Справа № П/811/875/16
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2016-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 грудня 2016 рокусправа № П/811/875/16
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Іванова С.М.

суддів: Панченко О.М. Ясенової Т.І.

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2016 року у справі № П/811/875/16 за позовом ОСОБА_1 до Долинської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Кіровоградській області про скасування наказу, зобовязання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася з позовом до Долинської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Кіровоградській області (далі відповідач), в якому просила:

- скасувати наказ № 65-с від 23.06.2016 року Долинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області про звільнення ОСОБА_1;

- зобов'язати Долинську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору обслуговування платників Долинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області;

- стягнути з Долинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення - з 29.06.2016 року до моменту поновлення на роботі;

- стягнути з Долинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2016 року та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Представник позивача та позивач в судовому засіданні просили задовольнити вимоги апеляційної скарги на підставах, що в ній зазначені, та скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог і прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, зазначав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.

В судове засідання призначене на 14.12.2016 року особи, які беруть участь у справі не зявились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, що відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України не перешкоджає продовженню розгляду справи за відсутності останніх.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 в період з 01 червня 1993 року по 29 червня 2016 року працювала в Державній податковій інспекції по Долинському району Кіровоградської області (в подальшому Долинській ОДПІ ГУ ДФС у Кіровоградській області).

З 01 березня 2016 року була переведена на посаду завідувача сектору обслуговування платників Долинської ОДПІ ГУ ДФС у Кіровоградській області у звязку зі зміною організаційної структури відповідно до наказу № 19-о від 01.03.2016 року (а.с.16).

04 листопада 2015 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 892 „Деякі питання територіальних органів Державної фіскальної служби", якою прийнято рішення про реорганізацію деяких територіальних органів Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної фіскальної служби за переліком згідно з додатком 2.

Так, відповідно до додатку № 2 постанови Кабінету міністрів України № 892 Долинська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Кіровоградській області реорганізується шляхом приєднання до Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Кіровоградській області.

З метою реалізації додатку № 2 постанови Кабінету міністрів України № 892, Державна фіскальна служба України видала наказ № 165 від 24.02.2016 року „Про реорганізацію деяких територіальних органів ДФС у Кіровоградській області" (а.с.8-9).

Відповідно до пункту 2 даного наказу Долинську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Кіровоградській області наказано реорганізувати шляхом приєднання до Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Кіровоградській області.

Підпунктом 8.2 пункту 8 наказу № 165 головам комісії з реорганізації наказано забезпечити вжиття комплексу заходів щодо попередження та звільнення працівників відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до переліку змін до штатного розпису №1 Долинської ОДПІ ГУ ДФС у Кіровоградській області на 2016 рік було затверджено штат Долинської ОДПІ ГУ ДФС у Кіровоградській області у кількості 51 штатної одиниці, до складу штату входив, в тому числі, і сектор по обслуговуванню платників в кількості 2 штатних одиниць, в якому працювала позивач (а.с.41-42).

З метою реалізації п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 04.11.2015 р. № 892 «Деякі питання територіальних органів Державної фіскальної служби», ДФС України 18.04.2016 р. за № 332 було видано наказ «Про затвердження у новій редакції положень про деякі територіальній органи ДФС у Кіровоградській області», в т.ч. затверджено Положення про Кіровоградську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Кіровоградській області (а.с.53-54).

Згідно вказаного Положення Кіровоградська ОДПІ ГУ ДФС у Кіровоградській області з центром у м. Кіровограді з Долинським, Кіровоградським та Новгородківським відділеннями є територіальним органом ДФС України, який підпорядковується ДФС та ГУ ДФС у Кіровоградській області (а.с.55-56).

