Справа № 813/2018/16
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2016-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2016 року Справа № 813/2018/16

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Грень Н.М.,

секретар судового засідання Гавірко О.О.,

представник позивача ОСОБА_1,

представник відповідача не прибув,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, про визнання протиправним та скасування наказу, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області із адміністративним позовом у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив:

- визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області № 959 від 27.04.2016 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Пустомитівського ВП Франківського ВП ГУНП у Львівській області» в частині звільнення зі служби в поліції поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 3 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2;

- визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області № 193 о/с 05.07.2016 року «По особовому складу» щодо звільнення зі служби в поліції інспектора сектору реагування патрульної поліції № 3 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції ГУНП у Львівській області, старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2;

- поновити ОСОБА_2 на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції № 3 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області;

- стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_2 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 27.04.2016 року відповідачем прийнято наказ № 959 про притягнення його до дисциплінарної відповідальності за безвідповідальне ставлення до виконання службових обовязків, що призвело до порушення вимог п.п. 2 та 2 пункту 13, п.п. 5, 9 та 10 пункту 10 розділу ІІ «Типового положення про відокремлені структурні підрозділи (відділи, відділення поліції) ГУНП у Львівській області», затвердженого наказом ГУНП від 29.01.2016 року № 9, п. 5 Розділу IV та п. 17 розділу ІІІ «Інструкції про порядок ведення єдиного обліку в органах поліції заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події», затвердженої наказом МВС України від 06.11.2015 року № 1377. Підставою для прийняття вищевказаного наказу слугував Висновок службового розслідування. Позивач вказує, що як у спірному наказі від 27.04.2016 року, так і у висновку службового розслідування не розглядалася можливість застосування до позивача іншого дисциплінарного стягнення, не повязаного зі звільненням.

Відповідач обмежився лише застосуванням крайнього і найтяжчого виду дисциплінарного стягнення, не дослідивши всіх обставин та доказів, а також особу працівника. За твердженнями позивача, в період проходження служби в органах поліції на нього не було накладено жодного дисциплінарного стягнення, що вказує на належний рівень дотримання ним службової дисципліни та виконання покладених обовязків. Більше того, на думку позивача, в спірному наказі зазначено про порушення ним загальних норм законодавства, зокрема, що регламентують права і обовязки поліцейського в цілому, без вказівки на конкретні порушення норм законів чи підзаконних нормативно правових актів в контексті інкримінованого дисциплінарного проступку.

Також позивач вказує, що у спірному наказі не зазначено в чому саме полягає дисциплінарний проступок, що у свою чергу, свідчить про свавілля відповідача як державного органу та субєкта владних повноважень щодо визначення суті дисциплінарного проступку, ступеню його тяжкості, вибору та застосування дисциплінарного стягнення, що вказує на порушення відповідачем принципу пропорційного застосування існуючих дисциплінарних санкцій щодо тяжкості проступку.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити.

Позиція відповідача викладена у запереченні на адміністративний позов, у якому просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову повністю, вказуючи про правомірність звільнення з посади позивача, оскільки таке проведено у відповідності з вимогами чинного законодавства. Відповідач також наголошує, що застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів поліції здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства, у чіткій відповідності до вимог ст. 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ. При проведенні службового розслідування досліджувались факти та обставини вчинення позивачем дисциплінарного проступку, наявність чи відсутність дисциплінарного проступку.

На думку відповідача, позивачем не наведено жодного доказу який би вказував на порушення посадовими особами ГУ НП у Львівській області Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, Закону України «Про Національну поліцію» та іншого законодавства під час притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Суд, заслухав пояснення представника позивача, зясував обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, а також ті, які мають значення для вирішення справи, повно, всебічно та обєктивно дослідив докази у справі, та встановив наступне.

10.04.2016 року Т.в.о. начальника ГУНП у Львівській області затверджено Висновок службового розслідування за фактом порушень, виявлених мобільною групою ГУНП, під час перевірки службової діяльності Пустомитівського ВП Франківського ВП ГУНП у Львівській області.

