Справа № 826/2548/15
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2016-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 грудня 2016 року 13:38 № 826/2548/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Мар'янченко Д.А.,

за участю сторін:

представника позивача - ОСОБА_5,

представника відповідача - Панасюк Ю.О.,

розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_4 до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.03.2015 р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2015 р., позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 14.10.2014 р. №, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12.04.2016 року постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.03.2015 р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2015 р. скасовано, а справу №826/2548/15 направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Відповідною ухвалою справу №826/2548/15 прийнято до провадження суддею Абловим Є.В.

Направляючи дану справу на новий розгляд до суду першої інстанції, ВАС України зазначив, що суду необхідно надати належну правову оцінку обставинам визначення позивачу ДПІ у Печерському районі податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб та встановити, чи були понесені позивачем витрати, пов'язані з веденням господарської діяльності, які підтверджені належним чином складними первинними документами; необхідно встановити, якими саме силами здійснювалося позивачем будівництво квартир в багатоповерхових будинках, чи залучалися підрядні організації для будівництва та виконання супутніх послуг щодо об'єктів житла.

В ході нового розгляду даної справи представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що квартири, які були продані позивачем у 2011-2013 роках були оформлені на позивача як на фізичну особу, а не як на підприємця та відповідні договори купівлі-продажу квартир укладались позивачем саме як фізичною особою, а не як підприємцем. При цьому, позивач вказує на те, що фізична особа, зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності не позбавлена можливості набувати цивільні права та нести цивільні обов'язки як фізична особа, а не як фізична особа-підприємець. Отже, позивач вважає, що йому безпідставно визначено грошові зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, податку на додану вартість та донараховано єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог з підстав того, що оскаржувані рішення та вимога прийнято правомірно, а відтак підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Розглянувши подані представниками сторін документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

В період з 19.08.2014 року по 26.08.2014 року, на підставі пп.78.1.1 п.78.1 ст. 78, ст. 79 Податкового кодексу України, наказу ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 28.03.2014 року №1065 головними державними ревізорами-інспекторами відділу контрольно-перевірочної роботи доходів і зборів з фізичних осіб, управління доходів і зборів з фізичних осіб ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві проведена документальна позапланова невиїзна перевірка діяльності ФОП ОСОБА_4 за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року, за результатами якої складено відповідний акт перевірки №2293/26-55-17-01- від 01.09.2014 року.

Перевіркою встановлено порушення позивачем п.п. 177.2, 177.4 ст. 177 ПК України та, як наслідок, заниження податку на доходи фізичних осіб в сумі 1954131,83 грн., порушення п. 181.1 ст. 181, п. 183.1 ст. 183, п. 187.1 ст. 187 ПК України та, як наслідок, заниження податку на додану вартість у сумі 2991567,00 грн., а також порушення п. 1 ст. 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" та, як наслідок, несплата внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на загальну суму у розмірі 221561,93 грн.

На підставі акта перевірки та виявлених в ході її проведення порушень податковим органом 14.10.2014 року винесено податкові повідомлення-рішення:

- №, яким у зв'язку з порушенням пп. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49, п. 167.1 ст. 167, п. 179.1 ст. 179 ПК України, позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 1954131,83 грн., а також застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 488532,96 грн.;

- №, яким у зв'язку з порушенням п. 198.6 ст. 198 ПК України, позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 2991567 грн., а також застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 747891,74 грн.

Крім того, 14.10.2014 року на підставі акта перевірки відповідачем винесено рішення №29/26-55-17-08 про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким у зв'язку з порушенням п. 1 ст. 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", позивачу донараховано єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на загальну суму у розмірі 221561,93 грн., а також застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 21186,47 грн.

Також, 14.10.2014 року відповідачем на підставі акту перевірки прийнята вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-27, відповідно до якої відповідач вимагає від позивача сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску в сумі 221561,93 грн.

