Справа № 810/1325/16
Суддя: Твердохліб В.А.
Дата ухвалення: 2016-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/1325/16 Головуючий у 1-й інстанції: Панченко Н.Д. Суддя-доповідач: Твердохліб В.А.
У Х В А Л А

Іменем України

20 грудня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Твердохліб В.А.,

суддів Костюк Л.О., Троян Н.М.,

за участю секретаря Приходько К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аніка» на постанову Київського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2016 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аніка» до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Київській області, Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області про визнання незаконними рішень та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Аніка» (далі - Позивач) звернулось до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (далі - Відповідач 1), Головного управління ДФС у Київській області (далі - Відповідач 2), Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області (далі - Відповідач 3) про: визнання незаконним та скасування рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 10.09.2015року № 10497/10/10-13-11-02-10; визнання незаконним та скасування рішення ГУ ДФС у Київській області від 10.11.2015 року № 2973/10/10-36-11-01-10; визнання незаконним та скасування рішення ДФС України від 02.02.2016 року №2007/6/99-99-11-02-02-15; зобов'язання ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області включити відомості з поданих ТОВ «Аніка» () податкової декларації з податку на додану вартість за податковий період календарний місяць серпень 2015 року, доповнення та додатків до цієї декларації, до облікових даних щодо цього товариства у інформаційних базах даних Державної фіскальної служби України.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення адміністративного позову повністю.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для його скасування.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Позивача, заперечення представника Відповідачів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що Позивача 03.08.2004 року зареєстровано як юридичну особу, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Представником Позивача 10 вересня 2015 року подано контролюючому органу на паперовому носії податкову декларацію з податку на додану вартість за серпень 2015 року з додатками до неї.

Також, до вказаної податкової декларації Позивачем у порядку, визначеному абз.2 п.46.4 ст.46 Податкового кодексу України (далі - ПК України) приєднано лист-доповнення від 10.09.2015 року №145/09-15.

Відповідач 3 листом від 10.09.2015 року №10497/10/10-13-11-02-10 повідомив Позивача про те, що податкова декларація з податку на додану вартість ТОВ «Аніка» за серпень 2015 року вважається невизнаною як податкова звітність у зв'язку з тим, що вона подана з порушенням вимог п.49.4 ст.49 ПК України. Запропоновано надати податкову декларацію з податку на додану вартість за відповідний звітний період у спосіб, передбачений законодавством.

Не погоджуючись з таким рішенням суб»єкта владних повноважень, Позивач звернувся до Відповідача 2 з скаргою про перегляд і скасування рішення (листа) від 10.09.2015 року №10497/10/10-13-11-02-10.

Рішенням ГУ ДФС у Київській області від 10.11.2015 року №2973/10/10-36-11-01-10 рішення Відповідача 3 від 10.09.2015 року №10497/10/10-13-11-02-10 про відмову у прийнятті податкової звітності залишено без змін, а скаргу Позивача без задоволення.

У той же час, Позивач звернувся до Відповідача 1 з скаргою від 21.12.2015 року №229/12-15, у якій просив скасувати рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 10.09.2015 року №10497/10/10-13-11-02-10 та рішення ГУ ДФС у Київській області від 10.11.2015року №2973/10/10-36-11-01-10 .

Відповідач 1, керуючись пунктом 56.9 статті 56 розділу II ПК України та пунктом 7.3 розділу VII Порядку оформлення і подання скарг платниками податків та їх розгляду органами доходів і зборів, затвердженим наказом Міністерства доходів і зборів України від 25.12.2013 року №848, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 17.01.2014 року №99/24876, прийняв рішення від 21.01.2016 року №1087/6/99-99-11-02-02-15 про продовження строку розгляду скарг до 12.02.2016 року.

Рішенням від 02.02.2016 року №2007/6/99-99-11-02-02-15 скарги Позивача залишено без задоволення, а рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 10.09.2015 №10497/10/10-13-11-02-10 та рішення ГУ ДФС у Київській області від 10.11.2015 №2973/10/10-36-11-01-10 - без змін.

