Справа № 461/14210/14-а
Суддя: Загородній А.Ф.
Дата ухвалення: 2016-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" грудня 2016 р. м. Київ К/800/20730/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді - Загороднього А.Ф.,

суддів: Головчук С.В., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Галицького районного суду м. Львова від 11 травня 2016 року

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2016 року

у справі № 461/14210/14-а (№ 876/3849/16)

за позовом ОСОБА_1

до Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Департаменту містобудування Львівської міської ради, Львівської міської ради

про визнання нечинним наказу, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Департаменту містобудування Львівської міської ради, Львівської міської ради, в якому просив:

- визнати протиправними дії щодо видання наказу від 14 жовтня 2014 року № 126-к стосовно звільнення позивача;

- визнати протиправним та скасувати наказ від 14 жовтня 2014 року № 126-к;

- поновити позивача на посаді начальника відділу укладення договорів оренди та сервітутного землекористування Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Департаменту містобудування Львівської міської ради;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 11 травня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2016 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати судові рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Перевіривши доводи касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з грудня 2002 року ОСОБА_1 працював в управлінні природних ресурсів та регулювання земельних відносин Департаменту містобудування Львівської міської ради, зокрема, на час звільнення, на посаді начальника відділу укладання договорів оренди та сервітутного землекористування.

Наказом управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Департаменту містобудування Львівської міської ради від 14 жовтня 2014 року № 126-к звільнено позивача з посади за порушення Присяги посадової особи місцевого самоврядування.

Підставою для прийняття оспорюваного наказу слугував акт про порушення трудової дисципліни від 09 вересня 2014 року та пояснення працівників управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Департаменту містобудування Львівської міської ради.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив із правомірності прийняття відповідачем оспорюваного наказу про звільнення позивача, з огляду на доведеність фактів порушення ним присяги державного службовця, а саме: неналежної поведінки позивача, яка підриває довіру до нього як носія влади та суперечить покладеним на нього обов'язкам та унеможливлює подальше їх виконання.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій і вважає їх передчасними, виходячи з наступного.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обов'язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з'ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 7, частин четвертої та п'ятої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, згідно статті 20 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» крім загальних підстав, передбачених КЗпП України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України, а також у разі, зокрема, порушення посадовою особою місцевого самоврядування Присяги, передбаченої статтею 11 цього Закону.

Відповідно до пункту 6 статті 30 Закону України «Про державну службу» крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 цього Закону. З тексту Присяги державного службовця слідує, що державний службовець присягається суворо дотримуватись Конституції та законів України, сумлінно виконувати свої обов'язки.

Статтею 14 Закону України «Про державну службу» передбачено, що дисциплінарні стягнення застосовуються до державного службовця за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, порушення обмежень пов'язаних з проходженням державної служби, а також за вчинок, який порочить його як державного службовця або дискредитує державний орган, в якому він працює.

Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов'язків, що проявились в порушенні правил внутрішнього трудового розпорядку, посадових інструкцій, наказів та розпоряджень власника, якщо вони мають законний характер.

Відповідно до статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову. Доказування правомірності рішення, означає також і доказування фактичних обставин, за яких може бути прийнято відповідне рішення.

Колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій, при розгляді справи не прийнято до уваги зазначених положень, та не досліджено усіх істотних обставин у справі, а саме: відповідачем застосовано до позивача крайній захід звільнення, без урахування ступеню тяжкості вчиненого проступку і заподіяної ним шкоди, обставин, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Також, судами попередніх інстанцій при розгляді справи не було досліджено усіх істотних обставин у справі, а саме: не досліджено обставини порушення позивачем Закону України «Про державну службу України» та вчинення ним дій, що перешкоджають нормальному функціонуванню державного органу, а також не надано належного аналізу та юридичної оцінки, тому, яким чином дії вчиненні позивачем, тягнуть за собою негативні наслідки та чи можна їх кваліфікувати як службову невідповідність, недбалість або несумлінність.

При цьому, судами першої та апеляційної інстанцій не було встановлено та надано належну юридичну оцінку тому чи було ознайомлено позивача із наказом про звільнення, чи було видано належно оформлену трудову книжку та проведено розрахунок.

Колегія суддів зазначає, що суди повинні були витребувати у сторін докази, які підтверджують або спростовують правомірність їхніх доводів і заперечень. Якщо сторони у справі таких доказів не надали або надані докази були недостатніми, суд, керуючись частинами 4, 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, зобов'язаний був із власної ініціативи витребувати докази, які підтверджують або спростовують ці обставини.

Отже, приймаючи рішення у даній справі, суди першої та апеляційної інстанцій не в повній мірі дослідили обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також не дали оцінку всім доказам, з яких суди виходили при прийнятті рішень.

Зважаючи на те, що допущені судами першої та апеляційної інстанцій порушення норм процесуального права не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, який процесуальним законом позбавлений можливості досліджувати докази і встановлювати обставини, судові рішення підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, якому слід дослідити вищевказані обставини і прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Галицького районного суду м. Львова від 11 травня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.Ф. Загородній

Судді С.В. Головчук

М.І. Мойсюк