Незгода позивача з даними рішення зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

З матеріалів перевірки вбачається, що підставою для висновку відповідача про порушення позивачем п.п. 177.2, 177.4 ст. 177 ПК України та, як наслідок, заниження податку на доходи фізичних осіб в сумі 1954131,83 грн., порушення п. 181.1 ст. 181, п. 183.1 ст. 183, п. 187.1 ст. 187 ПК України та, як наслідок, заниження податку на додану вартість за 2013 рік у сумі 2991567,00 грн., а також порушення п. 1 ст. 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" та, як наслідок, несплата внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на загальну суму у розмірі 221561,93 грн., стало отримання позивачем доходу від операцій з продажу (обміну) об'єктів нерухомого майна на загальну суму у розмірі 15913965,81 грн., а також отримання у 2013 році доходу від реалізації алкогольних напоїв в ресторані з використанням РРО на загальну суму у розмірі 2302,50 грн., яка не відображена в податковій декларації за 2013 рік.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що 19.06.2008 року ОСОБА_4 придбано у ОСОБА_3 у власність:

- земельну ділянку площею 0,1692 га, розташовану на території Підгірцівської сільської ради, Обухівського району Київської області, с. Підгірці, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на якій розташований незакінчений будівництвом будинок № АДРЕСА_1 Обухівського району Київської області, договір купівлі-продажу якого посвідчено одночасно з договором купівлі-продажу вказаної земельної ділянки;

- земельну ділянку площею 0,1557 га, розташовану на території Підгірцівської сільської ради, Обухівського району Київської області, с. Підгірці, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд;

- незакінчений будівництвом будинок, що знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, АДРЕСА_1, незакінчений будівництвом будинок побудований на 51% та розташований на земельній ділянці площею 0,1990 га, яка розташована на території Підгірцівської сільської ради, с. Підгірці Обухівського району Київської області, наданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, договір купівлі-продажу якої посвідчено одночасно з договором купівлі-продажу названого об'єкта;

- незакінчений будівництвом будинок, що знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, АДРЕСА_1, будинок під номером 10, незакінчений будівництвом будинок побудований на 51% та розташований на земельній ділянці площею 0,1692 га, яка розташована на території Підгірцівської сільської ради, с. Підгірці Обухівського району Київської області, наданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, договір купівлі-продажу якої посвідчено одночасно з договором купівлі-продажу зазначеного об'єкта.

Перевіркою встановлено та позивачем не заперечувалось, що ним протягом 2011-2013 років здійснено продаж нерухомого майна, а саме квартир на вказаних ділянках та у зазначених об'єктах на загальну суму у розмірі 15913965,81 грн., а саме: в 2011 році на суму 959574,81 грн.; в 2012 році на суму 9858383,00 грн.; в 2013 році на суму 5096008,00 грн.

Досліджуючи таку діяльність позивача, яку він провадив поза статусом фізичної особи-підприємця, суд відхиляє доводи позивача про те, що названа діяльність є такою, що вчинена ним виключно як фізичною особою та без мети отримання прибутку, тобто не являється підприємницькою, у зв'язку з наступним.

Відповідно до приписів ст. 42 Конституції України, кожний громадянин має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Це право закріплено також у статті 50 Цивільного кодексу України. При цьому, визначено, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації у порядку, встановлену законом.

Тобто, юридичний статус «фізична особа-підприємець» сам по собі ніяким чином не обмежує будь-яких прав фізичної особи, які випливають з її цивільної право- та дієздатності. А саме фізична особа перебуваючи у статусі суб'єкта підприємницької діяльності може здійснювати договірні відносини від свого імені, як фізична особа, разом з тим суд враховувати наступне.

Стаття 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлює, що фізичною особою як учасником цивільних відносин визнається людина, яка набуває цивільної правоздатності у момент її народження (стаття 25 ЦК України). Цивільна дієздатність фізичної особи визначається її здатністю усвідомлювати свої дії та керувати ними, у окремих випадках, вона обумовлена необхідністю досягнення людиною певного віку, але у будь-якому випадку вона не залежить від інших організаційних або формальних чинників, таких як її реєстрація у компетентних державних органах тощо (стаття 30 ЦК України).

Поряд з цим, ст. 50 ЦК України передбачає право фізичної особи на здійснення нею підприємницької діяльності, не забороненої законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб-підприємців є відкритою.

Стаття 51 ЦК України визначає, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Отже, при здійсненні фізичною особою підприємницької діяльності необхідно чітко розмежувати, в яких відносинах фізична особа виступає як підприємець, а в яких - як фізична особа.

За своєю правовою природою підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (стаття 42 Господарського кодексу України).

