Справа № 569/1971/16-а
Суддя: Ковальов І.М. І. М.
Дата ухвалення: 2016-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 569/1971/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2016 року Рівненський міський суд

під головуванням судді Ковальова І.М.

при секретарі Грицаюк О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 обєднаного управління пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в:

В Рівненський міський суд з позовом до ОСОБА_2 обєднаного управління пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії звернулась ОСОБА_1

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала, просить суд їх задоволити та визнати протиправними дії відповідача ОСОБА_2 обєднаного управління пенсійного фонду України Рівненської області щодо припинення виплати їй пенсії з 01 липня 2015 року по віку відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»; зобовязати відповідача ОСОБА_3 обєднане управління пенсійного фонду України Рівненської області поновити нарахування та виплатити їй пенсію по віку відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» починаючи з 01 липня 2015 року у попередньому розмірі.

В судове засідання представник відповідача не зявився, однак подав до суду письмові заперечення на позов у яких просив суд у задоволенні адміністративного позову позивачу відмовити.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Згідно ст.19 ОСОБА_4 України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_4 та Законами України.

Відповідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_4 та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відсутність хоча б однієї з наведених вище ознак є підставою для задоволення адміністративного позову.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку у ОСОБА_2 обєднаному управлінні пенсійного фонду України Рівненської області та отримує пенсію за віком багатодітним матерям і матерям інвалідів з дитинства починаючи з 13 жовтня 2013 року.

З 01 квітня 2015 року позивачу припинено нарахування та виплату пенсії по інвалідності на загальних підставах за Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» у звязку з її роботою на посаді державного службовця Головного ДПС в Рівненській області.

10 лютого 2016 року позивач звернулась з листом до відповідача з проханням з 1 червня 2015 року виплату пенсії, призначеної їй відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» №1058 відновити у звязку з відсутністю підстав для її невиплати.

З відповіді Управління пенсійного фонду України в м.Рівне Рівненської області (на даний час ОСОБА_3 обєднане управління пенсійного фонду України Рівненської області) від 15 лютого 2016 року №80/10 вбачається, що «На письмове звернення ОСОБА_1 від 10 лютого 2016 року повідомлено наступне. Перебуваючи на обліку в управління Пенсійного фонду України в м.Рівне з 13 жовтня 2013 року ОСОБА_1 отримувала пенсію за віком відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (далі Закон).

Відповідно до ст.47 Закону (із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих атів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VІІІ та від 24 грудня 2015 року №911-VІІІ) тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються».

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Згідно з індивідуальними відомостями про ОСОБА_1 як застраховану особу та матеріалами пенсійної справи станом на 01 квітня 2015 року встановлено факт її роботи в головному управлінні ДФС у Рівненській області на посаді, яка передбачена Законом України «Про державну службу».

Враховуючи вищенаведене, виплата пенсії з 01 квітня 2015 року припинена правомірно.

Оскільки на день звернення ОСОБА_1 продовжує працювати на займаній посаді, то з огляду на діюче законодавство поновити виплату пенсії не вбачається можливим.

Відповідно до статті 17 закону України «Про звернення громадян» та Порядку розгляду скарг на рішення органів пенсійного фонду України щодо пенсійного забезпечення, у разі, якщо заявник вважає, що орган, який призначає пенсію, прийняв рішення, котре суперечить законодавству про пенсійне забезпечення або виходить за межі його компетенції, встановлені законом, розяснено право оскаржити таке рішення до пенсійного фонду України.

Подання скарги відповідно до названого порядку не позбавляє заявника права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства.».

Відповідно до положень ч.1 ст.8 та ч.1 ст.58 ОСОБА_4 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч.3 ст.22 ОСОБА_4 України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до п.5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VІІІ (надалі по тексту Закон №213), у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Вказаний в п.5 розділу ІІІ Прикінцеві положення» Закону №213 закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, до 1 червня 2015 року не був прийнятий, у звязку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про державну службу» щодо пенсійного забезпечення і відповідно, пенсії за цими Законами не призначаються.

Тобто, з 01 червня 2015 року особам, які працюють на посадах, які мають статус державної служби відповідно до Закону України «Про державну службу» пенсія призначається відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, з 01 червня 2015 року посада, на якій працює позивач, не дає їй права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених законом України «Про державну службу» у звязку з чим передбачені ч.1 ст.47, ст.54 Закону №1058 підстави для невиплати пенсії позивачу, призначеної відповідно до закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» відпали і з 01 червня 2015 року перешкод для виплати вказаної пенсії позивачу немає. Суд вважає, що діями відповідача у припиненні виплати пенсії позивачу порушуються її права, які суперечать вимогам ОСОБА_4 України та практиці Європейського суду з прав людини, рішення якого є обовязковим для застосування судами України.

Відповідно до ст.1 ОСОБА_4 України Україна є суверенна і незалежна, демократична соціальна, правова держава.

Відповідно до ч.2 ст.3 ОСОБА_4 України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави.

Статтею 8 ОСОБА_4 України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_4 України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_4 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_4 України є нормами прямої дії, а звернення до суду за захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_4 України гарантується.

