Справа № 0870/2773/12
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2016-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" грудня 2016 р. м. Київ К/800/33962/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Олексієнка М.М., Стародуба О.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Відкритого акціонерного товариства «Весна» до Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя про визнання протиправним та скасування рішення за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Весна» на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 02 липня 2012 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

Відкрите акціонерне товариство (далі - ВАТ) «Весна» звернулося до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя, в якому, з урахуванням уточнень, просило: визнати протиправним рішення Пенсійного фонду України від 28 травня 2008 року №9039/0910 про відмову у задоволенні скарги на рішення Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя від 20 лютого 2008 року №184 та скасувати його; визнати протиправним рішення Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя від 20 лютого 2008 року №184 та скасувати його.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 січня 2006 року ухвалою Господарського суду Запорізької області порушено справу про банкрутство ВАТ «Весна» і введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, а тому всі зобов'язання, що виникли у ВАТ «Весна» перед Пенсійним фондом України після 25 січня 2006 року є поточними і погашаються платником у встановлені чинним законодавством строки. Вказує, що оскільки ВАТ «Весна» усі поточні зобов'язання перед Пенсійним фондом України, що виникли після порушення провадження по справі про банкрутство, виконувались своєчасно та у повному обсязі, застосування штрафних санкцій є безпідставним.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 квітня 2011 року закрито провадження у справі за позовом ВАТ «Весна» до Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя про визнання протиправним та скасування рішення у частині позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування рішення Пенсійного фонду України від 28 травня 2008 року №9039/0910 про відмову у задоволенні скарги на рішення Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя від 20 лютого 2008 року №184.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 02 липня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2013 року, ВАТ «Весна» відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ПАТ «Весна», посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 02 липня 2012 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2013 року та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування доводів касаційної скарги зазначає, що відповідач фактично здійснив нарахування штрафних санкцій на суму зобов'язань, які є конкурсними та які згодом увійшли до тексту мирової угоди та були сплачені позивачем на користь відповідача 30 грудня 2012 року згідно умов мирової угоди.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним вимогам не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ВАТ «Весна» зареєстроване в Управлінні Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя як платник страхових внесків.

25 січня 2006 року ухвалою Господарського суду Запорізької області порушено провадження у справі про банкрутство ВАТ «Весна», введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Станом на 25 січня 2006 року заборгованість (недоїмка) із сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування ВАТ «Весна» складала 47 689,93 грн. та 12 245,84 грн. - борг із сплати штрафних санкцій та пені, застосованих за несвоєчасну сплату страхових внесків.

За рахунок сум, які надійшли від боржника у період з 25 січня 2006 року по 21 квітня 2006 року включно у розмірі 89 524,63 грн., Управлінням Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя в рахунок сплати недоїмки, пені та фінансових санкцій, відповідно до частини 5 статті 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зарахована сума у розмірі 59 935,77 грн. Іншу частину суми зараховано в рахунок сплати недоїмки із страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, яка виникла після порушення провадження у справі про банкрутство.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 14 листопада 2007 року затверджено мирову угоду між кредиторами та боржником ВАТ «Весна». Провадження у справі про банкрутство припинено.

20 лютого 2008 року в.о. начальника Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя винесено рішення № 184 про застосування фінансових санкцій та нарахування пені, яким за несвоєчасну сплату страхувальником страхових внесків на ВАТ «Весна» накладено штраф у розмірі 24 773,96 грн. та нараховано пеню у розмірі 6713,03 грн. за період з 20 січня 2006 року по 22 січня 2008 року.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до статей 1, 12 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, а також припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Наведені норми регулюють правовідносини, які виникли між боржником і кредиторами у зв'язку з неспроможністю боржника виконати після настання встановленого строку існуючі зобов'язання і спрямовані на відновлення платоспроможності боржника або його ліквідацію з метою здійснення заходів щодо задоволення визнаних судом вимог кредиторів.

