Справа № 805/84/16-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2016-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Голошивець І. О.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року справа №805/84/16-а

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., секретаря судового засідання Челахової О.О., за участю представника відповідачів № 2, 4 ОСОБА_2, представника відповідача № 3 ОСОБА_3, розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2016 року у справі № 805/84/16-а за позовом ОСОБА_4 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Артемівського міського відділу (з обслуговування м. Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС України в Донецькій області, Головного управління Національної поліції в Донецькій області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити певні дії, стягнення грошового забезпечення, моральної шкоди та витрат на правову допомогу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 11.01.2016 року звернувся до суду з позовом, який неодноразово було уточнено та змінено, мотивуючи свої вимоги тим, що 04 червня 2012 року вона була прийнята на посаду слідчого відділу розслідувань злочинів, скоєних проти життя і здоровя осіб СВ Артемівського МВ ГУМВС України в Донецькій області. Наказом ГУМВС України в Донецькій області від 20 травня 2015 року № 156о/с їй було надано відпустку по догляду за дитиною. Наказом ГУМВС України в Донецькій області від 06 листопада 2015 року № 372 о/с її звільнено з органів внутрішніх справ на підставі п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Позивач просив: визнати незаконними та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області № 372о/с від 06 листопада 2015 року та наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області № 405 о/с від 06 листопада 2015 року про її звільнення; зобовязати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області поновити її на посаді слідчого відділу Артемівського МВ (з обслуговування м. Артемівська та Артемівського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області; зобовязати Головне управління Національної поліції у Донецькій області прийняти її на службу шляхом видання наказу про призначення за її згодою на посаду слідчого відділу Артемівського відділення Головного управління Національної поліції у Донецькій області; визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України у Донецькій області щодо нездійснення її працевлаштування після звільнення з посади слідчого відділу Артемівського МВ (з обслуговування м. Артемівська та Артемівського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області; зобовязати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області та Артемівський МВ (з обслуговування м. Артемівська та Артемівського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області її на службу в Національній поліції України; стягнути з Артемівського міського відділу (з обслуговування м. Артемівськ та Артемівського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на її користь суму середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 06.11.2015 року по дату вирішення рішення у справі; стягнути з відповідачів солідарно заподіяну позивачеві протиправною бездіяльністю моральну шкоду в розмірі 10 000,00 гривень; стягнути з відповідачів солідарно витрати, повязані з наданням правової допомоги позивачу у сумі 2000,00 грн.; стягнути з Артемівського міського відділу (з обслуговування м. Артемівськ та Артемівського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області її користь винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення за період з 01.04.2014 року по 10.10.2014 року з відрахуванням установлених законом податків та інших обовязкових платежів.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2016 року у справі № 805/84/16-а адміністративний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області № 372 о/с від 06 листопада 2015 року в частині звільнення ОСОБА_4.

Зобовязано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області вжити заходи щодо обовязкового працевлаштування ОСОБА_4.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у звязку з втратою чинності нормативної бази щодо проходження служби працівниками міліції, скороченням всіх штатів і посад та ліквідацією територіальних органів Міністерства внутрішніх справ, у тому числі ГУМВС України в Донецькій області, звільненню підлягали всі працівники без виключення. Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не перешкоджало їх звільненню зі служби в органах внутрішніх справ. Відтак, наказом ГУМВС України в Донецькій області від 06.11.2015 року № 372 о/с ОСОБА_4 згідно з п. 10, 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено 06.11.2015 року з органів внутрішніх справ.

Апелянт зазначає, що трудові відносини та служба в ОВС мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, а тому передбачений законодавством про працю порядок звільнення та вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ. Державою передбачено низку соціальних гарантій для прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення працівників органів внутрішніх справ спеціальним законодавством, а тому, на думку апелянта, суд І інстанції безпідставно вважає, що позивач має право на захист свого порушеного права як за спеціальним законом, так і за нормами Кодексу Законів про працю України.

Також, апелянт зазначає, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

Апелянт, наголошує на тому, що заява на проходження подальшої служби в поліції, у встановленому порядку, чи проходження конкурсу на посади к порядку, визначеному п. 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», ОСОБА_4 не надавала.

Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що після набрання чинності певних положень розділу ХІ Закону № 580-VIII відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» Артемівським МВ (з обслуговування м. Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС України в Донецькій області 07.09.2015 року до Артемівського міського центру зайнятості населення надано Інформацію про заплановане масове вивільнення працівників та про фактичне звільнення з ОВС через скорочення штатів, у тому числі і позивача.

Також, апелянт зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про покладення на ГУМВС в області обовязку вжити заходів щодо працевлаштування ОСОБА_4, усвідомлював неможливість його виконання через певні обставини, спричинені у звязку з втратою чинності нормативної бази щодо проходження служби працівниками міліції, скороченням всіх штатів і посад та ліквідацією територіальних органів Міністерства внутрішніх справ.

Представник відповідачів № 2, 4 у судовому засіданні в режимі відео- конференції підтримав доводи апеляційної скарги та просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача № 3 у судовому засіданні в режимі відеоконференції підтримав доводи апеляційної скарги Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області та просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач, представник відповідача № 1 та третьої особи у судове засідання не зявилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином. З огляду на приписи ч. 4 ст. 196 КАС України їх неявка не є перешкодою для розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідачів, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції скасувати, з наступних підстав.

Судами обох інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 проходила службу в органах внутрішніх справ в Артемівському МВ ГУ МВС України в Донецькій області з 16 серпня 2008 року по 06 листопада 2015 року. Остання займана посада слідчий відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоровя особи слідчого відділу Артемівського міського відділу (з обслуговування міста Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС України в Донецькій області (том 1 а.с. 159).

Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 20 травня 2015 року № 156 о/с ОСОБА_4 надано відпустку по догляду за дитиною з 30 квітня 2015 року до 28 січня 2018 року (том 1 а.с. 157).

14 вересня 2015 року Артемівським МВ ГУ МВС України в Донецькій області складено повідомлення № 23025 «Про скорочення штатів», яким позивача повідомлено про те, що згідно вказівки ГУМВС України в Донецькій області від 11.09.2015 року № 7238/Нв їй необхідно прибути до сектору кадрового забезпечення Артемівського МВ для ознайомлення із вимогами Закону України «Про національну поліцію», зокрема, з п. 8-11 прикінцевих та перехідних положень (розділ 11) із можливим майбутнім звільненням через скорочення штатів (том 1 а.с. 106).

03 листопада 2015 року позивач подала рапорт на імя начальника ГУМВС України в Донецькій області про визнання її такою, що приступила до виконання службових обовязків після виходу з відпустки по догляду за дитиною з 05.11.2015 року (том 1 а.с. 97).

06 листопада 2015 року начальником Артеміського МВ ГУ МВС України в Донецькій області складено доповідну записку № 28779 на імя начальника ГУ МВС України в Донецькій області, в якій зазначено, що, зокрема, ОСОБА_4, станом на 05.11.2015 року не приступила до виконання службових обовязків в Артемівському МВ, відмовившись виходити з декретної відпустки на службу (том 1 а.с. 152-153).

Також 06 листопада 2015 року посадовими особами Артемівського МВ складено акти про відмову ОСОБА_4 вийти на службу (том 1 а.с. 144, 145).

Пунктом 3 наказу Головного управління МВС України в Донецькій області від 06 листопада 2015 року № 372 о/с «По особовому складу» визначено вважати такою, що приступила до виконання службових обовязків після виходу з відпустки по догляду за дитиною, зокрема, старшого лейтенанта міліції ОСОБА_4 (М-214939), слідчого відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоровя особи слідчого відділу Артемівського міського відділу (з обслуговування міста Артемівськ та Артемівського району) з 06 листопада 2015 року (підстава: рапорт ОСОБА_4 від 03.11.2015 року) (том 1 а.с. 96).

Пунктом 4 даного наказу згідно з пунктом 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» позивача звільнено із займаної посади за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) з 06 листопада 2015 року (том 1 а.с. 96).