Враховуючи вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 04.11.2015 р. № 892 та вимоги локальних актів ДФС України та ГУ ДФС у Кіровоградській області, 26 квітня 2016 року Кіровоградською ОДПІ ГУ ДФС у Кіровоградській області було видано наказ № 474 «Про внесення змін до організаційної структури та штатного розпису Кіровоградської ОДПІ Головного управління ДФС у Кіровоградській області» (а.с.57-62), яким введено в дію затверджені Головним управлінням ДФС у Кіровоградській області Перелік змін № 1 до структури Кіровоградської ОДШ Головного управління ДФС у Кіровоградській області, зокрема, й по Долинському відділенню Кіровоградської ОДПІ, яке увійшло в склад Кіровоградської ОДПІ. Так, Долинське відділення стало налічувати 8 штатних одиниць замість 51 (а.с.61).

Головою комісії з проведення реорганізації Долинської ОДПІ ГУ ДФС у Кіровоградській області листом попереджено ОСОБА_1 про наступне звільнення із займаної посади 27.06.2016 року, згідно з п.1 ст.40 КЗпП. З даним попередженням позивач ознайомлена 24.04.2016 року (а.с.48), однак підписувати його відмовилась, про що складено акт та не заперечувалось останньою в судовому засіданні (а.с.49).

Окрім того, під час ознайомлення з попередженням, позивачем були викладені письмові зауваження на попередженні про не згоду з рішенням керівника щодо скорочення (а.с.48).

Так, позивач зазначила, що, на її думку, вона має переважне право залишитися на роботі згідно з п. 3 ст. 42 КЗпП України, тому як в Долинській ОДНІ ГУ ДФС у Кіровоградській області працює з 01.06.1993 р., а з серпня 2007 р. займала посаду начальника відділу оподаткування юридичних осіб. Також позивачем зазначено про доцільність, на думку останньої, запропонувати їй посаду в Долинському відділенні Кіровоградської ОДПІ ГУ ДФС у Кіровоградській області. Окрім того, ОСОБА_1 вказала, що повідомлення про наступне вивільнення не відповідає вимогам ст. 49-2 КЗпП України, оскільки їй не пропонували жодної посади з попередженням про звільнення у зв'язку з реорганізацією (а.с.48, 48 - на звороті).

23.06.2016 року Долинською ОДПІ ГУ ДФС у Кіровоградській області прийнято наказ № 65-о "Про звільнення ОСОБА_1А.", яким позивача звільнено з посади завідувача сектору обслуговування платників Долинської ОДПІ ГУ ДФС у Кіровоградській області у зв'язку з реорганізацією та скороченням штатної чисельності Долинської ОДПІ ГУ ДФС у Кіровоградській області відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України з 29 червня 2016 року. З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлена у встановленому порядку (а.с.50-51).

Скасування вказаного наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди і є предметом судового спору.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при вивільненні позивача було дотримано приписи КЗпП України щодо вивільнення осіб за п. 1 ст. 40 вказаного Кодексу.

Однак, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За приписами п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згідно з пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

З аналізу вищевказаних норм трудового законодавства вбачається, що обов'язковими умовами, які покладаються на роботодавця при наступному вивільненні працівника є додержання норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, в тому числі його попередження про це не пізніше ніж за два місяці і пропонування працівникові іншої роботи на тому самому підприємстві, в установі, організації або ж встановлення такої не можливості.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що встановивши дотримання відповідачем приписів КЗпП України щодо повідомлення позивача про наступне вивільнення за п. 1 ст. 40 вказаного Кодексу не пізніше ніж за 2 місяці та наявності факту запропонованих посад, судом першої інстанції було залишено поза увагою, що у відповідності до ч. 1 ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Доказами на підтвердження більш високої чи більш низької кваліфікації та продуктивності праці можуть бути, зокрема: документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов'язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про терміни виконання окремих завдань, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про дисциплінованість працівника, наявність або відсутність дисциплінарних стягнень.

При звільненні працівника на вказаній підставі за рівних умов продуктивності праці і кваліфікації працівників враховується переважне право в залишенні на роботі за наявності підстав, визначених ч. 2, 3 ст. 42 КЗпП України.

