Справа № 820/4986/16
Суддя: Мар'єнко Л.М.
Дата ухвалення: 2016-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

21 грудня 2016 р. № 820/4986/16

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мар'єнко Л.М.,

суддів - Мельникова Р.В., Полях Н.А.,

при секретареві судового засідання - Принцевській Ю.В.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача та третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області - ОСОБА_2,

розглянувши в місті Харкові в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Управління Служби безпеки України в Харківській області, про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_3, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд: скасувати рішення відповідача від 12.08.2016 № 422-16; зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою суду від 11.10.2016 було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління Служби безпеки України в Харківській області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішення відповідача - Державної міграційної служби України від 12.08.2016 № 422-16 є незаконним та необґрунтованим, прийнятим в порушення вимог чинного законодавства та без дійсного вивчення обставин його справи та ситуації, що склалась в країні його походження. Вказав, що спірне рішення порушує його права, для відновлення яких необхідно зобов'язати Державну міграційну службу України переглянути рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування заперечень відповідач вказав на законність та обґрунтованість спірного рішення.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі з огляду на обставини які викладені у позовній заяві та додаткових письмових поясненнях.

Представник відповідача та третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області - ОСОБА_2, проти позову заперечував, просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на обставини, які викладені у наданих суду письмових запереченнях.

Представник третьої особи - Управління Служби безпеки України в Харківській області у судове засідання не прибув, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Поряд з цим, через канцелярію суду Управлінням надано лист, в якому зазначено про відсутність інформації щодо можливої причетності громадянина позивача до діяльності терористичних угруповань.

Суд, на підставі ст. 128 КАС України, вважає можливим розглянути дану справу без участі представника третьої особи - Управління Служби безпеки України в Харківській області.

Заслухавши пояснення представника позивача, а також представника відповідача та третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що позивач 30.11.2015 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ( а.с.44-45).

У судовому засіданні представник позивача пояснив, що 13.09.2016 позивач отримав повідомлення від Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 09.09.2015 № 68 відповідно до якого на підставі ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту" йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, так як відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 вказаного Закону. В якості підстави відмови зазначено рішення Державної міграційної служби України від 12.08.2016 №422-16.

При цьому, судом встановлено, що раніше, позивач вже звертався до органів міграційної служби зі вказаного питання.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 14.01.2013 року було звернення позивача до УДМСУ в Кіровоградській області. Після вивчення матеріалів особової справи, ДМС України рішенням від 10.06.2013 № 355-13 було підтримано висновок УДМСУ в Кіровоградській області та відмовлено ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ( а.с.56-68). Громадянин ОСОБА_4 ОСОБА_3 вдруге звернувся з відповідною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке, наказом від 30.11.2015 № 236 відмовило заявнику у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з тим, що раніше йому вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що також міститься у відповідному повідомленні ГУДМСУ в Харківській області від 30.11.2015 № 68 ( а.с.44-46, 52-55).

Заявник оскаржив наказ ГУДМСУ в Харківській області від 30.11.2015 № 236 до ДМС України, яке, рішенням від 22.01.2016 № 2-16 вказаний наказ скасувала ( а.с.69).

На виконання вказаного рішення ДМС України від 22.01.2016 № 2-16, ГУДМСУ в Харківській області було прийнято наказ від 08.02.2016 № 19, яким наказано прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ( а.с.70).

За результатами розгляду заяви від 30.11.2015, ГУДМСУ в Харківській області було прийнято висновок та відмовлено ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ( а.с.84-92). В подальшому вказаний висновок було підтримано рішенням Державної міграційної служби України від 12.08.2016 №422-16, яке наразі позивач оскаржує в рамках розгляду даної справи.

Підставою виникнення спірних правовідносин став той факт, що ДМС України, на думку позивача, не повно було з'ясовано всі дійсні обставини справи, а лише підтримано висновок ГУДМСУ в Харківській області, який також не відповідає дійсності, оскільки третя особа, обмежившись наявністю попередніх звернень, вказала на відсутність потреби досліджувати відповідність заяви позивача до конвенційних ознак.

Проте такі твердження, як пояснив у судовому засіданні представник позивача, не відповідають обставинам справи позивача, оскільки під час розгляду заяви позивача від 14.01.2013р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, УДМСУ в Кіровоградській області та ДМС України не досліджували можливість його переслідування у ОСОБА_4 за релігійною ознакою (через належність до релігійної групи алавітів) та через небажання проходити військову службу в умовах громадянської війни (через те, що тип військової акцій, який відбувається в ОСОБА_4, засуджується міжнародним співтовариством, як такий що суперечить елементарним правилам людської поведінки). У висновку УДМС України в Кіровоградській області щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додатковою захисту, на підставі якого було прийнято відповідне рішення ДМС України, вказані побоювання не досліджувались, оскільки вони не були зазначені у заяві ОСОБА_3 від 14.01.2013р.