Наказом Головного управління МВС України в Донецькій області від 06 листопада 2015 року № 405 о/с «По особовому складу» згідно з п. 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено у запас Збройних Сил: за п. 64 «г» (через скорочення штатів) старшого лейтенанта міліції ОСОБА_4 (М-214939), слідчого відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоровя особи слідчого відділу Артемівського міського відділу (з обслуговування міста Артемівськ та Артемівського району) з 06 листопада 2015 року, без встановлення премії за листопад 2015 року (том 1 а.с. 154).

06 листопада 2015 року Артемівським МВ ГУ МВС України в Донецькій області складено повідомлення № 28702 «Про звільнення з ОВС», в якому позивача повідомлено про її звільнення з органів внутрішніх справ наказом від 06.11.2015 року № 372о/с (через скорочення штатів) та вказано на необхідність зявитись до сектору кадрового забезпечення із службовим посвідченням для отримання трудової книжки та повного розрахунку (том 1 а.с. 105).

Колегія суддів вважає постанову суду першої інстанції такою, що підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Спірним питанням даної справи є правомірність звільнення ОСОБА_4 з органів внутрішніх справ у звязку із скороченням штатів.

Відповідно до ст. 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

При цьому гарантії щодо зайнятості, охорони праці, праці жінок, молоді, інвалідів надаються в порядку, передбаченому законодавством про працю.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Водночас питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов'язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про міліцію».

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

При цьому на момент прийняття Головним управлінням МВС в Донецькій області оскаржуваного наказу від 06.11.2015 року № 372 о/с був чинний ОСОБА_5 України «Про міліцію». Разом з тим, відповідно до п. 1 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» (далі - ОСОБА_5) цей ОСОБА_5 набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

ОСОБА_5 опублікований в офіційному виданні «Голос України» 06.08.2015 року, а відтак набрав чинності 07.11.2015 року окрім пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набрали чинності 07.08.2015 року.

Відтак, оскільки саме приписами пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» визначено особливості перехідного періоду реформування органів внутрішніх справ та процедуру звільнення працівників міліції, до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме наведені норми.

Відповідно до п. 8 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

14 вересня 2015 року Артемівським МВ ГУ МВС України в Донецькій області складено повідомлення № 23025 «Про скорочення штатів», в якому позивача повідомлено про те, що згідно вказівки ГУМВС України в Донецькій області від 11.09.2015 року № 7238/Нв їй необхідно прибути до сектору кадрового забезпечення Артемівського МВ для ознайомлення із вимогами Закону України «Про національну поліцію», зокрема, з п.8-11 прикінцевих та перехідних положень (розділ 11) із можливим майбутнім звільненням через скорочення штатів (том 1 а.с. 106).

Пунктом 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону закріплено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Тобто, положеннями Закону закріплено право працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, відповідають вимогам до поліцейських, а також упродовж трьох місяців з дня опублікування Закону могли бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Відповідно до п.п. 10-11 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону визначено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Абзацом 3 пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України «Про відпустки» видом відпустки є, зокрема, відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону).

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що без волевиявлення особи про продовження служби в органах Нацполіції України протягом встановленого тримісячного строку з дня опублікування Закону, перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною не є перешкодою для звільнення з органів внутрішніх справ на підставі «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Національну поліцію».

Як вбачається з уточненої позовної заяви, позивач просила визнати незаконними та скасувати накази ГУМВС України в Донецькій області від 06 листопада 2015 року № 372 о/с та № 405 о/с.

Зі змісту вказаних наказів вбачається, що підставою для їх прийняття слугував рапорт ОСОБА_4 від 03.11.2015 року про визнання її такою, що приступила до виконання службових обовязків після виходу з відпустки по догляду за дитиною з 05.11.2015 року (том 1 а.с. 96, 97).

З матеріалів справи вбачається, що 06 листопада 2015 року начальником Артемівського МВ ГУ МВС України в Донецькій області складено доповідну записку № 28779 на імя начальника ГУ МВС України в Донецькій області, в якій зазначено, що, зокрема, ОСОБА_4, станом на 05.11.2015 року не приступила до виконання службових обовязків в Артемівському МВ, відмовившись виходити з відпустки по догляду за дитиною на службу (том 1 а.с. 152-153).

