Справа № 813/2700/16
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2016 року м. Львів № 813/2700/16

17 год. 06 хв.

Львівський окружний адміністративний суд у колегіальному складі: головуючий суддя Клименко О.М., суддя Ланкевич А.З., суддя Мартинюк В.Я., за участю секретаря судового засідання Дорош Х.Р. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1;

відповідача: представник не прибув;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Леополіс-плюс» до Державної архітектурно-будівельної інспекції України про скасування наказу, визнання протиправними дій, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Леополіс-плюс» (далі ТОВ «Леополіс-плюс») звернулося до суду з позовом до Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі ДАБІ України), в якому із урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 06.10.2016 року, просить:

- скасувати наказ ДАБІ України від 21.06.2016 року «Про затвердження плану перевірок дотримання субєктами господарської діяльності з Ліцензійних умов провадження господарської діяльності будівництва обєктів IV і V категорії складності на ІІІ квартал 2016 року» в частині щодо проведення планової перевірки ТОВ «Леополіс-плюс»;

- визнати протиправними дії ДАБІ України з проведення планової перевірки щодо додержання ТОВ «Леополіс-Плюс» (82200, Львівська область, м. Трускавець, вул. Суховоля, 54а) Ліцензійних умов провадження господарської діяльності будівництва обєктів IV і V категорії складності в термін з 01.08.2016 року по 12.08.2016 року, згідно наказу ДАБІ України від 21.06.2016 року «Про затвердження плану перевірок дотримання субєктами господарської діяльності з Ліцензійних умов провадження господарської діяльності будівництва обєктів IV і V категорії складності на ІІІ квартал 2016 року».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач є контролюючим органом в розумінні норми п. 3 Прикінцевих положень Закону України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII, а отже, в 2015-2016 роках, має право без отримання дозволу Кабінету Міністрів України включати в плани проведення перевірок лише ті підприємства, обсяг доходу, за попередній календарний рік яких, становить більше 20 мільйонів гривень, або ж за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України, крім винятків, передбачених п. 3 Прикінцевих положень Закону України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII.

Таким чином, у відповідача були відсутні правові підстави для включення позивача до Плану проведення перевірок дотримання субєктами господарської діяльності з Ліцензійних умов провадження господарської діяльності будівництва обєктів IV і V категорії складності на ІІІ квартал 2016 року, тому наказ ДАБІ України від 21.06.2016 року «Про затвердження плану перевірок дотримання субєктами господарської діяльності з Ліцензійних умов провадження господарської діяльності будівництва обєктів IV і V категорії складності на ІІІ квартал 2016 року» в частині щодо проведення планової перевірки ТОВ «Леополіс-плюс» слід скасувати, а дії з проведення планової перевірки щодо додержання ТОВ «Леополіс-Плюс» Ліцензійних умов провадження господарської діяльності будівництва обєктів IV і V категорії складності в термін з 01.08.2016 року по 12.08.2016 року визнати протиправними.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечив повністю. Заперечення відповідача обґрунтовані тим, що Закон України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII у цілому не розповсюджується на діяльність у сфері контролю на ДАБІ України та є спеціальною нормою, що стосується виключно органів державної фіскальної служби, оскільки даний Закон вносить зміни до Податкового кодексу України, який не регламентує повноваження органів контролю у сфері архітектури та будівництва. У запереченнях покликається на ряд листів розяснень, наданих Державною фіскальною службою України, Міністерством юстиції України та Міністерством економічного розвитку і торгівлі України. Тому вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, у запереченні зазначив про можливість розгляду справи без участі представника ДАБІ України.

Суд заслухав пояснення представника позивача, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності та дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що наказом ДАБІ України від 21.06.2016 року № 397 затверджено план перевірок дотримання субєктами господарської діяльності з Ліцензійних умов провадження господарської діяльності будівництва обєктів IV і V категорії складності на ІІІ квартал 2016 року, яким передбачено, зокрема, проведення планової перевірки позивача у період з 01.08.2016 року по 12.08.2016 року, про що свідчить долучений до матеріалів справи додаток до спірного наказу.

На адресу ТОВ «Леополіс-плюс» відповідачем було направлено повідомлення від 18.07.2016 року № 1013-6/4194-16, яким позивач повідомлявся про проведення планової перевірки щодо додержання ТОВ «Леополіс-Плюс» ліцензійних умов провадження господарської діяльності будівництва обєктів IV і V категорії складності в термін з 01.08.2016 року по 12.08.2016 року (а. с. 7).

