Справа № 825/1685/16
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2016-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/1685/16 Головуючий у 1-й інстанції: Скалозуб Ю.О. Суддя-доповідач: Шурко О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

22 грудня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Дуденкові О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу Громадянина Таджикистану ОСОБА_3 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Таджикістану ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області у якому позивач просив:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 19 вересня 2016 року № 93 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання громадянина Таджикистану ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області повторно розглянути заяву громадянина Таджикистану ОСОБА_3 та прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апелянт посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є на його переконання підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 є громадянином республіки Таджикистан, національність - таджик, віросповідання - мусульманин-суніт, неодружений, дітей не має, що підтверджується реєстраційним листком від 30.08.2016, наявним у матеріалах справи.

Судом встановлено, що територію громадянської належності позивач залишив добровільно в 2012 році. До прибуття в Україну перебував в Російській Федерації, Об'єднаних Арабських Еміратах, за захистом у вказаних країнах не звертався. Позивач легально прибув до України 23.06.2016. Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.07.2016 стосовно позивача прийнято рішення про його примусове видворення за межі території України, після чого він був поміщений у Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - Чернігівський ПТПІ). За захистом до органу міграційної служби звернувся 30.08.2016, після його затримання та поміщення до Чернігівського ПТПІ.

30.08.2016 громадянином Республіки Таджикистан ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області подано заяву-анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додатково захисту.

Вказана заява обґрунтована тим, що підставою для залишення країни громадянської належності є побоювання ним за свою свободу, життя та здоров'я. Позивач вказав на неможливість повернення до Таджикистану через те, що він є членом опозиційної до Уряду Таджикистану "Групи 24", члени якої жорстко переслідуються з боку Уряду.

Висновком головного спеціаліста Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 19.09.2016 щодо прийняття рішення про оформлення або відмову у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по справі № 2016CN0027 громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_3 запропоновано відмовити в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, у якої відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону.

У свою чергу, 19.09.2016 наказом начальника Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області № 93 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, у якої відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону.

19.09.2016 начальником Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області винесено повідомлення № 114 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке отримано позивачем із перекладом та відповідними роз'ясненнями щодо його оскарження 21.09.2016.

Вважаючи оскаржуваний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з позовом за захистом охоронюваних законом прав та інтересів.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні вказаного позову виходив з того, що у позивача відсутні підстави, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" для визнання позивача біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, аргументуючи свою позицію наступним.

Так, із заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.08.2016 та з протоколу співбесіди від 02.09.2016 вбачається, що причиною виїзду позивача з країни походження та постійного проживання є побоювання за свою свободу, життя та здоров'я. Позивач зазначив, що він не може повернутися до Таджикистану через те, що він є членом "Групи 24", яка є опозиційною до Уряду Таджикистану. Члени цієї групи жорстко переслідуються з боку Уряду.

Однак, з висновку головного спеціаліста Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 19.09.2016 щодо прийняття рішення про оформлення або відмову у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та з реєстраційного листка заявника вбачається, що причиною його виїзду з Республіки Таджикистан були сімейні обставини (п. 4.1.1 реєстраційного листка). 02.09.2016 під час співбесіди заявник пояснив, що вирішив поїхати із Таджикистану, щоб заробити гроші, так як в Таджикистані ситуація незадовільна, і він був вимушений допомагати своїй родині і брату, який навчався (ХІ розділ протоколу співбесіди від 02.09.2016).

Матеріали справи свідчать про те, що з Республіки Таджикистан заявник виїхав у 2012 році, а до України приїхав у 2016 році. Згідно інформації, викладеної заявником в заяві-анкеті (п. 2.4, 2.5) заявник слідував до України через Російську Федерацію та в транзитних пунктах не затримувався. Проте вже в пункті 4.7.2 заявник зазначив, що не служив в армії через те, що був в еміграції в Росії, що свідчить про те, що заявник певний час проживав в Росії.