Отже, на думку представника позивача, ГУДМСУ в Харківській області не було належним чином досліджено обставини, з якими чинне законодавство пов'язує можливість надання статусу біженця, що, в свою чергу, стало підставою прийняття ДМС України відносно позивача неправомірного рішення від 12.08.2016 № 422-16.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених субєктом владних повноважень в основу спірного рішення, на відповідність вимогам ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив наступне.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", який набув чинності 04.08.2011 року.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути повязане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Також суд зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Так, міграційною службою не прийнято до уваги Рекомендації Управління Верховного комісара ООН у справах біженців з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку (редакція ІІ) від 27 жовтня 2014 року, в якій зазначено, що ситуація щодо захисту прав людини в ОСОБА_4 погіршується, і в країні вчиняються порушення, рівносильні злочинам проти людяності, що підкріплюються повною відсутністю відповідальності. До групи ризику належать, зокрема, противники сирійського уряду та особи, які такими вважаються, учасники протестів, активісти та інші особи та їх родичі, яких вважають прихильниками опозиції; цивільні особи та їх родичі, які проживають в міських районах, селах та селищах, які вважаються противниками уряду. У Доповіді незалежної міжнародної комісії Ради з прав людини з розслідування подій в Сирійській Арабській Республіці від 12 лютого 2014 року зазначено, що урядові війська і проурядові ополченці продовжують здійснювати масштабні напади на цивільних осіб, та систематично скоюють злочини проти людяності у формі вбивств, тортур, зґвалтувань і насильницьких зникнень.

Державна міграційна служба України, приймаючи спірне рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не прийняла за належне той факт, що за час відсутності позивача у країні його походження змінилися соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуації.

Відповідно до частини 5 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

У позовній заяві позивач зазначив, що він народився у м. Тартус (ОСОБА_4). У серпні 2006 році прибув на навчання в Україну та навчався у Криворізькому технічному університеті та Кіровоградському національному університеті. Навчання тривало до 2012 року. Після завершення навчання, через початок громадянської війни у країні його громадянської належності, позивач вирішив не повертатись до ОСОБА_4. У лютому 2013 року він звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до УДМС України в Кіровоградській області, але у 2013 році йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Через погіршення ситуації в ОСОБА_4 він повторно звернувся за захистом в Україні у 2015 році.

Позивач зазначав, що на даний час не може повертатися до ОСОБА_4 оскільки там іде громадянська війна. У великій кількості гине мирне населення. У ОСОБА_4 відбуваються непоодинокі напади на цивільних осіб та цивільні населені пункти (у тому числі з використанням балістичних ракет), незаконно використовуються касетні боєприпаси, також відбуваються страти без суду, насильницькі зникнення і застосовуються тортури, хімічна зброя.

Через побоювання стати жертвою переслідувань та загрозу життю, безпеці та свободі, позивач зазначав про неможливість повернення до країни його громадянської належності.

Крім того, позивач вказував, що за віросповіданням він є алавітом. Представники вказаної релігійної конфесії зазнають у ОСОБА_4 різноманітних переслідувань з боку терористичних угруповань шляхом вбивств, грабувань, піддання тортурам.

Поряд з цим, позивач наголошував, що у випадку повернення на батьківщину, він може бути призваний до лав армії і буде змушений вбивати своїх громадян, але це суперечить його внутрішньому переконанню та поглядам.

Позивач також висловлював побоювання бути вбитим як дезертир, у випадку відмови від вбивств.

У судовому засіданні представник позивача наголошував, що хоча сім'я позивача перебуває у скрутному матеріальному становищі, а сам позивач також виживає за рахунок тимчасових підробіток , у нього відсутні жодні економічні мотиви залишитись на території України, а такими мотивами є, виключно, побоювання за своє життя та здоров'я та свободу на території батьківщини.

Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що, в даному випадку, відносно позивача відповідачем не встановлено об'єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право останньому на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

Поряд з цим, у судовому засіданні представник позивача не заперечував проти факту того, що відповідність заяви позивача від 30.11.2015 до конвенційних ознак не досліджувалась, що прямо зазначено у відповідному висновку ГУ ДМС України в Харківській області.

Крім того, посилання відповідача на наявність попередніх звернень позивача з заявами про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту суд не приймає до уваги, оскільки подані ОСОБА_3 відповідні заяви різняться за підставами їх подання, а крім того, на час першого звернення позивача у 2013 року, діяла стара редакція п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", яка не містила в собі приписів щодо особливості статусу особи, яка потребує додаткового захисту, через наявність побоювань за своє життя, безпеку чи свободу та небажання повернутись до країни походження через згадане, в межах загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, що, як встановлено в рамках розгляду даної справи, наразі розповсюджено на батьківщині позивача.

Отже, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов'язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, суд зазначає, що обов'язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України розподілений таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Виходячи з положень частини другої зазначеної статті, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, неприпустимим є висновок щодо недоведеності іноземцем чи особою без громадянства неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

За таких обставин, суд вважає рішення Державної міграційної служби України від 12.08.2016 № 422-16 прийнятим без повного та всебічного дослідження фактичних обставин особової справи позивача та таким, що підлягає скасуванню, а відновлення порушених прав позивача вбачає шляхом зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 128, 160-163, 167, 186, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Управління Служби безпеки України в Харківській області, про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити у повному обсязі.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 12.08.2016 № 422-16. Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 23 грудня 2016.

Головуючий суддя Мар'єнко Л.М.

Судді Мельников Р.В.

ОСОБА_5