Відтак, підприємницьку діяльність можна представити як сукупність постійно або систематично здійснюваних дій щодо виробництва матеріальних і нематеріальних благ, реалізації на ринку товарів, виконання робіт або надання послуг з метою отримання прибутку.

Аналізуючи ознаки притаманні підприємницькій діяльності, можна зробити висновок про те, що остання передбачає систематичне прийняття особою самостійних рішень щодо здійснення операцій, спрямованих на отримання прибутку, що супроводжується прийняттям взятих на себе ризиків.

Відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Частиною 2 ст. 3 ГК України встановлено, що господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями.

Статтею 42 ГК України передбачено, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з ч. 5 ст. 128 ГК України громадянин-підприємець здійснює свою діяльність на засадах свободи підприємництва та відповідно до принципів, передбачених у статті 44 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 44 ГК України підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму підприємцем працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.

Навіть зважаючи на те, що продаж наведеного нерухомого майна позивачем здійснено як фізичною особою, вказана діяльність з реалізації позивачем понад 20 квартир в багатоповерхових будинках за висновком суду є підприємницькою, оскільки має всі ознаки такої діяльності, в тому числі носить систематичний характер та має на меті отримання прибутку.

Поряд із цим, суд зазначає, що позивач ніс певний ризик, зокрема, що ці об'єкти не будуть продані достатньо швидко і за прийнятною вартістю.

Підсумовуючи викладене, суд приходить висновку, що комплекс послідовних цілеспрямованих дій, метою яких є продаж ряду об'єктів нерухомості, з метою отримання прибутку, є свідченням того, що відповідна діяльність для цілей оподаткування має кваліфікуватися як підприємницька, а відтак, вказані операції підлягають оподаткуванню за нормами статті 177 Податкового кодексу України (дані висновки суду відповідають правовій позиції Вищого адміністративного суду України, що викладена в ухвалі від 16.11.2015 № К/800/67007/14).

Відповідно до п. 177.1 ст. 177 ПК України, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

При цьому, згідно з п. 167.1 ст. 167 ПК України платники податку, які подають податкові декларації за податковий (звітний) рік згідно із статтями 177 і 178 цього розділу, застосовують ставку податку 17 відсотків до частини середньомісячного річного оподатковуваного доходу, що перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Згідно з п. 177.2 ст. 177 ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

В акті перевірки також встановлено, що протягом 2011-2013 років по операціях з продажу нерухомого майна, позивачем сплачений податок з доходів фізичних осіб за ставкою 5% у розмірі 742444,34 грн., а саме: у 2011 році - 47429,54 грн.; у 2012 році - 443749,40 грн.; у 2013 році - 251265,40 грн.

При цьому, в акті перевірки зазначено, що при розрахунку позивачу податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб від впровадження вказаної діяльності, враховані такі суми податку сплачених позивачем.

Разом з тим, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Відповідно до п. 2 ч. 1, ч. 3 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). Нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Частиною 11 ст. 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" передбачено, що єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 названого Закону максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює п'ятнадцяти (до 01.10.2011), сімнадцяти (після 01.10.2011) розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок.

З акту перевірки вбачається, що перевіркою правильності нарахування єдиного внеску з сум доходу (прибутку), отриманого від діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, на який нараховується єдиний внесок у розмірі 34,7 відсотка встановлено донарахування єдиного внеску у розмірі 221561,93 грн., а саме: за 2011 рік - 62218,14 грн.; за 2012 рік - 77731,12 грн.; за 2013 рік - 81612,67 грн.

За таких умов, суд приходить до висновку, що відповідачем в акті перевірки правомірно встановлено порушення позивачем вимог ст. 177 ПК України та, як наслідок, заниження податку на доходи фізичних осіб в сумі 1954131,83 грн., а також порушення ст. 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" та, як наслідок, несплата внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на загальну суму у розмірі 221561,93 грн., а відтак податкове повідомлення-рішення від 14.10.2014 №, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного віднесу від 14.10.2014 №29/26-55-17-08 та вимога про сплату боргу (недоїмки) від 14.10.2014 № Ф-27 є правомірними та скасуванню не підлягають.

Також, за змістом п. 180.1 ст. 180 ПК України для цілей оподаткування платником податку є будь-яка особа, що підлягає реєстрації як платник податку.

Згідно з п. 181.1 ст. 181 ПК України у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов'язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку.