Зазначене також підтверджується актами про відмову ОСОБА_4 вийти на службу, складені 06 листопада 2015 року посадовими особами Артемівського МВ (том 1 а.с. 144, 145).

Доказів того, що позивач зверталася до Головного управління Національної поліції в Донецькій області з заявою на проходження подальшої служби в поліції у встановленому порядку, чи проходження конкурсу на посади в порядку, визначеному п. 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», матеріали справи не містять.

За таких обставин колегія суддів зазначає, що відсутні підстави для визнання протиправними та скасування наказів ГУМВС в Донецькій області від 06.11.2015 року № 372 о/с та 405 о/с в частині звільнення позивача в запас за п. 64 «г» (через скорочення штатів). І, як наслідок, вимоги про поновлення позивача на посаді слідчого відділу Артемівського МВ Головного управління МВС України в Донецькій області та стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню, як такі, що є похідними від протиправності наказу про звільнення.

Що стосується вимог позивача про зобовязання Головного управління Національної поліції у Донецькій області прийняти ОСОБА_4 на службу шляхом видання наказу про призначення за її згодою на посаду слідчого відділу Артемівського відділення Головного управління Національної поліції у Донецькій області.

Згідно пп. «г» п. 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року № 730 фактично ліквідовано територіальні органи МВС України, в тому числі і Артемівський міський відділ (з обслуговування міста Артемівськ та Артемівського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, а наказом МВС України від 06.11.2015 року № 1388 «Про організаційно-штатні питання» скасовано всі штати та скорочено усі посади в ГУМВС в Донецькій області, а відтак подальше проходження позивачем служби є неможливим.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 22.10.2015 року № 1118-р «Питання реформування органів внутрішніх справ України» схвалено розроблену Міністерством внутрішніх справ Стратегію про органи внутрішніх справ України та Концепцію першочергових заходів реформування системи Міністерства внутрішніх справ, основним завданням якої є оптимізація структури МВС.

Зі змісту вказаної концепції випливає, що МВС України повинне мати таку структуру, щоб жодним чином не асоціюватися з «міністерством поліції», виконуючи при цьому роль цивільного та відкритого органу.

Пунктом 7 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону доручено Кабінету Міністрів України забезпечити створення центрального органу виконавчої влади поліції України та його територіальних органів.

На виконання цієї норми в межах повноважень, наданих ч. 1 ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», Кабінет Міністрів України постановою від 02.09.2015 року № 641 оформив рішення про утворення Національної поліції України як центрального органу виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ.

Як вбачається зі змісту наведеної постанови Уряду України, новостворений центральний орган не є а ні правонаступником міліції, а ні структурним підрозділом МВС України, отже Національна поліція України не є правонаступником органів внутрішніх справ України.

Відповідно до ст. 1 Закону Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує МВС України.

Приписи ч. 2 ст. 47 Закону передбачають, що у разі проведення конкурсу для визначення кандидата для призначення на відповідну посаду призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції згідно з номенклатурою посад, яку затверджує МВС України та відповідно до результатів конкурсу.

Згідно ч. 1 ст. 52 Закону з метою добору осіб, здатних професійно виконувати повноваження поліції та посадові обов'язки за відповідною вакантною посадою, у випадках, передбачених цим Законом, проводиться конкурс на службу в поліції та/або на зайняття вакантної посади (далі конкурс).

З наведеного вище вбачається, що Міністерство внутрішніх справ України та його територіальні органи не наділені повноваженнями щодо призначення осіб на посади в структурі Національної поліції, а також щодо допуску осіб до участі у конкурсі на заміщення посад поліцейських.

Як вже було зазначено вище, положеннями Закону закріплено право працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, відповідають вимогам до поліцейських, а також упродовж трьох місяців з дня опублікування Закону могли бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Тобто, наведені дві підстави прийняття на службу в поліцію були можливі за наявності таких умов: виявлення бажання працівників міліції проходити службу в поліції упродовж трьох місяців з дня опублікування Закону; відповідність вимог до поліцейських, які передбачені Законом.