Вважаючи наказ відповідача № 397 від 21.06.2016 року, в частині призначення планової перевірки ТОВ «Леополіс-плюс» та дії з проведення такої перевірки протиправними, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Згідно з приписами Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, що затверджене Постановою Кабінету Міністрів 9 липня 2014 року № 294 Державна архітектурно-будівельна інспекція України (Держархбудінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-премєр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

У відповідності до пунктів 9, 10,11 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2015 р. № 698, плановою перевіркою вважається перевірка, що передбачена квартальним планом роботи Держархбудінспекції, який затверджується до 25 числа останнього місяця кварталу, що передує плановому.

Планова перевірка обєкта нагляду проводиться не частіше ніж один раз на півроку з виїздом на обєкт нагляду.

Строк проведення планової перевірки не може перевищувати 20 робочих днів та за обґрунтованим письмовим зверненням головного інспектора будівельного нагляду може бути одноразово продовжений наказом Держархбудінспекції не більше ніж на 10 робочих днів. Планові перевірки проводяться на підставі наказу Держархбудінспекції та направлення на проведення перевірки за формою згідно з додатком 1. Держархбудінспекція не пізніше ніж за сім календарних днів до дня проведення планової перевірки надсилає обєкту нагляду письмове повідомлення рекомендованим листом з описом вкладення з повідомленням про вручення із зазначенням строків проведення перевірки та періоду, за який проводитиметься перевірка.

Судом встановлено, що відповідачем винесено оскаржуваний наказ із дотриманням наведених вище норм законодавства, в межах наданих повноважень, у визначені строки.

Поряд із цим позивач не погоджується із правомірністю оскаржуваного наказу, посилаючись на мораторій, встановлений на 2015-2016 роки щодо здійснення перевірок.

Так, пунктом 8 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VIII (далі - Закон №76-VIII) передбачено, що перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців контролюючими органами (крім Державної фіскальної служби України та Державної фінансової інспекції України) здійснюються протягом січня - червня 2015 року виключно з дозволу Кабінету Міністрів України або за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки.

Таким чином, законодавчим органом на період з січня по червень 2015 року встановлено певні обмеження щодо проведення перевірок суб'єктів господарювання всіма контролюючими органами. Однак, такі обмеження згідно з Законом №76-VIII не поширюються на перевірки, які проводяться у вказаний період Державною фіскальною службою України та Державною фінансовою інспекцією України.

Одночасно, Верховною Радою України 28.12.2014 року прийнято Закон №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» (далі - Закон №71-VIII), відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень якого у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами здійснюються виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України. Зазначене обмеження не поширюється:

з 1 січня 2015 року на перевірки суб'єктів господарювання, що ввозять на митну територію України та/або виробляють та/або реалізують підакцизні товари, на перевірки дотримання норм законодавства з питань наявності ліцензій, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску, відшкодування податку на додану вартість;

з 1 липня 2015 року на перевірки платників єдиного податку другої і третьої (фізичні особи - підприємці) груп, крім тих, які здійснюють діяльність на ринках, продаж товарів у дрібнороздрібній торговельній мережі через засоби пересувної мережі, за винятком платників єдиного податку, визначених пунктом 27 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, з питань дотримання порядку застосування реєстраторів розрахункових операцій.

Проаналізувавши наведені правові норми, що прийняті законодавцем одночасно, суд вважає, що норми Закону №76-VIII, зокрема, щодо обмежень у проведенні перевірок, є загальними та стосуються всіх контролюючих органів, тоді як норми Закону №71-VIII, є спеціальними та стосуються контролюючих органів, що забезпечують формування єдиної державної податкової, державної митної політики щодо адміністрування податків, зборів та митних платежів, оскільки критеріями визначення переліку підприємств, на які такі обмеження не поширюються, зокрема, є обсяг доходу за попередній календарний рік, а також певний вид діяльності таких підприємств (виробництво чи імпорт підакцизних товарів).

Саме така оцінка положень вказаних вище нормативних актів робить логічною та послідовною позицію законодавчого органу, яким в один день прийнято різні за змістом норми щодо одних і тих самих правовідносин, зокрема, обмеження повноважень контролюючих органів у проведенні перевірок суб'єктів господарювання.

