Справа № 819/1170/16
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2016-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року Справа № 876/9682/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Кушнерика М.П., Мікули О.І.,

з участю секретаря Кіри Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2016 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася з позовом до Управління державної міграційної служби України в Тернопільській області (далі відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу № 350/06 від 29 серпня 2016 року про звільнення, поновлення на посаді головного спеціаліста Чортківського районного сектору управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області з 30 серпня 2016 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 30 серпня 2016 року по день ухвалення рішення у справі.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням позивач подала апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову про задоволення позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивач має переважне право перед іншими працівниками на залишення на роботі, оскільки підвищила свою кваліфікацію, має позитивну характеристику, а відповідач не виконав всіх вимог чинного законодавства щодо наступного працевлаштування позивача.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.1 ст. 41 КАС України у звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 16.05.2013 року позивача призначено на посаду головного спеціаліста Чортківського районного сектору УДМС в Тернопільській області (а.с. 11-14).

Згідно з наказом ДМС України від 03.06.2016 року № 118 «Про введення в дію штатного розпису на 2016 рік УДМС в Тернопільській області» з 01 травня 2016 року введено в дію штатний розпис відповідача на 2016 рік. Відповідно до зазначеного наказу та наказу відповідача від 22.06.2016 року № 83 «Про зміну істотних умов державної служби в Управлінні Державної міграційної служби України в Тернопільській області» із штатного розпису відповідача виведено посаду головного спеціаліста Чортківського районного сектору УДМС в Тернопільській області, скоротивши одну посаду головного спеціаліста і залишивши тільки дві посади (а.с. 27-32).

30.06.2016 року позивача було повідомлено про наступне вивільнення у зв'язку із змінами істотних умов державної служби та було запропоновано зайняти посаду провідного спеціаліста Монастириського районного сектору УДМС у Тернопільській області, однак вона відмовилась від запропонованої посади (а.с. 44).

26.08.2016 року позивач подала заяву про звільнення з займаної посади (а.с. 45).

29.08.2016 року позивача звільнено з посади у зв'язку із змінами істотних умов державної служби, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу», на підставі наказу відповідача № 350/06 (а.с. 46).

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889) дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з п.6 ч.1 ст. 83 Закону № 889 державна служба припиняється, зокрема, у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у звязку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону).

Норми ст. 43 вищевказаного Закону передбачають, що підставами для зміни істотних умов державної служби є:

1) ліквідація або реорганізація державного органу;

2) зменшення фонду оплати праці державного органу;

3) скорочення чисельності або штату працівників у звязку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

Не вважається зміною істотних умов державної служби зміна назви структурного підрозділу державного органу або посади, не повязана із зміною функцій державного органу та основних посадових обовязків.

Зміною істотних умов державної служби вважається зміна:

1) належності посади державної служби до певної категорії посад;

2) основних посадових обовязків;

3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення;

4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу;

5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).

Чисельність працівників це списочний склад працюючих, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості. Штат працівників це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату представляє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.

Таким чином, відповідачем було проведено скорочення штату працівників, що є зміною істотних умов державної служби.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 6 листопада 1992 року № 9 вказав, що суди при вирішенні питання про поновлення звільненого працівника повинні зясувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Частина 4 статті 43 Закону № 889 передбачає, що про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 60 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати.

У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у звязку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 цього Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду не пізніш як за 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби.

Згідно зі ст. 40 КЗпП України звільнення з підстави скорочення чисельності або штату працівників допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

В матеріалах справи міститься відмова позивача від переведення на іншу запропоновану роботу (а.с. 44).

Відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні штату працівників переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

З матеріалів справи вбачається, що при вирішенні питання про звільнення працівників відповідач виходив з наступного. Працівник ОСОБА_2 має на утриманні двох неповнолітніх дітей, а працівник ОСОБА_3 прийнятий на посаду головного спеціаліста Чортківського районного сектору УДМС в Тернопільській області у 2012 році та має більший стаж роботи, ніж позивачка.

Таким чином, вірними є висновки суду першої інстанції, що відповідач вчинив всі необхідні дії, передбачені чинним законодавством перед звільненням позивача, а тому таке звільнення є правомірним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 195,197,198,200,205,206,254 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2016 року у справі № 819/1170/16 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий А.Р.Курилець

Судді М.П.Кушнерик

ОСОБА_4

Повний текст ухвали виготовлений 23 грудня 2016 року.