Справа № 826/6956/16
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 грудня 2016 року № 826/6956/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Іщука І.О., суддів: Погрібніченка І.М., Шулежка В.П., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особа:Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, Територіального управління Державної судової адміністрації України у м.Києві, Апеляційного суду м.Києва Державна казначейська служба України
провизнання неправомірною бездіяльність, стягнення невиплаченої частини заробітної плати,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, Територіального управління Державної судової адміністрації України у м.Києві, Апеляційного суду м.Києва, третя особа: Державна казначейська служба України, в якому просить:

1. Визнати неправомірними дії/бездіяльність Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, Територіального управління Державної судової адміністрації України у м.Києві, Апеляційного суду м.Києва щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 22 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року у розмірі відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції з 26 жовтня 2014 року) та абзацу 2 частини 1 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції з 28 березня 2015 року).

2. Стягнути з Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, Територіального управління Державної судової адміністрації України у м.Києві, Апеляційного суду м.Києва за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 недоплачену заробітну плату за період з 22 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року включно відповідно до статті 144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції з 26 жовтня 2014 року) та статті 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції з 26 жовтня 2014 року) та статті 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції з 28 березня 2015 року) у сумі 23 751,82 грн.

Позовні вимоги мотивовані протиправною бездіяльністю відповідача 1 щодо неприведення Постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 09 березня 2006 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» у відповідність до Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», чим порушено право позивача на отримання належної заробітної плати працівника апарату суду, визначеної законом.

Позивач в судове засідання не з'явилася, про час, дату та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи, просить розглядати справу без її участі.

Представники відповідачів 1, 2, 3, 4 та третьої особи в судове засідання не з'явилися, про час, дату та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомили.

Представниками відповідачів 1, 2, 3, 4 подано до суду заперечення, в яких вони проти позовних вимог заперечують, оскільки, на їх думку, підстави для перерахування заробітної плати відсутні. Представником третьої особи пояснень по суті заявлених позовних вимог не надано.

У зв'язку із неявкою в судове засідання представників сторін, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у зв'язку із чим подальше провадження у справі ухвалено здійснювати в порядку письмового провадження відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення з огляду на наступне.

ОСОБА_1 з 22.01.2015 р. працює в Апеляційному суді м.Києва. З 23.10.2015 р. переведена на посаду судового розпорядника (у цивільних справах) відділу судових розпорядників. Станом на 22.01.2015 р. позивачу присвоєно 6 категорію державного службовця.

Позивач, звертаючись до суду зазначила, що бездіяльністю відповідачів порушено її право на отримання заробітної плати, визначеної Законом, а, отже, порушено право власності на таку заробітну плату.

Отже, зазначена бездіяльність відповідачів є несправедливою і дискримінаційною стосовно позивача як працівника апарату суду, посадовий оклад якої залишається на рівні однієї мінімальної заробітної плати, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 р. № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів».

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

За змістом частин 2 та 3 статті 22 Конституції України конституційні права гарантуються і не можуть бути скасовані, а держава повинна утримуватись від прийняття будь-яких актів, які б призводили до скасування чи звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Частиною 1 статті 1 Протоколу № 1, ратифікованої Україною 11.09.1997 р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ст. 17-1 Конвенції, згідно з якими кожен має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, державам учасницям Конвенції заборонено скасовувати встановлені нею права.

Стаття 13 Конвенції гарантує кожному право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо порушення передбаченого Конвенцією права було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Також слід зазначити про існуючу практику Європейського Суду з прав людини, згідно з якою: а) конвенційне поняття «майно» являє собою «існуюче майно» або засоби, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності (справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 42527/98, рішення від 12.07.2001 р. п. 83); б) засоби юридичного захисту ефективними є тоді, коли вони можуть запобігти виникненню умов, які становлять порушення, або не допустити подальшого існування таких умов (справа «Мельник проти України», заява № 72286/01, рішення від 28.03.2006 p., щодо статті 13); в) принцип верховенства права зобов'язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (справа «Броньовський проти Польщі», заява № 31443/96, рішення від 22.06.2004 р., п. 184).