Відповідно до п.п. 183.1, 183.10 ст. 183 ПК України будь-яка особа, що підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку, подає до контролюючого органу за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) реєстраційну заяву. Будь-яка особа, яка підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку, і у випадках та в порядку, передбачених цією статтею, не подала до контролюючого органу реєстраційну заяву, несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.

Пунктом 187.1 ст. 187 ПК України встановлено, що датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Як встановлено в акті перевірки, оподаткування одержаних доходів від провадження діяльності у період з 01.01.2011 по 31.12.2013 позивач здійснював на загальній системі оподаткування, а загальна сума від здійснення господарських операцій позивача за І квартал 2011 року становить 763452,38 грн., у зв'язку з чим останній повинен був зареєструватись платником ПДВ з 01.04.2011.

За таких умов, відповідачем в акті перевірки встановлено заниження позивачем за ІІ-ІV квартали 2011 року та 2012-2013 роки податкових зобов'язань з ПДВ у сумі 2991567,00 грн.

Отже, вказаними нормами встановлено, що будь-яка діяльність фізичної особи - підприємця, яка за своїм характером є підприємницькою, а отже не спрямована на задоволення особистих потреб фізичної особи, повинна оподатковуватися за вставками 15 (17) відсотків, незалежно від визначених видів господарської діяльності платника.

При цьому, сам лише факт підписання зазначених договорів купівлі-продажу квартир без зазначення статусу позивача, як підприємця, не є свідченням непов'язаності таких операцій із підприємницькою діяльністю. Так, саме лише формулювання таких відносин, не може спростувати їх зміст.

При цьому, як в ході проведеної перевірки, так і до суду позивачем не надано будь-яких первинних документів підтверджуючих витрати, пов'язані з веденням господарської діяльності платником податків - фізичною особою-підприємцем.

Також, в тексті акта перевірки вказано, що при розрахунку податкового зобов'язання позивачу з податку з доходів фізичних осіб від здійснення діяльності з реалізації нерухомого майна, контролюючим органом враховані суми податку (5%), сплаченого позивачем до бюджету.

При цьому, в ході нового розгляду даної справи на виконання вимог ухвали ВАС України судом досліджено якими саме силами здійснювалося позивачем будівництво квартир в багатоповерхових будинках, чи залучалися підрядні організації для будівництва та виконання супутніх послуг щодо об'єктів житла.

Водночас, відповідно до наявного в матеріалах справи договору генерального підряду від 21.12.2009 року, укладеного між ОСОБА_4 (замовник) та ТОВ «Дека Проект» (генпідрядник), за цим договором підрядник зобов'язується за завданням та за кошти замовника власними та залученими силами і засобами, на свій ризик виконати комплекс проектних та будівельно-монтажних робіт з будівництва (добудови/завершення будівництва) багатоквартирних житлових будинків №2, №8 та №10 по вул. Озерна в селі Підгірці Обухівського району Київської області, а замовник зобов'язується прийняти закінчені будівництвом та готові до експлуатації об'єкти та оплатити виконані роботи.

Наведене свідчить, що з метою здійснення будівництва останнє здійснювалося за кошти позивача власними та залученими силами.

Згідно п. 6.1 вказаного договору забезпечення робіт матеріальними та іншими ресурсами, необхідними для виконання робіт, здійснює підрядник, який відповідає за їх збереження, якість і відповідність проектній документації, умовам договору.

В матеріалах справи наявні акти приймання-передачі виконаних робіт та закінченого будівництвом об'єкта за договором генерального підряду від 21.12.2009 року від 26.12.2011 року та від 05.08.2010 року, якими підтверджується прийняття позивачем закінчених будівництвом багатоквартирних житлових будинків №2, №8 та №10 по вул. Озерна в селі Підгірці Обухівського району Київської області.

При цьому, суд звертає увагу, що у випадку будівництва багатоквартирних житлових будинків №2, №8 та №10 по вул. Озерна в селі Підгірці Обухівського району Київської області, таке будівництво відбувалося на земельній ділянці, отриманої позивачем згідно договору купівлі-продажу, цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд що саме по собі завчасно передбачає будівництво понад однієї будівлі та, відповідно, позивач брав на себе певні зобов'язання та зобов'язувався нести відповідальність у разі використання земельних ділянок не за призначенням.

