з яких позивач не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме його на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що позивач не може повернутися до Російської Федерації через реальну небезпеку переслідувань або жорстокого поводження за ознакою його релігійної приналежності.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про наявність підстав для надання позивачу статусу біженця, а ті, які характеризують загальне положення в країні походження заявника, не містять конкретних відомостей про його утиски.

Опитаний в судовому засіданні в якості свідка гр. ОСОБА_8, вказав, що особисто про позивача нічого не знає, про підстави його звернення до відповідача також, лише зазначив, що в Російській Федерації, з такими, як позивач, поступають дужу суворо.

Положеннями абзацу 4 та абзацу 6 частини 1 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні, а також особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Даючи правову оцінку наявним в матеріалах справи доказам та обставинам вказаної справи, суд вважає за необхідне зазначити, що за наведених позивачем підстав, за якими він покинув країну постійного проживання, органи міграційної служби цілком обґрунтовано дійшли висновку про те, що заявник не заслуговує довіри, в зв'язку з певними протиріччями в його показаннях. Тобто, при перевірці об'єктивної сторони обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань відповідачем не було встановлено наявність фактичних доказів того, що ці побоювання позивача є реальними.

Отже, при прийнятті рішення відповідачем було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника та обґрунтовано прийнято рішення про відмову у наданні статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи, що факт загрози життю позивача, його безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього тортур, які є дискримінаційними, не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи, суд дійшов висновку про те, що у позивача не склалися умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту".

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, суд вважає, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, діяв на підставі, в межах повноважень, з метою, якою таке повноваження надано, та у спосіб, що передбачені Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", з дотриманням вимог ч.3 ст.2 КАС України, своєчасно та з урахуванням всіх обставин справи. Отже, оскаржуване рішення є правомірним, а тому відсутні підстави для його скасування.

Доводи позивача про неврахування органом міграційної служби ситуації у країні походження спростовується наявними в матеріалах справи доказами, що містяться в його особовій справі. Вказані докази засвідчують, що органом міграційної служби було перевірено та надана відповідна та належна оцінка ситуації в країні походження позивача - Російської Федерації, і лише в сукупності з іншими обставинами особової справи, в тому числі за результатами проведених співбесід, через те, що заявник не мав цілком обґрунтованих підстав для його ймовірного переслідування в країні громадянської належності, відповідачем зроблено висновок про добровільне залишення ним своєї країни та вибір кращої країни для проживання.

Крім того, суд звертає увагу, що матеріали справи містять інформацію Генеральної прокуратури України щодо видачі до Російської Федерації ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 208, ст. 205.3 та ч. 2 ст. 205.5 КК Російської Федерації.

З вищевикладеного вбачається, що позивач звинувачується у злочинах пов'язаною з терористичною діяльністю.

УВКБ ООН нагадує про зобов'язання держави передавати терористів правосуддю, як заявлено в ОСОБА_9 1373 ОСОБА_9 Безпеки ООН від 28 вересня 2001 року і підтверджено у ОСОБА_9 Безпеки ООН від 24 вересня 2014 року.

Російська Федерація є країною-учасником Конвенції про захист прав людини І основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка прийнята відповідно до Загальної декларації прав людини з метою додержання країнами-учасниками та забезпечення на своїй території прав та основоположних свобод людини.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду Російської Федерації № 21 від 27 червня 2013 року судами загальної юрисдикції застосовуються принципи Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 та Протоколів до неї, тому при видачі ОСОБА_4 йому будуть забезпечені належний судовий розгляд та притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення тяжких злочинів, передбачених ст.205.3 КК РФ (проходження навчання в цілях здійснення терористичної діяльності), що відповідає статті 258-4 КК України (сприяння вчиненню терористичного акту); ч.2 ст.205.5 КК РФ (організація діяльності терористичної організації і участь в діяльності такої організації), що відповідає статті 258-3 КК України (створення терористичної групи чи терористичної організації); ч.2 ст.208 КК РФ (організація незаконного озброєного формування або участь в ньому), що відповідає статті 260 КК України (створення не передбачених законом воєнізованих або збройних формувань).

Беручи до уваги вищенаведене, суд доходить висновку, що наказ ОСОБА_5 управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 04.11.2016 року № 175 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виносився з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

При зазначених обставинах, суд вважає вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 11, 12, 51, 71, ст. 158, ст. 159, ст. 160, ст. 161ст. 162, ст. 163, ст. 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені адміністративного позову громадянина ОСОБА_3 Федерації ОСОБА_4 до ОСОБА_5 управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно з ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду згідно з ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: шляхом подачі через Харківський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її проголошення (у разі застосування судом ч. 3, ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні з дня отримання копії постанови, у разі повідомлення субєкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених ч.4 ст.167 цього Кодексу, про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду) апеляційної скарги з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений 23 грудня 2016 року.

Суддя О.В. Панченко