27.04.2016 року відповідачем прийнято наказ № 959 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Пустомитівського ВП Франківського ВП ГУНП у Львівській області», згідно якого на позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції за безвідповідальне ставлення до виконання службових обовязків, що призвело до порушення вимог п.п. 2 та 2 пункту 13 розділу ІІ «Типового положення про відокремлені структурні підрозділи (відділи, відділення поліції) ГУНП у Львівській області», затвердженого наказом ГУНП від 29.01.2016 року № 9, п. 5 Розділу IV та п. 17 розділу ІІІ «Інструкції про порядок ведення єдиного обліку в органах поліції заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події», затвердженої наказом МВС України від 06.11.2015 року № 1377, а також вимог ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22.02.2006 року № 3460-IV та ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію».

В подальшому відповідачем 05.07.2016 року прийнято наказ № 193 о/с «По особовому складу» у якому позивача звільнено зі служби в поліції за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Позивач, не погодившись із таким рішенням відповідача, звернувся із даним позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд керувався наступним.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про Національну поліцію», Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV із змінами і доповненнями, Інструкцією про порядок ведення єдиного обліку в органах поліції заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.11.2015 року за № 1377, Кодексом законів про працю України, Кодексом адміністративного судочинства України.

Згідно ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про національну поліцію» визначено, що національна поліція України це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно ст. 2 цього ж Закону, завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Частиною 1 ст. 17 цього ж Закону встановлено, що поліцейським є громадянин України, який склав ОСОБА_3 поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Основні обовязки поліцейського визначено у ч. 1 ст. 18 Закону, згідно якої поліцейський зобовязаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та ОСОБА_3 поліцейського; професійно виконувати свої службові обовязки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обовязків, наказів керівництва; поважати і не порушувати прав і свобод людини; надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоровя; зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у звязку з виконанням службових обовязків; інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Розділом IV цього Закону передбачено повноваження національної поліції.

Згідно ст. 19 Закону України «Про національну поліцію», у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Відповідно до п. 4 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення цього ж Закону, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно ч. 1 ст. 1 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України № 3460-IV від 22.02.2006 року, службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та ОСОБА_3 працівника органів внутрішніх справ України.

Статтею 2 Дисциплінарного статуту дано визначення дисциплінарного проступку, зокрема як невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Обовязки працівників органів внутрішніх справи передбачені статтею 7 Дисциплінарного статуту, згідно якої, службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги ОСОБА_3 працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров'я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об'єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об'єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов'язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють; берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку.

Згідно ст. 19 Закону України «Про національну поліцію», у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Відповідно до п. 4 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення цього ж Закону, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно ч. 1 ст. 1 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України № 3460-IV від 22.02.2006 року, службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та ОСОБА_3 працівника органів внутрішніх справ України.

Статтею 2 Дисциплінарного статуту дано визначення дисциплінарного проступку, зокрема як невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Обовязки працівників органів внутрішніх справи передбачені статтею 7 Дисциплінарного статуту, згідно якої, службова дисципліна, крім іншого, базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги ОСОБА_3 працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників.

Відповідно до ст.12 Дисциплінарного статуту, на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: 1) усне зауваження; 2) зауваження; 3) догана; 4) сувора догана; 5) попередження про неповну посадову відповідність; 6) звільнення з посади; 7) пониження в спеціальному званні на один ступінь; 8) звільнення з органів внутрішніх справ.

Статтею 14 Дисциплінарного статуту передбачено, що з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником.

При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Стаття 70 КАС України встановлює правила належності доказів, які визначають об'єктивну можливість доказу підтверджувати обставину, що має значення для вирішення справи, а також правила допустимості доказів, що визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину у справі. Предметом доказування, згідно з ч. 1 ст. 138 КАС України, є обставини (факти), якими обґрунтовуються подання чи заперечення та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Згідно ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу.