Підпунктом 16.1.3 пункту 16.1 статті 16 ПК України визначений обов'язок платника податків подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

За приписами п.54.1 ст.54 ПК України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом.

Пунктом 46.1 статті 46 ПК України, визначено, що податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

У відповідності п.46.5 ст.46 ПК України форма податкової декларації встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

За приписами п.48.1 ст.48 ПК України податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання. Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов'язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору.

Обов'язкові реквізити - це інформація, яку повинна містити форма податкової декларації та за відсутності якої документ втрачає визначений цим Кодексом статус із настанням передбачених законом юридичних наслідків (п.48.2 ст. 48 ПК України).

Перелік необхідних реквізитів податкової декларації наведений у п.48.3 ст.48 ПК України, відповідно до якого податкова декларація повинна містити такі обов'язкові реквізити: тип документа (звітний, уточнюючий, звітний новий); звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація; звітний (податковий) період, що уточнюється (для уточнюючого розрахунку); повне найменування (прізвище, ім'я, по батькові) платника податків згідно з реєстраційними документами; код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); місцезнаходження (місце проживання) платника податків; найменування контролюючого органу, до якого подається звітність; дата подання звіту (або дата заповнення - залежно від форми); ініціали, прізвища та реєстраційні номери облікових карток або інші відомості, визначені в абзаці сьомому цього пункту, посадових осіб платника податків; підписи платника податку - фізичної особи та/або посадових осіб платника податку, визначених цим Кодексом, засвідчені печаткою платника податку (за наявності).

За приписами п.48.4 ст.48 ПК України у окремих випадках, коли це відповідає сутності податку або збору та є необхідним для його адміністрування, форма податкової декларації додатково може містити такі обов'язкові реквізити: відмітка про звітування за спеціальним режимом; код виду економічної діяльності (КВЕД); код органу місцевого самоврядування за КОАТУУ; індивідуальний податковий номер згідно з даними реєстру платників податку на додану вартість за звітний (податковий) період.

Пунктом 49.3 статті 49 ПК України передбачено, що податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів:

а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою;

б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення;

в) засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Відповідно п.49.4 ст.49 ПК України платники податків, що належать до великих та середніх підприємств, подають податкові декларації до контролюючого органу в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі до контролюючого органу всіма платниками цього податку з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Наказом Міністерства фінансів України від 23.09.2014 року №966, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.10.2014 року за № 1267/26044, затверджено форми та Порядок заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість (дата набрання чинності 01.12.2014р., втрата чинності - 01.02.2016р.).

Пунктом 2 розділу ІІІ Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, який діяв на дату подання Позивачем вказаної декларації, встановлено, що декларація та додатки до неї, а також інша податкова звітність з податку на додану вартість, зазначена у пункті 8 розділу І цього Порядку, подаються до контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податку, засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Отже, з вказаних положень ПК України вбачається, що законом встановлено безальтернативний обов'язок платників саме податку на додану вартість складати та подавати контролюючому органу податкову звітність з податку на додану вартість виключно в електронній формі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що паперовий документ, заповнений Позивачем за формою, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 23.09.2014 № 966 та поданий до контролюючого органу, не може вважатись визнаною як податкова звітність з податку на додану вартість, оскільки паперова форма податкової звітності з цього податку не передбачена ПК України.

Доказів щодо подання декларації з податку на додану вартість за серпень 2015 року у електронній формі Позивачем не надано.

Інструкцією з підготовки і подання податкових документів в електронному вигляді засобами телекомунікаційного зв'язку, затвердженою наказом Державної податкової адміністрації України від 10.04.2008 року №233, зареєстровану у Міністерстві юстиції України 16.04.2008 року за № 320/15011 (далі - Інструкція №233), яка є чинною, визначено загальні принципи організації інформаційного обміну під час подання платниками податків податкової звітності до органів державної податкової служби України в електронній формі із використанням електронного цифрового підпису, дія якої поширюється на Державну податкову адміністрацію України та її територіальні органи, платників податків, які за власним бажанням подають податкові документи в електронному вигляді

Пунктом 1 розділу ІІ Інструкції №233 встановлено, що платник податків здійснює формування та подання податкових документів в електронному вигляді відповідно до законодавства із застосуванням спеціалізованого програмного забезпечення формування податкових документів, засобу КЗІ, керуючись цією Інструкцією та договором.

