Справа № 826/13995/16
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2016-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 грудня 2016 року № 826/13995/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Мазур А.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доГоловного управління Державної міграційної служби України в м. Києві
про визнання незаконним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії ,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, у якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 25.08.2016 № 451; зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає, що оскаржуваний наказ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки при його прийнятті відповідач не взяв до уваги, що проукраїнська позиція ОСОБА_1, як громадянина Російської Федерації, в умовах збройного конфлікту, у разі повернення до країни походження спричинить загрозу його життю та безпеці.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання, у якому просив справу розглядати в порядку письмового провадження.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, вказавши, що під час процедури розгляду заяви позивача про вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту стосовно ОСОБА_1 достовірно встановлено всі необхідні дані та обставини. Вважає, що позивач звернувся не за захистом в Україні, а з метою легалізації та уникнення процедури екстрадиції. Просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Згідно з ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Російської Федерації, народився в Російській Федерації у місті Куйбишів (Самара), віросповідає християнство, одружений, має двох дітей, освіта середня-спеціальна, за професією технолог, прибув до України легально залізничним транспортом 04.01.2016. Наразі перебуває у Київському СІЗО № 13, оскільки до нього ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13.05.2016 застосовано екстрадиційний арешт з метою забезпечення можливості у майбутньому його фактичної передачі (екстрадиції) Російській Федерації.

Позивач 04.08.2016 звернувся до відповідача з заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в обґрунтування якої зазначив, що не може повернутися до країни походження у зв'язку з побоюванням щодо безпеки особистого життя на грунті збройного конфлікту між Україною та Російською Федерацією.

ОСОБА_1 зазначив, що як міг допомагав українським воїнам, про що має наявну в матеріалах справ подяку, наслідком чого стали погрози його рідним в Російській Федерації.

Згідно висновку Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25.08.2016 рекомендовано відмовити ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку з необґрунтованістю заяви та відсутністю умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві від 25.08.2016 № 451 Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі абз. 2, 4 ч. 1 ст. 6 та ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до наявної в матеріалах справи розписки від 01.09.2016 позивачем отримано повідомлення № 196 від 25.08.2016 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В свою чергу, ОСОБА_1 вважає прийняте щодо нього рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з позовної заяви, з 2007 року позивач незмінно проживає в Україні за однією адресою, приймав на добровільній основі участь у створенні документальних фільмів «Холодний Яр. Воля України - або смерть», «Майдан». Не залишався осторонь подій на Майдані Незалежності в 2013-2014 роках, у зв'язку з чим він має обґрунтовані побоювання за своє життя та безпеку у разі його екстрадиції до Російської Федерації. Позивач вважає себе людиною, котра підпадає під критерії, визначені п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", та такою, що потребує додаткового захисту, оскільки на нього в країні походження чекають образи, знущання, погрози та насилля з боку націоналістичних угрупувань Російської Федерації.

Вказані обставини, на думку позивача, достатньо свідчать про наявність підстав для прийняття щодо нього рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особою, яка потребує додаткового захисту, є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч. 4 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

У силу ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного наказу від 25.08.2016 №451 та висновку від 25.08.2016, підставою для прийняття останніх слугувало те, що заявник на даний час перебуває у міжнародному розшуку з метою арешту та подальшої екстрадиції до Російської Федерації за вчинення злочину, те, що ОСОБА_1 не обгрунтував наявність достовірних, правдоподібних, а також переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території країни походження, під час перебування на батьківщині та поза межами країни своєї громадянської належності заявник не довів зазнання жодних переслідувань за ознаками раси, національності та громадянства (підданства), не довів факт наявності небезпеки у країні походження, не довів факти насильства, не довів, що скоєний ним злочин на території Російської Федерації має ознаки переслідування, не надав жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства, або здійснення будь-якого тиску відповідних органів з країни походження, що унеможливлювало б існування на території країни походження. Також іноземець ніколи не приймав участі у жодній політичній, релігійній, військовій чи громадській організації, утисків на батьківщині за релігією не зазнавав, тому зроблено висновок, що немає підстав вважати, що заявник має обгрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи, або політичних переконань. Разом з тим, зазначено, що у разі повернення на батьківщину життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання нічого не загрожує.

Окремо слід зауважити, що за злочин, інкримінований ОСОБА_1 не може бути застосовано покарання у вигляді смертної кари, тому відповідний елемент серйозної шкоди, який міститься у п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не підлягає дослідженню та аналізу.

Враховуючи те, що інформація про прямий причинно-наслідковий зв'язок між будь-яким переслідуванням іноземця та порушеною відносно нього кримінальною справою у РФ не була доведена, тому у відповідності до абз. 2 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у заявника існують всі умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Беручи до уваги викладене вище, суд вказує, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджено обґрунтованість прийняття відповідачем оскаржуваного наказу від 25.08.2016 №451 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Російської Федерації ОСОБА_1, на підставі чого останньому направлено повідомлення від 25.08.2016 №196.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку про правомірність наказу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 25.08.2016 № 451 Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Російської Федерації ОСОБА_1, та, як наслідок, відсутності підстав для його скасування.

Таким чином, вимога щодо зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту також задоволенню не підлягає, як похідна.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, з'ясувавши фактичні обставини справи та проаналізувавши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.С. Мазур