Як встановлено з наказу за № 959 від 27.04.2016 року та висновку службового розслідування, затвердженого 10.04.2016 року, підставами для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності стали наступні обставини.

В ніч з 03 на 04 березня 2016 року мобільною групою Головного управління перевірено діяльність чергових нарядів Пустомитівського ВП Франківського ВП ГУНП у Львівській області. Під час перевірки, о 00:15 виявлено автомобіль «Рено-Кенго», д.н.з. 1180, який здійснював патрулювання в зоні № 2. Даний автомобіль рухався у напрямку із с. Щирець до м. Пустомити без включених проблискових маячків синього кольору. У подальшому автомобіль слідував через м. Пустомити та село Маличковичі до обїзної дороги м. Львова. Проїжджаючи біля ресторанного комплексу «Панська Гора», члени ГРПП на автомобілі «Рено-Кенго», д.н.з. 1180, здійснили розворот та почали переслідувати автомобіль НОМЕР_1, який згодом і зупинили в селі Сокільники Пустомитівського району. Мобільною групою проведено спостереження за діями членів ГРПП та виявлено, що останні поспілкувавшись із водієм автомобіля марки «Мазда», сіли у свої авто і разом відїхали від місця зупинки. Підїхавши до СТО, біля кільцевої дороги м. Львова, водій автомобіля «Мазда» припаркував свій автомобіль та пересів до працівників ГРПП у їх службовий автомобіль «Рено-Кенго», д.н.з. 1180, на якому вони разом поїхали у невідомому напрямку. Повернувшись через 20 хвилин, працівники ГРПП висадили водія автомобіля марки «Мазда» біля його автомобіля та поїхали у невідомому напрямку. Також в оскаржуваному наказі зазначено, що в ході службового розслідування ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 надали письмові пояснення, в яких вказали, що 04.03.2016 року з 00:00 по 02:00 ними поблизу с. Сокільники було виявлено та зупинено автомобіль марки «Мазда», без належної підсвітки заднього номерного знаку. Поряд з цим, водія автомобіля було запідозрено у вживанні алкоголю та запропоновано проїхати на медичне освідчення у м. Львів, на що він погодився. Однак, перебуваючи у службовому автомобілі працівників поліції, водія автомобіля «Мазда» зателефонував комусь, після чого почав конфліктувати з працівниками поліції та відмовився їхати на освідчення, вказуючи, що йому на місці повинні були надати алкотестер. Також водій автомобіля «Мазда» зазначив, що дії працівників поліції не є законні і він буде скаржитись на них. Переконавшись, що у нього не було запаху алкоголю, а поведінка є адекватною, його було відпущено щоб уникнути конфліктної ситуації.

Дослідивши вищезазначені обставин, судом враховуються обґрунтування позивачем та його представником заявлених позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідач у Висновку службового розслідування одним із порушень службової дисципліни вказує на патрулювання службовим автомобілем без включених проблискових маячків. Такий висновок на думку суду є безпідставним, оскільки такі обставини не можуть свідчити про порушення службової дисципліни так як жодним нормативно-правовим актом не передбачено обовязку здійснювати патрулювання з проблисковим маячком синього кольору. Більше того, як стверджується у наданих позивачем додаткових поясненнях по суті позовних вимог, перед виїздом на патрулювання екіпажем позивача перевірено, що всі технічні засоби автомобіля, в тому числі і проблискові маяки були в справному стані.

Вказаних обставин відповідачем та його представником не спростовано. У свою чергу відповідачем не надано суду жодних нормативних документів які б передбачали обовязок поліцейських здійснювати патрулювання із проблисковим маячком синього кольору.

Щодо відсутності в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події запису про зупинку автомобіля НОМЕР_2 суд зазначає, що у відповідності до пункту 17 розділу ІІІ Інструкції про порядок ведення єдиного обліку в органах поліції заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.11.2015 року за № 1377, прихованими від єдиного обліку вважаються заяви і повідомлення про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, які були відомі працівнику органу поліції, та відомості, які на час виявлення не внесено до журналу ЄО відповідного органу поліції, а самі заяви та повідомлення про вчинені кримінальні правопорушення та інші події не отримали реєстраційного номера.