За приписами пункту 5 розділу ІІІ Інструкції №233 платник податків:

- отримує в будь-якому включеному до системи подання податкових документів в електронному вигляді акредитованому центрі сертифікації ключів посилені сертифікати відкритих ключів посадових осіб юридичної особи, що мають право підпису (керівника, бухгалтера), та печатку юридичної особи;

- отримує в органі ДПС за місцем реєстрації або на WEB-сайті ДПА чи регіональної ДПА текст примірного договору про визнання електронних документів, безкоштовне спеціалізоване програмне забезпечення формування та подання до органів ДПС податкових документів в електронному вигляді;

- надає до органу ДПС за місцем реєстрації підписані та скріплені печаткою два примірники договору та посилені сертифікати відкритих ключів на електронному носії;

- після підписання договору в органі ДПС за місцем реєстрації отримує один примірник договору. При цьому ставить підпис у журналі обліку договорів про визнання електронних документів (додаток 2) для засвідчення того, що платнику податків було повернуто його примірник договору.

Згідно пункту 6 розділу ІІІ Інструкції №233 орган ДПС, де зареєстрований платник податків, на його запит:

- видає два примірники договору;

- записує на електронний носій платника податків безкоштовне спеціалізоване програмне забезпечення формування та подання до органів ДПС податкових документів в електронному вигляді;

- приймає від платника податків підписані та скріплені печаткою (для фізичної особи суб'єкта підприємницької діяльності за наявності печатки) два примірники договору та електронний носій з посиленими сертифікатами відкритих ключів;

- реквізити, вказані у договорі, з реєстраційними даними платника податків в органах ДПС. У разі невідповідності реквізитів повертає платнику податків його електронний носій та надані примірники договору;

- після підписання договору вносить відповідний запис до журналу обліку договорів про визнання електронних документів з платниками податків та видає платнику податків один примірник договору.

У відповідності пункту 7.1 розділу ІІІ Інструкції №233, платник податків створює податковий документ в електронному вигляді відповідно до затвердженого формату (стандарту) за допомогою спеціалізованого програмного забезпечення.

Отже, для забезпечення можливості подавати звітність в електронній формі платник податків повинен отримати посилені сертифікати відкритих ключів посадових осіб юридичної особи, які мають право підпису, печатки юридичної особи та укласти з податковим органом договір про визнання електронних документів.

Податковий орган, підписуючи договір з платником податків, зобов'язаний забезпечити запис на електронний носій платника податків безкоштовного спеціалізованого програмного забезпечення формування та подання до органів ДПС податкових документів в електронному вигляді, через яке у подальшому формується та направляється відповідна звітність в електронній формі.

У судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги представник Позивач зазначив, що ТОВ «Аніка» має можливість подавати в електронній формі податкову звітність.

За приписами пункту 49.8 статті 49 ПК України прийняття податкової декларації є обов'язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов'язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Пунктом 49.9 статті 49 ПК України визначено, що за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом.

За умови дотримання вимог, встановлених статтями 48 і 49 цього Кодексу податкова декларація, надана платником, також вважається прийнятою: за наявності на всіх аркушах, з яких складається податкова декларація та, за бажанням платника податків, на її копії, відмітки (штампу) контролюючого органу, яким отримана податкова декларація, із зазначенням дати її отримання, або квитанції про отримання податкової декларації у разі її подання засобами електронного зв'язку, або поштового повідомлення з відміткою про вручення контролюючому органу, у разі надсилання податкової декларації поштою; у разі, якщо контролюючий орган із дотриманням вимог пункту 49.11 цієї статті не надає платнику податків повідомлення про відмову у прийнятті податкової декларації або у випадках, визначених цим пунктом, не надсилає його платнику податків у встановлений цією статтею строк.