Враховуючи, що питання щодо подальшого проходження позивачем служби в органах Національної поліції не було вирішено в порядку, закріпленому у Прикінцевих та Перехідних положеннях Закону, а призначення на посади на службу в поліції проводиться за конкурсом, судова колегія приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення вимог щодо зобовязання Головного управління Національної поліції у Донецькій області прийняти ОСОБА_4 на службу шляхом видання наказу про призначення за її згодою на посаду слідчого відділу Артемівського відділення Головного управління Національної поліції у Донецькій області.

Що стосується вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України у Донецькій області щодо нездійснення працевлаштування ОСОБА_4 після її звільнення з посади слідчого відділу Артемівського МВ (з обслуговування м. Артемівська та Артемівського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області; зобовязання Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області та Артемівський МВ (з обслуговування м. Артемівська та Артемівського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області працевлаштувати ОСОБА_4 на службу в Національній поліції України.

Відповідно до пункту 10 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно з абзацом третім статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Зазначена норма надає гарантію щодо обмежень на звільнення для жінок, які мають дітей віком до трьох років. Так, звільнення жінок, зазначених у частині 3 статті 184 Кодексу законів про працю України має певні особливості, зокрема, таке звільнення можливе, проте власник зобов'язаний працевлаштувати жінку на цьому самому або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності.

Таку правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 21-303а13. З огляду на абз.2 ч. 1 ст. 244-2 КАС України колегія суддів враховує при розгляді даної справи.

Отже, проаналізувавши наведене, колегія суддів зазначає, що вказані вимоги підлягають частковому задоволенню в частині зобовязання Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області вжити заходи щодо обовязкового працевлаштування ОСОБА_4.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 10000 гривень, судова колегія зазначає наступне.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року, № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування (абз. 1 п. 10-1).

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону "Про оперативно-розшукову діяльність". Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України (абз. 2 п. 10-1).

Як вбачається з адміністративного позову, позивач визначив Головне управління Державної казначейської служби України в Луганській області, як третю особу. Тобто, за таких обставин питання про стягнення моральної шкоди не може бути розглянуто належним чином.

Стосовно позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідачів солідарно витрат, повязаних з наданням правової допомоги у сумі 2000,00 грн. суд зазначає наступне.

Згідно ст. 16 КАС України кожен має право користуватися правовою допомогою при вирішенні справ в адміністративному суді, яка надається в порядку, встановленому законом.

Як правильно було визначено судом першої інстанції, позивачем до суду не надано платіжних документів щодо оплати зазначених послуг, які підтверджують факт понесення витрат та факт зарахування вказаних коштів на рахунок адвоката, адже компенсації підлягають саме документально підтверджені витрати на правову допомогу, тобто, має бути факт оплати відповідних послуг.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає позовні вимоги ОСОБА_4 в зазначеній частині не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з Артемівського МВ (з обслуговування м. Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС України в Донецькій області винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення за період з 01 квітня 2014 року по 10 жовтня 2014 року з відрахуванням установлених законом податків та інших обовязкових платежів.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 158 від 04.06.2014 року «Про перерозподіл деяких видатків державного бюджету, передбачених Міністерству фінансів на 2014 рік, та виділення коштів з резервного фонду державного бюджету» (що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що за безпосередню участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбиття збройного нападу на обєкти, що охороняються військовослужбовцями, звільнення цих обєктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою військовослужбовцям, у тому числі строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального звязку та захисту інформації, резервістам та працівникам (невійськовослужбовцям) льотного, льотно-підйомного, інженерно-технічного складу авіації Національної гвардії і Державної прикордонної служби, водіям автотранспортних засобів Національної гвардії і Державної прикордонної служби починаючи з 1 травня 2014 р. виплачується винагорода в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення та заробітної плати, але не менш ніж 3000 гривень, у розрахунку на місяць.

Відповідно до п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 31.01.2015 року № 24 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» визнано таким, що втратив чинність, пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 4 червня 2014 р. № 158 Про перерозподіл деяких видатків державного бюджету, передбачених Міністерству фінансів на 2014 рік, та виділення коштів з резервного фонду державного бюджету (Офіційний вісник України, 2014 р., № 46, ст. 1211) у частині виплати військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу винагороди в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення, але не менш як 3 тис. гривень, у розрахунку на місяць.