При визначенні осіб, які мали переважне право на залишенні на роботі перед позивачем, суд першої інстанції фактично послався на ч. 2, 3 ст. 42 та ч. 3 ст. 184 КЗпП України (в рішенні вказано 164), в яких зазначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

При цьому суд першої інстанції не звернув увагу, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які мають малолітніх дітей та дітей інвалідів не є одинокими матерями або батьками, які виховують дітей без матері віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда і не є жінками (чоловіками), що мають дітей віком до 3-х, або 6 років, перебуваючи при цьому у відпустці у звязку з вагітністю, пологами і для догляду за дитиною (ст. 186-1 КЗпП України), а зворотного матеріали адміністративної справи не містять. Інші ж особи, а саме ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, за хибними висновками суду першої інстанції, тому як останні зроблені без врахування приписів ч. 1 ст. 42 КЗпП України, мали переважне право на залишення на роботі у звязку з більш тривалим часом роботи в даній установі, а ніж позивач.

Отже, з урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що в порушення вищевказаних приписів КЗпП України, судом першої інстанції не надавалась оцінка продуктивності праці і кваліфікації вказаних осіб в порівнянні з позивачем, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 42 КЗпП України, оскільки це є передчасним, а отже висновки останнього ґрунтуються на неповному та всебічному зясуванні обставин справи.

Аналізуючи продуктивність праці та кваліфікацію позивача в порівнянні з вищевказаними особами, колегія суддів виходить з того, що ОСОБА_1 працювала в Державній податковій інспекції по Долинському району Кіровоградської області з 1993 року, за період праці працювала на різних посадах, в тому числі начальником відділу оподаткування фізичних осіб Долинської МДПІ, начальником відділу оподаткування та контролю обєктів і операцій Долинської ОДПІ ГУ Міндоходів у Кіровоградській області, начальником відділу реєстрації платників та електронних сервісів Долинської ОДПІ Головного управління ДФС у Кіровоградській області, за багаторічну сумлінну працю нагороджувалась грамотами, проходила підвищення кваліфікації, тобто займаючи керівні посади остання безсумнівно, на час звільнення, мала більш високу кваліфікацію в порівнянні з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (ревізор та головний державний ревізор-інспектор) (Т.1 а.с. 91-94). Крім того, як вбачається з копії книги наказів Долинської ОДПІ за 2015 рік, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за неналежне виконання службових обовязків мали дисциплінарні стягнення у вигляді догани (Наказ Н73 від 10.04.2015 та 301 від 04.11.2015) та неодноразово позбавлялись премії на 50 та 100% (Т.1 а.с. 228-236), що аж ніяк не свідчить про дисциплінованість останніх, а отже продуктивність праці і кваліфікація позивача в порівнянні з вказаними особами не є рівними, що свідчить про переважне право на залишенні на роботі ОСОБА_1 саме у Долинському відділенні Кіровоградської ОДПІ ГУ ДФС у Кіровоградській області і відповідно незаконність наказу відповідача про вивільнення останньої за п. 1 ст. 40 КЗпП України і, як наслідок, скасування останнього.

Акт від 23.06.2016 року про пропонування позивачу вакантних посад в Кіровоградській ОДПІ ГУ ДФС у Кіровоградській області, колегією суддів не приймається до уваги, оскільки з урахуванням вказаних правових норм, не має правового значення для правильного вирішення справи. Крім того, у вказаному акті відсутній перелік посад, що пропонувались позивачу, як і відсутнє посилання, що текст пропозицій, який оголошувався є додатком до цього акту або ж невідємною його частиною, у звязку з чим останні, з урахуванням приписів ст. 70 КАС України, також не можуть бути прийняті як належні та допустимі докази, що впливають на правильність прийнятого рішення (Т.1 а.с.75-76).

Характеристика відносно позивача, надана відповідачем до суду апеляційної інстанції, яка за своїм змістом є негативною, колегією суддів, з урахуванням приписів ст. 86 КАС України, оцінюється критично, тому як зазначив сам представник відповідача в судовому засіданні з останньою позивача не знайомили, надана вона вже за підписом керівника реорганізованої установи, тобто на момент вивільнення остання не могла враховуватись, як і ті негативні якості, що могли вплинути на визначення кваліфікації та продуктивності праці ОСОБА_1, а інших подібних відомостей, в тому числі і відповідних характеристик матеріали адміністративної справи не містять (Т.2 а.с.4).