Отже, умовою прийняття та реєстрації будь-якої податкової звітності є дотриманням платником податків вимог, встановлених статтями 48 і 49 ПК України.

У зв'язку з чим, колегія суддів, звертає увагу на те, що недотримання платником податків вимог щодо порядку та способу подачі та форми податкової звітності з податку на додану вартість виключають можливість як прийняття контролюючим органом, так і подальшої реєстрації податкової звітності з перенесенням її даних до відповідних інформаційних систем податкового органу.

Щодо посилання апелянта про вичерпний перелік підстав з яких контролюючий орган може відмовити платнику податків у прийнятті податкової звітності встановленого п.49.11 ст.49 ПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п.49.11 ст.49 ПК України, у разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог п.48.3 та 48.4 ст.48 цього Кодексу, такий контролюючий орган зобов'язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови.

Колегія суддів вважає, що вказана норма встановлює імперативну норму для контролюючого органу щодо прийняття податкової звітності, яка не містить обов'язкових реквізитів, вичерпний перелік яких наведено у пунктах 48.3 та 48.4 Податкового кодексу України, та одночасно зобов'язує контролюючий орган направити платнику податків повідомлення про зміст таких недоліків.

Проте дана норма не виключає права контролюючого органу відмовити у прийнятті податкової звітності у випадку встановлення порушення інших вимог, що висуваються до податкової звітності.

Вказане відповідає приписам п.49.10 ст. 49 ПК України, у силу якого відмова посадової особи контролюючого органу прийняти податкову декларацію з будь-яких причин, не визначених цією статтею, у тому числі висунення будь-яких не визначених цією статтею передумов щодо такого прийняття (включаючи зміну показників такої податкової декларації, зменшення або скасування від'ємного значення об'єктів оподаткування, сум бюджетних відшкодувань, незаконного збільшення податкових зобов'язань тощо) забороняється.

З урахуванням положень п.49.9 ст.49 ПК України у взаємозв'язку з п.49.10 ст.49 ПК України, колегія суддів вважає, що податковий орган може відмовити у прийнятті податкової звітності у разі недотримання платником податків будь-якої вимоги, що висувається до форми та порядку подачі податкової звітності у ст.48 та 49 ПК України.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відмова Відповідача 3 у прийнятті податкової звітності Позивача за серпень 2015 року на паперовому носії є правомірною, оскільки нормами Податкового кодексу України зобов'язано усіх платників податку на додану вартість звітність з цього податку подавати виключно у електронній формі.

Між тим, апелянт посилається на те, що обов'язок подачі декларації з ПДВ в електронній формі позбавляє підприємство можливості приєднати доповнення до такої декларації, в порядку визначеному ст.46.4 ПК України та права враховувати від'ємне значення ПДВ у наступних податкових періодах.

Стосовно цього посилання апелянта слід зазначити таке.

За приписами п.46.4 ст.46 ПК України якщо платник податків вважає, що форма податкової декларації, визначена центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, збільшує або зменшує його податкові зобов'язання, всупереч нормам цього Кодексу з такого податку чи збору, він має право зазначити цей факт у спеціально відведеному місці у податковій декларації.

У разі необхідності платник податків може подати разом з такою податковою декларацією доповнення до такої декларації, які складені за довільною формою, що вважатиметься невід'ємною частиною податкової декларації. Таке доповнення подається з поясненням мотивів його подання. Платник податків, для якого цим Кодексом встановлено обов'язок подання звітності в електронній формі, подає таке доповнення в електронній формі.

Зі змісту форми податкової декларації з податку на додану вартість, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 23.09.2014 року № 966 (у редакції, що діяла на дату подання Позивачем контролюючому органу документів) вбачається наявність відмітки про одночасне подання до декларації, зокрема і доповнення (за довільною формою) відповідно пункту 46.4 статті 46 розділу II Кодексу.