Крім того, із приписів вказаного Закону від 28 грудня 2014 року №71-VIII слідує, що він направлений на врегулювання відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, як і Податковий кодекс України, у пункті 1.1 статті 1 якого визначено, що він регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів. При цьому наведеною нормою чітко визначено, що цим Кодексом визначаються функції та правові основи діяльності контролюючих органів, визначених пунктом 41.1 статті 41 цього Кодексу.

За визначенням, наведеним у пункті 41.1 статті 41 Податкового кодексу України контролюючими органами є органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізує державну податкову, державну митну політику, забезпечує формування та реалізацію державної політики з адміністрування єдиного внеску, забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску (далі - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику), його територіальні органи.

Водночас, згідно з пунктом 41.4 статті 41 цього Кодексу інші державні органи не мають права проводити перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, у тому числі на запит правоохоронних органів.

Судом встановлено, що відповідач не є органом, сфера дії якого поширюється на сферу справляння податків і зборів, а тому норми Закону від 28 грудня 2014 року №71-VIII правомірно не застосовано ним при винесенні оскаржуваного наказу щодо призначення планової перевірки.

Є хибними посилання позивача на положення постанови Кабінету Міністрів України від 13.08.2014 року № 408 «Питання запровадження обмежень на проведення перевірок державними інспекціями та іншими контролюючими органами», якою встановлено, що надання дозволу Кабінету Міністрів України на проведення перевірок підприємств, установ, організацій, фізичних осіб-підприємців державними інспекціями та іншими контролюючими органами за переліком згідно з додатком здійснюється шляхом прийняття відповідного розпорядження.

Зокрема, вказаний нормативно-правовий акт прийнятий у зв'язку із запровадженням статтею 31 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» обмежень на проведення перевірок державними інспекціями та іншими контролюючими органами, однак, враховуючи те, що закон про Державний бюджет України діє з 1 січня по 31 грудня календарного року, то станом на 01 січня 2015 року постанова Кабінету Міністрів України від 13 серпня 2014 року № 408 вичерпала свою дію.

За змістом наведеного положення до контролюючих органів відносяться органи виконавчої влади, уповноважені від імені держави здійснювати перевірку фінансово-господарської діяльності суб'єктів підприємницької діяльності.

За визначенням, наведеним у частині першій статті 3 Господарського процесуального кодексу України, під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Водночас, сфера дії контролю ДАБІ України не розповсюджується саме на фінансово-господарську діяльність суб'єктів підприємницької діяльності.

Наведені висновки узгоджуються із позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалі від 11 лютого 2016 року №К/800/3373/16 у справі №805/4926/15-а.

В той же час, суд погоджується із доводами позивача, що листи Міністерства юстиції України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та Державної фіскальної служби носять виключно рекомендаційний характер.

Частиною 2 статті 71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до підпунктів 1, 3 частини 3 статті 2 КАС України, згідно якої у справах щодо оскарження рішень, дій, бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

При розгляді справи встановлено, що відповідач при прийнятті оскаржуваного наказу на проведення планової перевірки діяв на підставі, у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а також обґрунтовано, ним доведено правомірність винесення такого наказу на перевірку, а тому підстави для задоволення позовних вимог у цій частині у суду відсутні.

Стосовно позовної вимоги про визнання протиправними дій ДАБІ України з проведення планової перевірки щодо додержання ТОВ «Леополіс-Плюс» ліцензійних умов провадження господарської діяльності будівництва обєктів IV і V категорії складності в термін з 01.08.2016 року по 12.08.2016 року, суд зазначає, що така вимога є похідною від вимоги про визнання скасування наказу ДАБІ України від 21.06.2016 року «Про затвердження плану перевірок дотримання субєктами господарської діяльності з Ліцензійних умов провадження господарської діяльності будівництва обєктів IV і V категорії складності на ІІІ квартал 2016 року» в частині щодо проведення планової перевірки ТОВ «Леополіс-плюс», а тому задоволенню не підлягає. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо проведення такої перевірки, не здобуто таких і під час розгляду справи.

З огляду на встановлені обставини справи та норми законодавства суд вважає, що позовні вимоги ТОВ «Леополіс-плюс» є безпідставними, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 94 КАС України відшкодування судових витрат позивачеві, якому відмовлено у позові, не передбачено.

Керуючись ст.ст. 17-19, 94, 160-163,167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови складено та підписано 23.12.2016 року

Головуючий суддя Клименко О.М.

Суддя Ланкевич А.З.

Суддя Мартинюк В.Я.