Справа № 826/6949/16
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2016-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/6949/16 Головуючий у 1-й інстанції:Добрянська Я.І. Суддя-доповідач: Чаку Є.В.
У Х В А Л А

Іменем України

21 грудня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника громадянина Сомалі ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом громадянина Сомалі ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа: управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Сомалі ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), третя особа: управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 175-15 від 05.04.2016 року про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Окружний адміністративний суд міста Києва своєю постановою від 03 жовтня 2016 року адміністративний позов залишив без задоволення.

Не погоджуючись з судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 жовтня 2016 року та постановити нову про задоволення адміністративного позову. На думку апелянта, зазначену постанову суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1, проживав у місті Могадішо, за національністю сомалієць, сповідує іслам (суніт), без освіти (протягом трьох років навчався на релігійних курсах з вивчення Корану).

Згідно із анкетою особи, яка звернулася з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 29.10.2015 року встановлено, що позивач залишив країну постійного проживання приблизно в кінці лютого 2014 року. До в'їзду на територію України, позивач перетинав транзитні країни такі як: Ефіопія, Судан, Лівія, Туреччина, Грузія, Російська Федерація. Перетинав кордони вищевказаних країн автомобілями, кораблем та пішою ходою.

До України позивач потрапив у квітні 2014 року. 29.10.2015 року він звернувся до управління Державної міграційної служби України в Київській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В момент подачі даної заяви позивач перебував на території України нелегально.

Головним спеціалістом сектору у справах біженців та соціальної інтеграції, за результатами розгляду особової справи позивача, було складено висновок, яким рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Даний висновок ґрунтувався на відсутності у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, даним висновком не було встановлено фактів загрози його безпеці чи свободі в країні походження.

Рішенням відповідача № 175-15 від 05.04.2016 року зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з таким рішенням позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі по тексту - Закон № 3671-VI).

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 4 та 6 статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Статтею 9 Закону № 3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, які передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, відсутні.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» № 8043/04 від 27 квітня 2004 року заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Так, громадянин Сомалі ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, прибув на територію України один, без супроводу батьків, або інших законних представників. Тобто, на момент прибуття в Україну, він, згідно до ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», був дитиною, розлученою з сім'єю.

Позивач звернувся до управління Державної міграційної служби України в Київській області весною 2014 року. Під час звернення до УДМС України в Київській області позивачеві було роз'яснено, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від імені дитини, розлученої із сім'єю, подається одним з її законних представників.

З пояснень представника позивача убачається, що позивачеві було роз'яснено, що УДМС України в Київській області звернеться до Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради з проханням призначити позивачеві законного представника для дотримання його законних прав та інтересів під час звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, позивачем було зазначено, що службою у справах дітей Білоцерківської міської ради не було здійснено необхідних заходів та позивачу не було призначено законного представника. Тобто, на думку позивача, така бездіяльність Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради призвела до того, що позивач не зміг на протязі тривалого часу звернутися до УДМС В Київській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Неможливість звернення з вказаною заявою призвела до того, що позивач знаходився на території України без належних документів з неврегульованим міграційним статусом.

Проте, суд першої інстанції правильно зазначив, що предметом даного позову є визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 175-15 від 05.04.2016 року. Протиправність вчинення Службою у справах дітей Білоцерківської міської ради бездіяльності стосовно позивача ним не оскаржується. Тим більше, на момент звернення до міграційного органу з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту останній був повнолітнім.

Разом з тим, жодних доказів на підтвердження можливої загрози життю громадянину Сомалі ОСОБА_3 ані під час звернення до органу міграційної служби, ані під час розгляду та перевірки його заяви міграційним органом, ані під час розгляду справи судом, позивачем не надано.

Так, суд звертає увагу на те, що до приїзду в Україну позивач перебував на території третіх безпечних країн, а саме: Ефіопії, Судану, Лівії, Туреччини, Грузії, Російської Федерації, і мав нагоду звернутися з приводу отримання відповідного статусу до органів державної влади цих країн.

Частина 22 статті 1 Закону № 3671-VI дає визначення терміну «третя безпечна країна» - це країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Окрім цього, слід зазначити, що РФ ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання.

Отже, позивач мав нагоду звернутися за захистом в країнах, де перебував до того, як прибув до України, однак не скористався своїм правом, що ставить під сумнів його можливе переслідування чи погрози на його адресу в країні постійного проживання.

З матеріалів справи та пояснень позивача убачається, що в обґрунтування позовних вимог позивачем було надано відомості, які не підтверджують факту переслідування позивача або його побоювань стати жертвою переслідувань чи розумної можливості того, що позивачу буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення до країни громадянської належності та, відповідно, не доводять наявності підстав, передбачених законодавством, для надання позивачу статусу біженця або визнання громадянина Сомалі ОСОБА_3 особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що відповідно до матеріалів особової справи позивача, при зверненні до органів Державної міграційної служби України ним також не було надано інформації, яка могла би бути підставою для висновку про обґрунтованість побоювань заявника стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань у Сомалі, а також інформації, яка могла би бути перевірена або достовірно встановлена щодо наявності таких обставин.

Посилання позивача на політичну ситуацію в країні та на адресу веб-сайту управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, на якому розміщено відповідні відомості, носять загально інформаційний характер та не підтверджують побоювання позивача повертатися у країну своєї громадянської належності, а отже не можуть бути прийняті до уваги.

Позивачем не було надано суду документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно позивача з боку угрупування «Аль-Шабаб», які відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Щодо вимоги позивача про зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву громадянина Сомалі ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, то вона задоволенню не підлягає, оскільки вказана вимога є похідною позовною вимогою.

Що стосується посилань представника позивача на наявність постанови Подільського районного суду міста Києва від 20 січня 2016 року по справі № 758/12747/15-а за позовом громадянина Сомалі ОСОБА_3 до управління Державної міграційної служби України в Київській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

Даним судовим рішенням було скасовано постанову № ПН МКО 068869 від 29.10.2015 року про накладення на громадянина Сомалі ОСОБА_3 адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 203 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 510 грн.

Проте суд апеляційної інстанції вважає, що обставини, викладені у судовому рішенні 758/12747/15-а не впливають на правильність висновків суду першої інстанції по справі № 826/6949/16.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Дослідивши всі обставин справи, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення відповідача № 175-15 від 05.04.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним та обґрунтованим.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника громадянина Сомалі ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 22.12.2016 року.

Головуючий суддя Чаку Є.В.

Судді: Файдюк В.В.

Мєзєнцев Є.І.