А тому, електронна форма декларації з ПДВ містить спеціальне відведене місце, що передбачає можливість платника податку на додану вартість надавати доповнення до поданої декларації.

У відповідності положень п.200.4. ст.200 ПК України при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 2001.3 статті 2001 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 2001.3 статті 2001 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації,

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Розділом V Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість (далі - Порядок), затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 23 вересня 2014 року № 966, визначається порядок заповнення податкової декларації

Згідно з положеннями підпункту 6 пункту 5 розділу V цього Порядку, сума від'ємного значення (рядок 23 у декларації 0110):

зараховується у зменшення суми податкового боргу, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до Кодексу), в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 2001.3 статті 2001 розділу V Кодексу на момент подання податкової декларації (відображається у рядку 23.1);

підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку. Платники податку, які відповідно до статті 200 розділу V Кодексу мають право на бюджетне відшкодування податку на додану вартість, здійснюють розрахунок бюджетного відшкодування та подають до декларації 0110 (Д3) (додаток 3) та (Д4) (додаток 4).

Розрахунок суми бюджетного відшкодування здійснюється в межах суми, обчисленої відповідно пункту 2001.3 статті 2001 розділу V Кодексу на момент подання податкової декларації за вирахуванням від'ємного значення поточного звітного (податкового) періоду, зарахованого у зменшення суми податкового боргу з податку на додану вартість.

Значення рядка 3 (Д3) (додаток 3) переноситься до рядка 23.2 декларації 0110.

Залишок від'ємного значення після вирахування суми податкового боргу та суми бюджетного відшкодування (рядок 23 - рядок 23.1 - рядок 23.2) відображається у рядку 23.3;

Сума від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 22.1 + рядок 23.3), відображається у рядку 24 та переноситься до рядка 20.1 наступного звітного (податкового) періоду. У деклараціях 0121 - 0123/0130 до рядка 24 переноситься значення рядка 22. У деклараціях 0121 - 0123/0130 за перший звітний (податковий) період 2015 року до рядка 20.1 переноситься значення рядка 24 декларації за січень 2015 року / IV квартал 2014 року (підпункт 7 пункту 5 Розділу V Порядку).

Рядок 20.2 передбачений для відображення суми залишку від'ємного значення попередніх звітних (податкових) періодів, на яку збільшено розмір суми податку, визначеної пунктом 2001.3 статті 2001 розділу V Кодексу, на яку платник має право зареєструвати податкові накладні/ розрахунки коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних. Рядок 20.2 заповнюється в звітному (податковому) періоді, в якому було здійснено таке збільшення (підпункт 7 пункту 5 Розділу V Порядку).

Облік сум залишків від'ємного значення, що виникли в звітних (податкових) періодах до 01 лютого 2015 року, здійснюється в (Д2) (додаток 2), результати якого відображаються в розділі IV декларації (підпункт 1 пункту 6 Розділу V Порядку).

Відтак, форма податкової декларації передбачає відображення показників платника податків, що формуються на підставі вимог пункту 200.4. статті 200 Податкового кодексу України.

Отже, доводи представника Позивача про позбавлення підприємства можливості приєднати доповнення до такої декларації у порядку, визначеному ст.46.4 ПК України та права враховувати від'ємне значення ПДВ у наступних податкових періодах, є безпідставними.

Колегія суддів вважає, що контролюючий орган правомірно вважав не визнаною як податкова звітність податкову декларацію з податку на додану вартість за серпень 2015 року, а тому суд першої інстанції вірно відмовив Позивачу у задоволенні вимог про визнання незаконним та скасування рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 10.09.2015року № 10497/10/10-13-11-02-10 та про зобов'язання ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області включити відомості з поданих ТОВ «Аніка» () податкової декларації з податку на додану вартість за податковий період календарний місяць серпень 2015 року, доповнення та додатків до цієї декларації, до облікових даних щодо цього товариства у інформаційні базі даних Державної фіскальної служби України.