При заповнення реєстраційного листка заявник уточнив, що виїхав з Республіки Таджикистан 19.06.2012, з 2012 по 2015 рік працював в Російській Федерації, з лютого 2015 2-3 місяці працював в Турції, і 23.06.2016 приїхав до України (п. 1.21, 2.1, 3.1 реєстраційного листка). Україно-російський кордон перетнув легально, на підставі паспорта (п. 3.3, 3.4 заяви-анкети та п. 3.3, 3.4 реєстраційного листка).

Своє прохання надати притулок в Україні заявник обґрунтовує тим, що являється членом "Групи 24", яка є опозиційною діючому уряду в Республіці Таджикистан, і щодо членів якої вчиняються неправомірні дії на території інших держав (Турція, Російська Федерація).

Заявник обґрунтовує свою належність до політичної організації "Група 24" наступним: виступи заявника на каналі "Новый Таджикистан 2" на ресурсі "zello"; ознайомлював з ідеологією організації "Група 24"; є близьким родичем ОСОБА_4 - відомого політичного члена "Група 24".

Жодних документальних підтверджень дійсності свого членства в "Група 24", окрім усних, заявник не надав ні в суді першої інстанції ні в апеляційній.

Колегією суддів встановлено, що під час співбесід заявнику були задані питання, спрямовані на виявлення дійсності або спростування факту належності (членства) заявника до політичного організації "Група 24", однак відповіді заявника на ці питання мали загальний зміст.

Так, заявник не зміг навести ані кількість основних лозунгів (призивів) "Групи 24", розміщених на сторінці каналу "Новый Таджикистан 2" на ресурсі "zello", ані зміст цих лозунгів, навіть назву каналу заявник зазначив не вірно "Таджикистан 02" (Джерело: http://zello.eom/channels/k/c0wb9, дата доступу 09.09.2016), не зміг пояснити механізм реалізації мети організації - досягнення дотримання прав і свобод громадян Республіки Таджикистан в Республіці Таджикистан.

Твердження заявника щодо ознайомлення ним його знайомих з ідеологією організації "Група 24" в Україні спростовуються самим же заявником, оскільки він зазначає під час співбесіди 02.09.2016, що в Україні жодної політичної діяльності пов'язаної з "Група 24" не здійснював.

Крім того, заявник стверджує, що він є родичем ОСОБА_4, і через це йому може загрожувати в Таджикистані небезпека спростовується тим, що окрім заявника, у ОСОБА_4 є і інші родичі, наприклад рідний брат заявника, і жодних форм переслідування через цю обставину він не зазнає.

Також колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що заявник протягом 2-3 місяців проживав в Турції, проте з заявою про надання захисту в цій країні не звернувся, а лише працював, хоча заявник особисто повідомив, що виїжджав з РФ через боязнь зазнати переслідування з боку уряду Таджикистану, що свідчить про характер подорожей заявника по країнам.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Згідно п.п.1, 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у п.13 ч.1 цієї статті.

Відповідно п.13 ч.1 ст.1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення статті 1 зазначеного Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 звернуто увагу судів на те, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Пленум Вищого адміністративного суду України також звернув увагу та чітко зазначив, що об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Колегія суддів звертає увагу, що ні позивачем, ні його представником не доведено перед судом наявність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

Частиною сьомою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що побоювання позивача щодо переслідувань є його власними припущеннями, оскільки інформація про побоювання переслідувань, що була надана позивачем, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження, позивачем не надано відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»

Виходячи зі змісту статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пункту четвертого частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні.

Пункт 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Тобто, є обґрунтовані підстави вважати, що позивач має ознаки особи, яка відповідно до пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) є економічним мігрантом.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, що переслідування позивача не можна вважати такими, що носять дискримінаційний характер за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки відсутні підстави для висновків про можливість застосування до нього катувань або нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження або покарання, а також відсутні докази, які б підтверджували участь позивача у вищевказаній організації.

У зв'язку з цим, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про правомірність прийнятого УДМС України рішення від 19.09.2016 № 93 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та відсутність підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надані докази, які є у справі, були оцінені колегією суддів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам ст.86 КАС України.

Відповідно до ч.1, 2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст.200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 23.12.2016.

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Степанюк А.Г.

Василенко Я.М.