Справа № 824/942/16-а
Суддя: Дембіцький Павло Дмитрович
Дата ухвалення: 2016-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

22 грудня 2016 р. м. Чернівці Справа № 824/942/16-а

Чернівецький окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Дембіцького П.Д.,

за участю секретаря судового засідання: Антонюк О.В.,

представника позивача: ОСОБА_1Д,

представника відповідача: ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні клопотання про залишення адміністративного позову в частині без розгляду по справі за позовом ОСОБА_3 до Атестаційної комісії № 8 ГУНП в Чернівецькій області, Головного Управління національної поліції в Чернівецькій області про визнання протиправними дій, скасування висновку та наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просить суд : визнати дії Головного Управління національної поліції в Чернівецькій області щодо проведення старшого сержанта поліції ОСОБА_3 протиправними; визнати протиправними дії атестаційної комісії № 8 ГУНП в Чернівецькій області щодо проведення атестації старшого сержанта поліції ОСОБА_3 та скасувати висновок про те, що відповідач не відповідає займаній посаді і підлягає звільненню зі служб в поліції через службову невідповідність, яке оформлене протоколом ОП № 15.00028119.0067761 від 01.09.2016 р.; скасувати наказ Головного Управління національної поліції в Чернівецькій області від 20.10.2016 р. № 169 о/с в частині звільнення старшого сержанта ОСОБА_3 з посади поліцейського роти дорожньо-патрульної служби ГУНП в Чернівецькій області; поновити ОСОБА_3 з 20.10.2016 року на посаді поліцейського роти дорожньо - патрульної служби ГУНП в Чернівецькій області; стягнути з Головного Управління національної поліції в Чернівецькій області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.10.2016 року до дати фактичного поновлення на роботі.

22 грудня 2016 року представником відповідача заявлено клопотання про залишення без розгляду адміністративного позову у зв'язку з тим, що позивачем порушені строки звернення до суду з адміністративним позовом.

Позивач в судовому засіданні заперечував проти заявленого клопотання відповідача з огляду на його безпідставність та необґрунтованість.

Розглянувши клопотання представника відповідача, заслухавши думку сторін, вивчивши матеріали справи в частині клопотання про залишення адміністративного позову без розгляду, суд вважає, що клопотання задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 та 5 вказаної статті передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Судом встановлено, що позивача звільнено з займаної посади з 20.10.2016 року, про що видано наказ № 169 о/с від 20.10.2016 року (а.с.25).

Дослідженням адміністративного позову, встановлено, що він надійшов до суду 18.11.2016 року. за вх.№ 7411. Таким чином, позивачем місячний строк звернення до суду не пропущено.

Відповідно до вимог п. 9 ч. 1 ст. 155 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

З огляду на зазначене, суд зазначає наступне.

Конституцією, як основним законом України закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у ст. 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

В свою чергу Кодексом законів про працю України від 10.12.1971 № 322-VIII (далі - КЗПП) дано визначення заробітної платні, де в ст. 94 зазначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до ст. 8 Закону України Про оплату праці від 24.03.1995 № 108/95-ВР (далі - Закон № 108) держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників.

Крім того, згідно ст. 10 Закону № 108, розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням пропозицій, вироблених шляхом переговорів, представників професійних спілок, роботодавців, які об'єдналися для ведення колективних переговорів і укладення генеральної угоди, та переглядається залежно від зміни розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, держава дає гарантії громадян та інших осіб на отримання заробітної платні за виконану працю не нижче встановленого законодавством рівня.

У справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, виходячи з норм чинної Конституції України, а також з норм Міжнародного права, суд приходить до висновку, що залишення позовних вимог позивача без розгляду унеможливить доступ останнього до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.

У зв'язку з викладеним суд приходить до висновку про необґрунтованість клопотання представника відповідача про залишення без розгляду адміністративного позову по справі, у зв'язку з чим відмовляє в його задоволенні.

На підставі наведеного, керуючись статтями 99, 100, 155, 160, 165 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання відмовити

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню не підлягає.

Заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної чи касаційної скарги на постанову чи ухвалу суду, прийняту за наслідками розгляду справи.

Суддя П.Д. Дембіцький

Ухвала в повному обсязі виготовлена 23 грудня 2016 р.