Статтею 22 ОСОБА_4 України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 46 ОСОБА_4 України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.58 ОСОБА_4 України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в асі крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Пленум Верховного Суду України у п.19 Постанови від 13 червня 2007 року №8 «Про незалежність судової влади» розяснив, що відповідно до статті 8 та22 ОСОБА_4 України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених ОСОБА_4 України і чинними законами прав і свобод.

У рішенні Конституційного Суду України №4-рп/2007 від 18 червня 2007 року вказується, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, повязану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рішень і сформулював правову позицію, згідно з якою ОСОБА_4 та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами.

Крім того, питання щодо дії нормативно-правових актів ц часі неодноразово розглядалось Конституційним судом України та відображено в Рішенням №1 зп від 13 травня 1997 року, №1-рп/99 від 09 лютого 1999 року та №3-ра/2001 від 05 квітня 2001 року. При цьому, зазначеними рішеннями встановлено, що нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття Законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Дію нормативно-правового акта в часі треба зрозуміти так, що до події, факту застосовується той Закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія Закону та іншого нормативно правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до пунктів 4,23 ч.1 Європейської соціальної хартії від 03 травня 1996 року, ратифікованої закону України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої) №137-V 14 вересня 2006 року усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей. Кожна особа має право на соціальний захист.

Статтею 64 ОСОБА_4 України визначено, що конституційні права і свободи людини громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених ОСОБА_4 України.

Відповідно до розділу 11 ОСОБА_4 України право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод.

Варто зазначити, що ч.2 ст.8 КАМ України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, першого протоколу та протоколів №2,4 та 11 до Конвенції» (пункт 1), Україна визнала обовязковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

Статтею 7 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» закріплено основоположні принципи загальнообовязкового державного пенсійного страхування, серед яких є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обовязків стосовно сплати страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Невиплата пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства, у звязку з перебуванням позивача на певній посаді, є порушенням цієї норми, оскілки особи, які на даний час не працюють на таких посадах, продовжують отримувати пенсію.

Крім того, позивача позбавлено пенсії і у порушення вимог та положень ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (надалі Конвенція) в поєднанні зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції, з огляду на наступне.

Відповідно до Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожній людині, яка знаходиться під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначені в розділі 1 цієї Конвенції.

Стаття 14 Конвенції передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за однакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, незалежності до національних менших майнового стану, народження або інших обставин.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Пічкур проти України" від 07 листопада 2013 року, яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, зазначається, що статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 40 вказаного рішення ЄСПЛ встановлено, що заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати (див. ухвалу щодо прийнятності у справі "Стек та інші проти Сполученого Королівства" (Stee and Others v. The United Kingdom) [ВП], заяви № № 65731/01 та 65900/01, п. 40, ECHR 2005-Х).

Пунктом 42 вказаного рішення ЄСПЛ встановлено, що у справах, щодо скарги за статтею 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу на те, що заявника частково або повністю позбавили певної матеріальної допомоги на дискримінаційній підставі, що охоплюється статтею 14 Конвенції, відповідним методом перевірки є з'ясування, чи він або вона мали б право на отримання відповідної матеріальної допомоги за національним законодавством за умови існування права, щодо якого скаржиться заявник. Хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 (там же, п. 55).

Європейський Суд з прав людини ще у 1974 році у справі «Міллер проти Австрії» (ухвала щодо прийняття заяви №6849/72 від 16 грудня 1974 року) зазначив, що у звязку зі сплатою обовязкових внесків до пенсійного фонду у застрахованої особи виникає право власності на пенсію. Відповідно до змісту статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майно.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, першого протоколу та протоколів №2,47 та 11 Конвенції» (пункт 1) Україна визнала обовязковою юрисдикцією Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог які він виводить з цього принципу.

З огляду наведених вище міркувань ЄСПЛ, суд приходить до висновку щодо дискримінаційного позбавлення пенсії позивача, а саме позбавлення її права на соціальний захист, що включає, зокрема, і право на одержання пенсії та достатній життєвий рівень по відношенню до інших осіб, тому суд вважає, що наявні достатні підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії позивачу.

Згідно ст.45 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» - перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною третьою статті 42 і частиною п'ятою статті 48 цього Закону, провадиться в такі строки: у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа. Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Як встановлено в судовому засіданні позивач звернулася до відповідача з заявою про виплату пенсії 10 лютого 2016 року, тому нарахування має бути зроблено з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, тобто з 01 лютого 2016 року.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до часткового задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.11,17,18,71,160,161,162,186 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 обєднаного управління пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії задоволити.

Визнати протиправними дії ОСОБА_2 обєднаного управління пенсійного фонду України Рівненської області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 лютого 2016 року по віку відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Зобовязати ОСОБА_3 обєднане управління пенсійного фонду України Рівненської області поновити нарахування та виплатити пенсію ОСОБА_1 по віку відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» починаючи з 01 лютого 2016 року у попередньому розмірі.

Стягнути з ОСОБА_2 обєднаного управління пенсійного фонду України Рівненській області на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку сторонами, а також іншими особами у звязку з тим, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обовязки.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Житомирського апеляцiйного адміністративного суду через Рiвненський мiський суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Головуючий :