Частинами 1, 2, 7 статті 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Пунктом 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (100-95-п) (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348).

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді завідувача сектору обслуговування платників Долинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області з 29 червня 2016 року з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, колегія суддів зазначає, що у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу ввести скорочену посаду. Якщо підприємство, установа реорганізовано, рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Із пункту 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом 1 пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Згідно довідки Долинської ОДПІ від 26.07.2016 року № 2834/10/11-06 (а.с.40) два попередні місяці, що передують звільненню - квітень 2016 року та травень 2016 року. Кількість робочих днів за ці місяці - 27 днів (17 днів у квітні + 10 днів у травні). Середньомісячна заробітна плата: 2700,27 грн. (квітень 2016 року) + 1925,34 грн. (травень 2016 року) = 4625 грн. 61 коп. Середньоденна заробітна плата становить: 4625 грн. 61 коп. : 27 днів = 171 грн. 32 коп.

Період вимушеного прогулу з дати вивільнення по дату поновлення на роботі, а саме з 30 червня 2016 року (днем вивільнення є 29.06.2016 року, тобто останній день роботи, який відповідно було оплачено позивачу) по 14 грудня 2016 року включно складає 119 днів.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу і який підлягає стягненню на користь позивача становить: 171 грн. 32 коп. (в день) х 119 днів = 20 387 грн. 08 коп. без урахування податку на доходи фізичних осіб та інших обовязкових платежів.

Судом апеляційної інстанції також було зясовано, що з серпня 2016 року позивач отримує допомогу по безробіттю, що підтверджується довідкою Долинського центру зайнятості (Кіровоградський регіон) від 12.12.2016 року № 1943, однак остання не враховується при визначенні розміру середнього заробітку, тому як за змістом ст. 235 КЗпП України виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Відповідна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 року (справа № 6-511цс16), яка у відповідності до приписів ст. 244-2 КАС України має враховуватись судами при застосуванні таких норм права.

Щодо позовних вимог про стягнення 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Тлумачення поняття моральної шкоди наведено у статті 23 Цивільного кодексу України. Так, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"). При цьому, зважаючи на характер спору, який виник з приводу звільнення позивача з публічної служби, остання не позбавлена обов'язку по доведенню позовних вимог про стягнення суми на відшкодування моральної шкоди, як це передбачено частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України.

Наведені у позовній заяві підстави, на думку колегії суддів, не є достатніми для задоволення позову в цій частині, оскільки не містять, як доказів заподіяння моральних страждань, а сам лише факт незаконного звільнення таким не є, так і обґрунтування заявленої до відшкодування суми у розмірі 10 000 грн. в частині наявності причинно-наслідкового звязку між звільненням позивача та моральними стражданнями, а отже в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги позивача, а відповідно рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового про часткове задоволення адміністративного позову.

Відповідно до п.1, 3, 4 ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є в тому числі неповне зясування cудом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 202, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2016 року у справі № П/811/875/16 за позовом ОСОБА_1 до Долинської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Кіровоградській області про скасування наказу, зобовязання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди скасувати та прийняти нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати наказ № 65-с від 23.06.2016 року Долинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області «Про звільнення ОСОБА_1А.» з 29 червня 2016 року з посади завідувача сектору обслуговування платників Долинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області у звязку з реорганізацією та скороченням штатної чисельності Долинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області за п.1 ст. 40 КЗпП України.

Зобов'язати Долинську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору обслуговування платників Долинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області з 29 червня 2016 року.

Стягнути з Долинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 червня 2016 року по 14 грудня 2016 року включно у розмірі 20 387 грн. (двадцять тисяч триста вісімдесят сім гривень) 08 коп. без урахування податку на доходи фізичних осіб та інших обовязкових платежів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий: С.М. Іванов

Суддя: О.М. Панченко

Суддя: Т.І. Ясенова