Відповідно до підпункту 197.1.14 пункту 197.1 статті 197 Податкового кодексу України (далі - Кодекс) звільняються від оподаткування операції з постачання житла (об'єктів житлового фонду), крім їх першого постачання.

У цьому підпункті перше постачання житла (об'єкта житлового фонду) означає:

а) першу передачу готового новозбудованого житла (об'єкта житлового фонду) у власність покупця або постачання послуг (включаючи вартість придбаних за рахунок виконавця матеріалів) із спорудження такого житла за рахунок замовника;

б) перший продаж реконструйованого або капітально відремонтованого житла (об'єкта житлового фонду) покупцю, який є особою іншою, ніж власник такого об'єкта на момент виведення його з експлуатації (використання) у зв'язку з такою реконструкцією або капітальним ремонтом, або постачання послуг (включаючи вартість придбаних за рахунок виконавця матеріалів) на таку реконструкцію чи капітальний ремонт за рахунок замовника.

Враховуючи вищезазначене, операцією з першого постачання житла буде вважатися операція з передачі права власності (оформлення правовстановлюючих документів) на готове новозбудоване житло (об'єкт житлового фонду) до першого власника такого житла, незалежно від джерел фінансування будівництва: чи за рахунок власних коштів підприємства забудовника, чи за рахунок учасників фонду фінансування будівництва, чи за кошти держателів облігацій. Така операція з першого постачання житла підлягає оподаткуванню податком на додану вартість на загальних підставах.

Операції з подальшого постачання житла (об'єктів житлового фонду) звільняються від оподаткування відповідно до підпункту 197.1.14 пункту 197.1 статті 197 Кодексу.

Операції з поставки послуг по спорудженню житла за рахунок замовника (включаючи вартість придбаних за рахунок виконавця матеріалів) підлягають оподаткуванню податком на додану вартість на загальних підставах за правилом першої події, встановленим пунктом 187.1 статті 187 Кодексу.

Так, судом встановлено та позивачем в письмових поясненнях не заперечувалось, що будівництво будинків здійснювались генпідрядником на замовлення позивача за кошти позивача власними та залученими силами і після завершення будівництва правовстановлюючі документи на квартири були оформлені на позивача.

Водночас, згідно листа ДПС України №18073/7/15-3417-13 від 03.07.2012 року у випадку коли замовник в процесі будівництва до оформлення права власності на новозбудоване житло укладає попередні договори купівлі-продажу з фізичними особами, згідно з якими отримує забезпечувальні платежі, операції з перерахунку таких платежів фізичними особами на рахунок замовника не змінюють базу оподаткування у замовника. Лише при передачі права власності (оформлення правовстановлюючих документів) на готове новозбудоване житло фізичній особі (першому власнику новозбудованого житла) у замовника виникають податкові зобов'язання на підставі пункту 187.1 статті 187 Кодексу.

У випадку коли після завершення будівництва правовстановлюючі документи на новозбудоване житло оформлюються на підприємство-замовника, а пізніше згідно з договорами купівлі-продажу квартир з фізичними особами переоформлюються на таких фізичних осіб, операцією з першого постачання житла буде вважатися операція оформлення правовстановлюючих документів на замовника. Подальше переоформлення права власності на фізичних осіб, в розумінні норм Кодексу, не буде вважатися операцією з першого постачання житла, а тому дана операція буде звільнятися від оподаткування податком на додану вартість відповідно до підпункту 197.1.14 пункту 197.1 статті 197 Кодексу.

Оскільки правовстановлюючі документи на новозбудоване житло оформлені на позивача, який не є підприємством-замовником, при цьому, будівництво здійснювалось згідно умов договору за рахунок і залучених коштів, суд приходить до висновку, що подальший продаж квартир вважається операцією з першого постачання житла, а відтак підлягає оподаткуванню.

Відповідно до ст. 67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Таким чином, Окружний адміністративний суд м. Києва, за правилами, встановленими ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення представників сторін, вважає заявлені ОСОБА_4 позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

При цьому, судом не беруться до уваги доводи позивача щодо протиправності проведення податковим органом документальних позапланових перевірок позивача, оскільки предметом спору у межах даної адміністративної справи є відповідні рішення та вимога, а не дії щодо проведення перевірки позивача.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя Є.В. Аблов