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) затверджено схеми посадових окладів керівних працівників, спеціалістів і службовців Адміністрації Президента України, Секретаріату Кабінету Міністрів України, Апарату Верховної Ради України, апарату Національного центру з питань євроатлантичної інтеграції України, Рахункової палати України, апарату Ради національної безпеки і оборони України, апарату Вищої ради юстиції, секретаріату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Державної судової адміністрації, Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, апарату Національної ради з питань телебачення і радіомовлення, центральних органів виконавчої влади, державних колегіальних органів, їх територіальних органів, місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Рахункової палати Автономної Республіки Крим, виборчої комісії Автономної Республіки Крим, міністерств і республіканських комітетів Автономної Республіки Крим, органів прокуратури, судів та інших органів державної влади, згідно з додатками 1 - 47, 55, а також розміри надбавок за ранг державного службовця, дипломатичний ранг, спеціальне звання та окладів осіб рядового і начальницького складу податкової міліції за спеціальні звання та класний чин згідно з додатками 56 - 59 (далі - Постанова №268).

Так, відповідно до додатку №47 до постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 р. N 268 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 р. N 700) затверджено схеми посадових окладів державних службовців різних органів влади, в т.ч. посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних (спеціалізованих) судів.

12.02.2015 р. Верховною Радою України прийнято Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року N 192-VII, який набрав чинності 29.03.2015. Вказаним Законом внесені зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», якими частину 1 статті 147 вказаного закону викладено в наступній редакції:

"Розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади.

При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.".

В той же час, підпунктом 2 пункту 13 Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» зобов'язано Кабінет Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити в межах своїх повноважень перегляд та скасування нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Аналіз вказаного в сукупності дає суду підстави дійти висновку, що Кабінет Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд», тобто з 29.03.2015 мав привести свої нормативно-правові акти у відповідність до вимог наведеного Закону, зокрема, постанову Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів».

У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 113 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених цією Конституцією. Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

З аналізу вказаного слідує, що Кабінет Міністрів України, як вищий орган виконавчої влади, в контексті ч. 2 ст. 19 Конституції України має діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, останній здійснює свої повноваження на підставі Конституції України та законів України, що, в свою чергу, обумовлює наявність обов'язку Кабінету Міністрів України дотримуватися правових норм регламентованих останніми.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадян захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових службових осіб.

Згідно із п. 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року N 19-рп/2011, в аспекті конституційного звернення положення часті другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так: конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальнім законом.

02.09.2015 Урядом прийнято рішення про видання постанови Кабінету Міністрів України № 644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України".

Пунктом 6 постанови Уряду від 02.09.2015 № 644, на виконання пункту 13 Прикінцевих та перехідних положень Закону внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів".

Частиною 1 статті 53 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" постанови Кабінету Міністрів України, крім постанов, що містять інформацію з обмеженим доступом, набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими постановами, але не раніше дня їх опублікування. У випадках, передбачених законом, постанови Кабінету Міністрів України або їх окремі положення, що містять інформацію з обмеженим доступом, не підлягають опублікуванню і набирають чинності з моменту їх доведення в установленому порядку до виконавців, якщо цими постановами не встановлено пізніший термін набрання ними чинності.

Так, 18.09.2015 року в бюлетені "Офіційний вісник України" №72 опубліковано постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України, в тому числі №644 від 02.09.2015 року "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України".

Кабінет Міністрів України постановою від 02.09.2015 року №644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" вніс зміни до додатку 47 до постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" від 09.03.2006 року №268, виклавши у новій редакції схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів, з приміткою про те, що у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50-відсоткового зменшення; інші виплати працівникам апарату судів, передбачені цією постановою, здійснюються виключно в межах фонду оплати праці суду.

Водночас, слід зазначити, що постанова Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року № 644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" не містить вказівок про поширення її дії стосовно виплаченої раніше (у 2014-2015 роках) заробітної плати, або про необхідність проведення перерахунку заробітної плати працівникам апаратів судів за попередні періоди. Таким чином, дія зазначеної постанови на спірні правовідносини не поширена.

Також суд звертає увагу на те, що згідно із ч.1 ст. 145, ч.1 ст.146 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд") фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Аналогічні норми були передбачені ч.1 ст. 142, ч.1 ст. 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд").