З аналізу вищезгаданої правової норми вбачається, що повідомлення до органів поліції має містити інформацію про вчинене кримінальне правопорушення як закінчений факт, так і незавершену дію (готування чи замах); інформацію про адміністративне правопорушення або іншу подію, яка за своїми ознаками кваліфікується як злочин чи адміністративне правопорушення. Повідомлення про наявність інших подій, які не повязані з вчиненням кримінального чи адміністративного правопорушення, працівник поліції повинен у випадку коли вони мали місце і свідчать про обставини порушення закону.

З наданих письмових пояснень позивача та матеріалів службового розслідування вбачається, що на водія згаданого транспортного засобу не оформлювались жодні матеріали про вчинення адміністративного правопорушення. При цьому, сам водій згаданого транспортного засобу відмовився надавати будь-які пояснення щодо обставин його зупинки.

А тому, на думку суду, будь які підстави щодо внесення записів у Журнал єдиного обліку на той час були відсутні.

Судом також не враховуються твердження відповідача щодо правомірності прийняття спірного наказу № 959 від 27.04.2016 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності з підстав вчинення позивачем інших порушень службової дисципліни, зокрема таких як причини зупинки автомобіля «Мазда» та перебування водія вказаного транспортного засобу в службовому автомобілі ГРПП, оскільки ні з оскаржуваного наказу за № 959 від 27.04.2016 року, ні з висновку службового розслідування не можна прийти до чіткого висновку, які саме порушення були допущені позивачем, що стали підставою для притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності. Також не зазначено обставин, що конкретизують тяжкість дисциплінарного проступку.

Одночасно суд звертає увагу на те, що підставою для дисциплінарної відповідальності є дисциплінарний проступок, сутність якого полягає у невиконанні чи неналежному виконанні особою службової дисципліни.

Такими підставами є виключно фактичні дані, що свідчать про реальну наявність у діях особи рядового або начальницького складу органів внутрішніх справ ознак дисциплінарного проступку, зокрема протиправної поведінки, шкідливих наслідків та причинного зв'язку між ним і дією (бездіяльністю) порушника дисципліни.

Статтею 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України встановлено, що при визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

Вказаних обставин відповідачем при прийнятті спірного наказу № 959 від 27.04.2016 року враховано не було.

На ці ж обставини звертає увагу також і Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 09.01.2013 року у справі «ОСОБА_5 проти України», зокрема Суд зазначає, що підстави для настання відповідальності за «порушення присяги» були викладені дуже нечітко; національне законодавство не передбачало адекватних гарантій проти зловживань та свавілля; крім того, воно не передбачало відповідну шкалу стягнень у рамках дисциплінарної відповідальності, яка б забезпечувала їх пропорційне застосування. За цих причин воно було несумісне з вимогами щодо «якості закону».

Також суд звертає увагу на те, що статтею 12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України визначено види дисциплінарних стягнень, що накладаються на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни, а саме: 1) усне зауваження; 2) зауваження; 3) догана; 4) сувора догана; 5) попередження про неповну посадову відповідність; 6) звільнення з посади; 7) пониження в спеціальному званні на один ступінь; 8) звільнення з органів внутрішніх справ.

Відтак, з врахуванням вищенаведеного, при визначенні виду дисциплінарного стягнення відповідачу необхідно було враховувати вимоги статті 14 Дисциплінарного статуту, а також враховувати, що різновид дисциплінарного стягнення повинен узгоджуватись із вимогами статті 12 Дисциплінарного статуту, де зокрема дисциплінарному стягненню як звільнення зі служби передують такі дисциплінарні стягнення як: усне зауваження; зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну посадову відповідність; звільнення з посади; пониження в спеціальному званні на один ступінь.