З порушенням провадження у справі про банкрутство не пов'язується завершення підприємницької діяльності боржника, він має право укладати угоди, у нього можуть виникати нові зобов'язання.

З огляду на наведене можна дійти висновку, що дія мораторію поширюється лише на задоволення вимог конкурсних кредиторів.

Що стосується зобов'язань поточних кредиторів, то за цими зобов'язаннями згідно із загальними правилами нараховується неустойка (штраф, пеня), застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

За своєю правовою природою фінансові та економічні санкції є додатковими зобов'язаннями, які забезпечують належне виконання основного і є похідними від нього.

Таким чином, оскільки мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), які виникли після його введення, то не припиняє і заходів, спрямованих на їх забезпечення.

Невиконання таких зобов'язань є правопорушенням. Тому нарахування санкцій, застосування заходів забезпечення за невиконання зазначених зобов'язань та примусове стягнення на підставі виконавчих документів коштів на виконання таких грошових зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також штрафних санкцій, ґрунтується на законі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що порушення підприємством пункту 2 частини 9 статті 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» мало місце після введення мораторію на задоволення вимог кредиторів, а тому Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя правомірно застосувало до позивача штраф та нарахувало пеню за порушення поточних зобов'язань зі сплати страхових внесків.

Проте судами не взято до уваги доводи позивача про те, що суми, спрямовані позивачем на сплату страхових внесків саме за поточний період, були зараховані Управлінням Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя на погашення боргу зі штрафних санкцій та пені.

У даній справі спір фактично зводиться до встановлення правомірності або протиправності дій відповідача щодо зарахування поточних внесків позивача на погашення заборгованості зі сплати фінансових санкцій за минулі періоди. У разі встановлення факту протиправності таких дій, оскаржувана вимога не може вважатись правомірною, оскільки включає в себе суму таких поточних внесків. Особливістю спору є те, що по відношенню до окремих із зобов'язань позивача встановлено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Оскільки під час дії мораторію виключається можливість виконання зобов'язань, на які він поширюється, визначальним для правильного вирішення цієї справи є розмежування зобов'язань позивача перед пенсійним органом відповідно до строків їх виконання.

Необхідність такого розмежування обумовлена доводами позивача про те, що Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя самовільно здійснювало у 2006 році погашення заборгованості ВАТ «Весна», на яку поширювалась дія мораторію.

За правилом частини 6 статті 25 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» за рахунок сум, що надходять від платника єдиного внеску або від державної виконавчої служби, погашаються суми недоїмки, штрафних санкцій та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. У разі якщо платник має несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення.

За таких обставин зобов'язання, строк виконання яких настав на 25 січня 2006 року можуть виконуватись лише в процедурі провадження у справі про банкрутство в порядку господарського судочинства (конкурсні зобов'язання). Їх погашення або включення до вимоги пенсійного органу є протиправним.

Судами не досліджувались строки виконання зобов'язань по сплаті боргу зі штрафних санкцій та пені, на які були спрямовані відповідачем кошти позивача. Від визначення строків виконання зобов'язань залежить поширюється дія мораторію на такі зобов'язання чи ні, від чого залежить і правомірність самостійного зарахування відповідачем сум, спрямованих позивачем на сплату страхових внесків, в рахунок погашення боргу зі сплати штрафних санкцій та пені, оскільки не можуть вважатись правомірними дії УПФ щодо самостійного погашення тієї частини заборгованості, на яку розповсюджується дія мораторію.

Також, суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи дану справу, не надали правової оцінки правомірності діям відповідача щодо зарахування коштів, що надходили від позивача з оплати поточної заборгованості (єдиного внеску) на погашення конкурсних зобов'язань.

Не встановлення в судовому процесі судами першої та апеляційної інстанцій зазначених вище обставин як таких, що мають суттєве значення у справі, призвело до передчасних та необґрунтованих належним чином висновків щодо прав і обов'язків сторін у даному спорі, та відповідно до положень частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Весна» задовольнити частково.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 02 липня 2012 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2013 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.М. Олексієнко

О.П. Стародуб