Згідно зі ст. 22 Бюджетного кодексу України Державна судова адміністрація є головним розпорядником бюджетних коштів, таким чином відповідач є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Отже, Державна судова адміністрація України може здійснювати виплати лише в межах затвердженого фонду оплати праці та не наділена правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, тобто збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у відповідача 3 у спірний період були відсутні підстави нараховувати та виплачувати позивачу заробітну плату відповідно до ч.1 ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (зі змінами, внесеними підпунктом 59 розділу ХІІ Прикінцеві положення Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII) та ч.1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" ( в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд").

На думку суду, реалізація положень вищевказаних норм Закону України "Про судоустрій і статус суддів" можлива була за умови виконання Кабінетом Міністрів України вимог стосовно приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, в тому числі шляхом забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів.

Відповідно до Положення про Державну судову адміністрацію України, затверджене рішенням Ради суддів України 22.10.2010 р. № 12, ДСА України здійснює організаційне забезпечення діяльності органів судової влади з метою створення належних умов функціонування судів і діяльності суддів, представляє суди у зносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування в межах повноважень, установлених законом.

Згідно з Положенням про територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, затверджене Головою ДСА України 25.09.2015р., у своїй діяльності Управління керуються Конституцією і законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, актами Кабінету Міністрів України, рішеннями з'їзду суддів України та Ради суддів України, Положенням про ДСА України, наказами ДСА України, рішеннями колегії ДСА України, іншими нормативно-правовими актами та цим Положенням.

Повноваження Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві визначені пунктом 4 Положення про територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, відповідно до п. п. 4.3 та 4.5 якого Управління здійснює функції розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності Управління та місцевих загальних судів міста Києва; узагальнюють потреби місцевих загальних судів міста Києва у матеріально-технічному забезпеченні та здійснюють забезпечення в межах бюджетних асигнувань.

Питання ж фінансового та матеріального забезпечення апеляційних судів працівників апаратів цих судів не входить до повноважень Управління.

З урахуванням наведеного слід дійти висновку про відсутність бездіяльності Управління щодо перерахунку та стягнення заробітної плати.

Згідно з Положенням про Міністерство фінансів України, затвердженим постановою Кабінетом Міністрів України від 20 серпня 2014 375, Міністерство фінансів України (Мінфін) є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову та бюджетну політику.

Аналіз зазначених положень, а також норм Бюджетного кодексу України, зокрема статей 7, 23, 35, 51 свідчить, що Міністерство фінансів України, як учасник бюджетного процесу не несе відповідальності за нарахування та виплату заробітної плати суддям та працівникам апарату судів.

Відповідно до наведених вище правових норм Апеляційний суд міста Києва є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня та не наділений самостійним правом фінансового забезпечення Апеляційного суду міста Києва на всіх стадіях бюджетного процесу, включаючи внесення змін до закону про Державний бюджет України, та не вправі самостійно здійснювати упорядкування умов оплати праці працівників суду з поданням до Кабінету Міністрів України відповідних пропозицій щодо внесення змін та приведення законодавчих актів у відповідність, а лише уповноважений на отримання бюджетних асигнувань.

Таким чином, доводи позивача щодо бездіяльності Апеляційного суду міста Києва є безпідставними та необґрунтованими, адже Апеляційний суд міста Києва не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, а саме збільшення видатків Державною судовою адміністрацією України на заробітну плату працівникам суду та здійснювати перерахунок посадового окладу позивача.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання неправомірними дії/бездіяльність Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, Територіального управління Державної судової адміністрації України у м.Києві, Апеляційного суду м.Києва щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 22 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року у розмірі відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції з 26 жовтня 2014 року) та абзацу 2 частини 1 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції з 28 березня 2015 року) та стягнення з Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, Територіального управління Державної судової адміністрації України у м.Києві, Апеляційного суду м.Києва за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 недоплачену заробітну плату за період з 22 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року включно відповідно до статті 144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції з 26 жовтня 2014 року) та статті 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції з 26 жовтня 2014 року) та статті 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції з 28 березня 2015 року) у сумі 23 751,82 грн., задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись вимогами статтями 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У позові ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.О. Іщук

Судді: І.М. Погрібніченко

В.П. Шулежко