Стосовно вимог апелянта про визнання незаконними та скасування рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про результати розгляду скарги від 10.11.2015 № 2973/10/10-36-11-01-10 та рішення Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 02.02.2016 № 2007/6/99-99-11-02-02-15, колегія суддів зазначає наступне.

Приписами пункту 41.1 стаття 41 ПК України визначено, що контролюючими органами є органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізує державну податкову, державну митну політику, забезпечує формування та реалізацію державної політики з адміністрування єдиного внеску, забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску (далі - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику), його територіальні органи.

Пунктом 56.2 статті 56 ПК України встановлено, що у разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Згідно п.56.3 ст.56 ПК України скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Пунктом 56.8 статті 56 ПК України визначено, що контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Отже, будь-які рішення контролюючого органу можуть бути оскаржені до контролюючого органу вищого рівня шляхом подання письмової скарги, яка повинна бути розглянута у 20-ти денний строк з наданням мотивованої відповіді.

Судом першої інстанції встановлено, що подана до Головного управління ДФС у Київській області скарга від 20.10.2015 року №168/10-15 на рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 10.09.2015 року №10497/10/10-13-11-02-10 розглянута у межах встановлених строків з надсиланням Позивачу рішення від 10.11.2015 року №2973/10/10-36-11-01-10 про відмову у задоволенні скарги, з чим погоджується колегія суддів.

Скарга Позивача від 21.12.2015 року.№229/12-15 на рішення ГУ ДФС у Київській області від 10.11.2015 року №2973/10/10-36-11-01-10 про результати розгляду скарги була розглянута ДФС України у межах встановлених строків з надсиланням Позивачу рішення від 02.02.2016 року №2007/6/99-99-11-02-02-15 про відмову у задоволенні скарги.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що Відповідачами було дотримано порядок та строки розгляду скарг ТОВ «Аніка».

Суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги доводи представника Позивача про те, що подана ТОВ «Аніка» скарга до ДФС України вважається автоматично задоволеною так як всупереч вимогам п.56.9 ст.56 ПК України рішення про продовження розгляду скарги від 28.12.2015 року №27872/6/99-99-11-02-02-15 прийнято ДФС України, а не її керівником чи заступником, оскільки як вбачається з матеріалів справи, вказане рішення підписане відповідною посадовою особою контролюючого органу.

Також, колегія суддів вважає помилковим посилання апелянта щодо відсутності у ДФС України повноважень на розгляд скарг платника податку на рішення контролюючих органів в областях.

Так, за приписами пункту 56.3 статті 56 ПК України скарги на рішення контролюючих органів подаються до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі.

У відповідності статті 55 ПК України контролюючими органами вищого рівня є:

- центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, - для контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць;

- контролюючі органи в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональні територіальні органи - для державних податкових інспекцій, які їм підпорядковуються.

Рішення ГУ ДФС у Київській області може бути оскаржене до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Положенням про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 року № 236 (далі - Положення), Державна фіскальна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Основні завдання ДФС України визначено у пункті 3 Положення, зокрема, реалізація державної податкової політики та політики у сфері державної митної справи, внесення на розгляд Міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування державної податкової політики; державної політики у сфері державної митної справи.

Отже, розгляд ДФС України скарг на рішення контролюючих органів в областях не суперечить вимогам статей 55 та 56 ПК України, а позиція Позивача ґрунтується на їх помилковому розумінні.

Щодо посилань апелянта на невмотивованість рішень Головного управління ДФС у Київській області та ДФС України, зокрема, відсутність у таких рішеннях відповідей на всі аргументи, що були викладені у скаргах ТОВ «Аніка», суд першої інстанції вірно зазначив, що закріплений у п.56.8 ст. 56 ПК України обов'язок контролюючого органу за результатами розгляду скарги прийняти вмотивоване рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає повної деталізації щодо кожного аргументу скаржника.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ДФС України та ГУ ДФС у Київській області при розгляді скарг Позивача діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Безпідставними є посилання апелянта про неможливість суддями Київського окружного адміністративного Панченко Н.Д. та Панової Г.В. брати участь у розгляді цієї адміністративної справи та щодо їх обов»язку подати заяви про самовідвід, оскільки ці судді вже ухвалювали постанову у справі №810/5264/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аніка»» до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Київській області, Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними і скасування рішень та зобов»язання вчинити певні дії.