Проте в даному випадку, відповідачем було застосовано до позивача крайній і найтяжчий вид дисциплінарного впливу - звільнення зі служби, без врахування при застосуванні дисциплінарного стягнення обставин, передбачених статтею 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України.

Жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували можливість застосування до позивача іншого виду дисциплінарного стягнення, не повязаного зі звільненням, відповідачем суду не надано, і такі докази у матеріалах справи відсутні.

За таких обставин, позовні вимоги про визнання протиправними і скасування наказів № 959 від 27.04.2016 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Пустомитівського ВП Франківського ВП ГУ НП у Львівській області» та № 193 о/с від 05.07.2016 року «По особовому складу», а також поновлення позивача на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції № 3 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області підлягають задоволенню, оскільки відповідач, приймаючи такі рішення, не діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за увесь час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Враховуючи положення абзацу другого п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, позивача належить поновити з 06.07.2016 року.

Згідно вимог ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за № 100 .

Згідно п. 5 розділу ІV цього ж Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

В матеріалах справи наявна довідка від 05.09.2016 року за № 2469 зі змісту якої вбачається, що виплати позивача (середньомісячна зарплата) у травні 2016 року становили 5300,40 грн., а у червні 2016 року 4800,00 грн.

Визначаючи середньоденну заробітну плату судом враховано кількість робочих днів визначених у листі Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 року за №10846/0/14-15/13 та заробітну плату отриману у травні та червні 2015 року, відповідно, розмір якої становить 258,98 грн.

Визначаючи кількість днів, за які належить стягнути середній заробіток за вимушений прогул, судом враховано період з 06.07.2016 року по 09.11.2016 року та лист Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 року за №10846/0/14-15/13. Така кількість днів становить 120.

З врахуванням викладеного, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню дорівнює 31077,60 грн., за виключенням податків та обовязкових платежів, а розмір середньомісячної заробітної плати, що підлягає стягненню становить 5050,02 грн., також за виключенням податків та обовязкових платежів.

Таким чином, постанова суду, згідно вимог ст. 256 КАС України, в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 5050,02 грн. підлягає негайному виконанню.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Докази подані позивачем переконують в обґрунтованості позовних вимог.

Згідно ст. 49, 70 КАС України, сторони зобовязані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, а відтак зобовязані обґрунтовувати належність та допустимість доказів для підтвердження своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, з врахуванням змісту ст. 162 КАС України, позовні вимоги ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправними наказів, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, підлягають задоволенню.

Судові витрати у формі судового збору у відповідності до вимог ст.94 КАС України присудити на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 159-163, 167 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області за № 959 від 27.04.2016 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Пустомитівського ВП Франківського ВП ГУ НП у Львівській області» в частині звільнення зі служби в поліції поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 3 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2.

3. Визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області за №193 о/с від 05.07.2016 року «По особовому складу» в частині звільнення зі служби інспектора сектору реагування патрульної поліції № 3 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції ГУНП у Львівській області, старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2.

4. Поновити ОСОБА_2 на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції № 3 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, з 06.07.2016 року.

5. Стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області (м. Львів, пл. Ген.Григоренка, 3) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3, 79066, вул. Коломийська, 12/80, м. Львів) 31077 (тридцять одну тисячу сімдесят сім) грн. 60 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за виключенням податків та інших обовязкових платежів.

6. Постанова в частині поновлення ОСОБА_2 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 5050 грн. (пять тисяч пятдесят) грн. 02 коп., за виключенням податків та інших обовязкових платежів, підлягає негайному виконанню.

7. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Львівській області (м. Львів, пл. Ген.Григоренка, 3) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3, 79066, вул. Коломийська, 12/80, м. Львів) 1102 грн. (одна тисяча сто дві) грн. 40 коп. сплаченого судового збору.

Постанову може бути оскаржено, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Суддя Грень Н.М.

Повний текст постанови складено та підписано 26.12.2016 року.