Справа № 806/1604/16
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2016-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

19 грудня 2016 року м. Київ К/800/33364/16

Суддя Вищого адміністративного суду України Головчук С.В., вирішуючи питання про прийняття касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2016 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Житомирської області, третя особа - Державна казначейська служба України в Житомирській області, про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання протиправними дій та зобов'язання нарахувати і виплатити заробітну плату за період з 01 липня по 14 грудня 2015 року відповідно до 81 Закону України «Про прокуратуру»; стягнути 52390,40 грн недоплаченої заробітної плати; зобов'язати прокуратуру Житомирської області виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку та відшкодувати 52390,40 грн моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначав, що у період з 01 липня по 14 грудня 2015 року його заробітна плата нараховувалась, виходячи з посадового окладу, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», що суперечить вимогам статті 81 Закону України «Про прокуратуру». Посилаючись на те, що відсутність механізму реалізації права працівника прокуратури на заробітну плату в розмірі, передбаченому Законом України «Про прокуратуру» не є підставою для відмови у виплаті заробітної плати у встановленому законом розмірі, просив суд задовольнити позов

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2016 року, яку залишено без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2016 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і процесуального права, зокрема, положень Законів України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII) та від 02 липня 2015 року № 578-VII «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру» постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі - постанова КМ № 505). Вказує, що суд не дав належної правової оцінки обставинам справи та неправильно застосував норми законодавства, якими врегульоване питання оплати праці працівників прокуратури, зокрема не врахував практику Європейського суду з прав людини, якою сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права.

Згідно із пунктом 5 частини 5 статті 214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Із змісту оскаржуваних судових рішень видно, що відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з наступного.

Як встановлено судами, з 25 вересня 2001 року по 14 грудня 2015 року ОСОБА_1 працював в органах прокуратури Житомирської області.

У зв'язку із реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури, наказом прокурора Житомирської області від 14 грудня 2015 року №503-к позивача звільнено з органів прокуратури, з посади прокурора Овруцької міжрайонної прокуратури Житомирської області на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Згідно з розрахунковим листом, з 01 липня по 14 грудня 2015 року заробітна плата нараховувалась відповідачем, виходячи з посадового окладу, передбаченого постановою КМ № 505, зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року № 763, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З 06 липня 2015 набрав чинності Закон України від 02 липня 2015 року № 578-VII «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру» щодо удосконалення та особливостей застосування окремих положень», згідно з пунктом 33 цього Закону розділ ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» доповнено пунктом 11, відповідно до якого до утворення місцевих прокуратур їх повноваження здійснюють міські, районні, міжрайонні, районні у містах прокуратури. На зазначений період за прокурорами та керівниками цих прокуратур зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури.

Відповідно до частини 3 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлювався у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Отже, з 01 липня 2015 року відбулися зміни в оплаті праці працівників прокуратури.

Разом з тим, статтями 8, 13 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з державного бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяг витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

За умовами статті 89 Закону України «Про прокуратуру» фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

Фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період ( стаття 90 Закону України «Про прокуратуру»).

Згідно частинами 1,2 статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Частиною 1 статті 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Суд зазначили, що закон про Державний бюджет України регулює відносини у сфері формування та використання фінансових ресурсів, затверджує повноваження органів державної влади здійснювати виконання бюджету. За своєю суттю останній є спеціальним законом, оскільки регламентує специфічну сферу суспільних відносин. Виключно ним визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, їх розмір і цільове спрямування. Дія закону про Державний бюджет України обмежена календарним роком, регулярно здійснюються звіти і контроль за його виконанням. Особливістю цього закону є і те, що при здійсненні бюджетного процесу нормативно-правові акти застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать його положенням.

Так, абзацами 2 та 3 пункту 9 «Прикінцевих положень» Закону України від 28 шрудня 2014 року № 80-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2015 рік» встановлено, що Кабінетом Міністрів України затверджується особливий порядок проведення індексації грошових доходів населення у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2015 рік, а також, що положення частини другої статті 33, статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», як спеціальним законом, який регулює бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, як таких, що фінансуються з державного бюджету, надано повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір та порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.

Постановою КМ № 505, зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року №763, визначено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатком 1-5, які і були застосовані прокуратурою Рівненської області.

Пунктами 2, 6 зазначеної постанови Кабінету Міністрів України надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів та інші виплати. Видатки, пов'язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури.

Підпунктом 1 п.13 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

Однак, Кабінетом Міністрів України цього зроблено не було. Разом з тим, реалізація положень Закону України «Про прокуратуру» є неможливою без внесення відповідних змін до постанови КМ №505 та Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік».

При цьому, Законом України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» внесено зміни до Бюджетного кодексу України, розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» якого доповнено пунктом 26, яким серед іншого встановлено, що норми і положення статті 81, пунктів 13, 14 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України від 14 жовтня 2014 року «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 29 статті 116 Бюджетного кодексу України здійснення видатків бюджету без встановлених бюджетних призначень або з їх перевищенням всупереч цьому Кодексу чи закону про Державний бюджет України є порушенням бюджетного законодавства.

За таких обставин суди дійшли висновку, що відповідач не наділений правом, без правового врегулювання та фінансової можливості, збільшити видатки з Державного бюджету України та самостійно здійснювати перерахунок посадового окладу позивача, за відсутності відповідного рішення, а тому позов задоволенню не підлягає.

У касаційній скарзі відсутнє належне обґрунтування підстав для скасування чи зміни судових рішень, а викладені в ній доводи перевірені судами і не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить мотивів, які б дозволили вважати, що суд неправильно застосував норми процесуального права.

Наведене є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2016 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С.В. Головчук