Так, згідно положень ст.15-1 КАС України визначення судді або колегії суддів для розгляду конкретної справи здійснюється автоматизованою системою документообігу суду під час реєстрації відповідних документів за принципом вірогідності, який враховує кількість справ, що перебувають на розгляді у суддів, заборону брати участь у перегляді рішень для судді, який брав участь в ухваленні судового рішення, про перегляд якого ставиться питання, перебування суддів у відпустці, на лікарняному, у відрядженні та закінчення терміну повноважень. Після визначення судді або колегії суддів для розгляду конкретної справи внесення змін до реєстраційних даних щодо цієї справи, а також видалення цих даних з автоматизованої системи документообігу суду не допускається, крім випадків, встановлених законом.

З протоколу автоматизованої зміни складу колегії суддів від 30.08.2016 року вбачається, що в результаті автоматизованого розподілу справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Панченко Н.Д., судді Панова Г.В. та Василенко Г.Ю.

Рішенням Ради суддів України №25 від 02.04.2015 року було затверджено Положення про автоматизовану систему документообігу суду.

Підпунктом 2.3.22 Положення визначено, що судові справи підлягають автоматизованому розподілу між суддями, які мають на момент автоматизованого розподілу судових справ повноваження для здійснення процесуальних дій.

Якщо судова справа підлягає розгляду (перегляду) колегією суддів, при автоматизованому розподілі судових справ автоматизованою системою в місцевому суді визначається головуючий суддя, а в судах апеляційної та касаційної інстанцій - суддя-доповідач із числа всіх суддів відповідного суду з урахуванням їх спеціалізації (за її наявності) (пп. 2.3.22).

Після визначення судді-доповідача (головуючого судді) автоматизованою системою визначається склад колегії суддів із числа всіх суддів відповідного суду з урахуванням їх спеціалізації (за її наявності) та з урахуванням складу судових палат (за їх наявності).

У разі необхідності розгляду судової справи колегією суддів у суді першої інстанції після проведення автоматизованого розподілу судової справи між суддями здійснюється повторний автоматизований розподіл судової справи з метою збільшення складу суду у порядку, зазначеному в підпункті 2.3.23 пункту 2.3 цього Положення (пп. 2.3.33).

Положеннями ст.27 КАС України визначено підстави для відводу (самовідводу) судді, зокрема, якщо він брав участь у розгляді цієї справи або пов'язаної з нею справи як представник, секретар судового засідання, свідок, експерт, спеціаліст, перекладач; якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи; якщо він є членом сім'ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім'ї або близький родич цих осіб) сторони або інших осіб, які беруть участь у справі; за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості судді; у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого частиною третьою статті 15-1 цього Кодексу.

Статтею 28 КАС України встановлено підстави, за яких є недопустимою повторна участь судді у розгляді адміністративної справи.

За приписами статті 30 КАС України за наявності підстав, зазначених у статтях 27-29 цього Кодексу, суддя, секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач зобов'язані заявити самовідвід.

Судом апеляційної інстанції не встановлено будь-яких порушень щодо відсутності у складу колегії суду першої інстанції повноважень для розгляду цієї адміністративної справи та підстав, визначених законом, для подачі заяв про самовідвід.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є обґрунтованим та законним, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно п.1 ч.1 ст.198, ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст.ст. 201, 202 КАС України.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, оскаржуване судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аніка» залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя Твердохліб В.А.

Судді Костюк Л.О.

Троян Н.М.

Ухвала складена в повному обсязі 26 грудня 2016 року.

Головуючий суддя Твердохліб В.А.

Судді: Костюк Л.О.

Троян Н.М.