Згідно п. 6 розділу 1 Порядку та умов виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та резервістам, механізм підтвердження виконання окремих завдань під час безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду затвердженого Наказом Міністерства оборони України 02.02.2015 року № 49 (що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) виплата винагород військовослужбовцям здійснюється за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи АТО, інших заходах в умовах особливого періоду, визначених додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 31 січня 2015 року № 24 Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій (далі Постанова).

Винагорода виплачується за час, обрахований з дня фактичного початку участі військовослужбовців (крім резервістів) у заходах, зазначених у пункті 1 цього розділу, до дня завершення такої участі, про що зазначається у відповідних наказах командирів (штабу АТО).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04 червня 2014 року № 158 Міністерством внутрішніх справ України було затверджено наказ від 23.07.2014 року за № 719 «Про виплату винагороди військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, резервістам та працівникам (невійськовослужбовцям), льотного, льотно-підйомного, інженерно-технічного складу авіації та водіям автотранспортних засобів Національної гвардії України».

Пунктом 1 Наказу передбачено виплачувати військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, резервістам та працівникам (невійськовослужбовцям), льотного, льотно-підйомного, інженерно-технічного складу авіації та водіям автотранспортних засобів Національної гвардії України за безпосередню участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбиття збройного нападу на обєкти, що охороняються військовослужбовцями, звільнення цих обєктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою починаючи з 01 травня 2014 року винагороду в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення, але не менш ніж 3000 гривень, у розрахунку на місяць (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Обчислення цієї винагороди здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення або заробітної плати (у тому числі з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди), за останньою займаною штатною посадою на час участі в зазначених операціях і заходах.

Пунктами 2-4 даного Наказу передбачено винагороду виплачувати за час, обрахований із дня фактичного початку участі в операціях і заходах, зазначених у пункті 1 цього наказу, до дня завершення такої участі, в поточному місяці за минулий на підставі наказів командирів (начальників) органів військового управління (військових частин, закладів, установ, організацій) (командирам (начальникам) - наказів вищих командирів (начальників)), начальників органів внутрішніх справ.

Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України вирішено забезпечити подання наказу на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України в установленому порядку.

Суд першої інстанції правильно визначив, що зарахування особи до списку осіб, що безпосередньо беруть участь у проведенні антитерористичних операцій, здійснюється на підставі відповідних наказів командирів (штабу АТО), в яких зазначається про дату початку такої участі та дату фактичного завершення такої участі. Потім, на підставі вмотивованого рапорту керівника структурного підрозділу, де проходить службу особа, Головним управлінням МВС України в області видається відповідний наказ, який, в свою чергу, є підставою для нарахування грошової винагороди особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, призначеної за безпосередню участь у проведенні АТО.

В довідці Головного управління МВС України в Донецькій області від 18.10.2016 року № 25643/201/08-2016 зазначено, що відповідно до п. 1 наказу МВС України від 23.07.2014 року № 719 ОСОБА_4 не залучалась до здійснення заходів із забезпечення правопорушень, відбиття збройного нападу на обєкти, що охороняються, та звільнення цих обєктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння бойовою зброєю чи іншою технікою (том 3 а.с. 23).

Позивачем не надано доказів щодо складання керівником структурного підрозділу, де вона проходила службу, рапорту стосовно наявності у неї права на винагороду, передбачену за безпосередню участь у АТО.

Отже, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Проаналізувавши наведене, колегія суддів вважає, що в певній частині постанова суду першої інстанції прийнята правомірно, але неправильне вирішення частини позовних вимог є підставою для її скасування із прийняттям нової постанови.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції постановлене судове рішення з частковим порушенням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для його скасування.

Керуючись ст.ст. 122-1, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2016 року у справі № 805/84/16-а скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити частково.

Зобовязати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області вжити заходи щодо обовязкового працевлаштування ОСОБА_4.

В решті позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до ч. 3 статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Повний текст виготовлено 23 грудня 2016 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді Т.Г. Арабей

ОСОБА_6