Справа № 335/12678/16-а
Суддя: Воробйов А. В.
Дата ухвалення: 2016-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2016 року м. Запоріжжя

Суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Воробйов А.В., розглянувши у порядку скороченого провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району про визнання дій протиправними та стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління праці т соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району (далі - Управління) про визнання дій протиправними та стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги.

У позовній заяві вказує, що він є учасником війни та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників війни.

У відповідності до ст.15 Закону України „Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту" йому щорічно, до 5 травня повинна надаватися грошова допомога в розмірі трьох мінімальних пенсій за віком, як учаснику війни.

У жовтні він звернувся до відповідача з вимогою про перерахунок та доплату щорічної допомоги як учаснику війни в добровільному порядку згідно Закону. Але всупереч вимогам вказаного Закону та п.3 ст.22 Конституції України, щорічна одноразова грошова допомога на оздоровлення у 2016 році виплачувалась не в повному обсязі, про що йдеться у відповіді відповідача №О-653-п/01-16, яку він отримав 17.11.2016 року.

Дії Управління вважає протиправними та такими, що грубо порушує мої права.

Позивач просить: визнати протиправними дії Управління під час проведення у 2016 році виплати одноразової щорічної допомоги до 5 травня по ст.13 Закону України „Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту"; стягнути з Управління на його користь одноразову щорічну допомогу до 5 травня в розмірі трьох мінімальних пенсій за 2016 рік з у рахуванням раніше сплачених сум, а саме 2 290 грн..

Суддя ухвалив розглядати справу в порядку скороченого провадження згідно ст. 183-2 КАС України, провадження відкрито ухвалою судді від 22.11.2016 року.

В письмових запереченнях, які надійшли на адресу суду 21.12.2016 року, відповідач зазначає, що позов є необґрунтованим і не ґрунтується на законі. Просить в задоволенні позову відмовити.

За результатами розгляду справи у скороченому провадженні суддя, оцінивши повідомлені сторонами обставини, дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників війни, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_1.

Предметом спору є дії управління по виплаті недоплаченої щорічної разової грошової допомоги як учаснику війни передбаченої ст.13 Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у 2016 році.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами врегульовані Конституцією України, Бюджетним кодексом України, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Таким чином, розмір щорічної разової грошової допомоги інвалідам війни до 5 травня визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Згідно п.26 розділу VІ «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України (в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №79-VІІІ) встановлено, що норми і положення, серед іншого, ст.ст.12, 13, 14, 15, 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У відповідності до ч.2 ст.95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

В рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

В рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Крім того, право встановлювати законодавчі обмеження щодо виплати пенсії узгоджуються з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у справі «Валентина Ніканорівна Великода проти України», яка полягає в тому, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу №1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Крім того, суд стверджує, що перша і найважливіша вимога ст.1 Протоколу №1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначає, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держав.

В силу вимог п.1 ч.1 постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» установлено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі - органи соціального захисту населення), які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у таких розмірах, зокрема, учасникам бойових дій та колишнім неповнолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 18 років) в'язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків, - 920 гривень.

Відповідач у своїх запереченнях вказує, що разова грошова допомога, передбачена Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виплачена позивачу в розмірах відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань»» № 141 від 02.03.2016 в загальному розмірі 400 грн., що позивачем не оспорюється.

За таких обставин щорічна разова грошова допомога до 5 травня за 2016 рік була нарахована та виплачена позивачеві у розмірі 400 грн., тобто не в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне визнати протиправними дії відповідача щодо проведення у 2016 році виплати одноразової щорічної допомоги до 5 травня по ст.13 Закону України „Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту" та стягнути з відповідача на користь позивача недоплачену одноразової щорічної допомоги до 5 травня по ст.13 Закону України „Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту" в розмірі 520 грн.

В іншій частині позовних вимог необхідно відмовити у зв'язку з недоведеністю

Керуючись ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №141, рішенням Конституційного Суду України від 25.01.2012 року №3-рп/2012, ст.ст. 94, 158-163, 183-2, 186 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району про визнання дій протиправними та стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району під час проведення у 2016 році виплати ОСОБА_1 одноразової щорічної допомоги до 5 травня по ст.13 Закону України „Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту".

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району на користь ОСОБА_1 одноразову щорічну допомогу до 5 травня по ст.13 Закону України „Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту" в розмірі 520 (п'ятсот двадцять) гривень.

В іншій частині позову - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом 10 днів з дня отримання її копії.

Суддя: А.В. Воробйов