Справа № 749/988/16-а
Суддя: Чигвінцев М. С.
Дата ухвалення: 2016-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 749/988/16-а
Номер провадження 2-а/749/134/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 року м. Сновськ

Щорський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого- судді Чигвінцева М.С.,

за участі секретаря Скорої Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сновськ адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Корюківського обєднаного управління Пенсійного фонду України про визнання неправомірними дій щодо відмови в нарахуванні та виплаті раніше призначеної пенсії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з адміністративним позовом до Корюківського обєднаного управління Пенсійного фонду України про визнання неправомірними дій щодо відмови в нарахуванні та виплаті раніше призначеної пенсії, мотивуючи свої вимоги наступним.

ОСОБА_1 працювала на посаді вчителя початкових класів Чепелівської восьмирічної школи с. Чепелів Щорського району Чернігівської області з 16.08.1979 року по 31.08.2004 року, звідки звільнена у звязку з ліквідацією навчального закладу. По 19.04.2005 року перебувала на обліку в центрі зайнятості. З 20.04.2005 року їй призначалася пенсія за вислугу років відповідно до Прикінцевих положень ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

17.11.2010 року позивачка обрана сільським головою Чепелівської сільської ради, де працює по даний час.

З 01.04.2015 року виплата пенсії була призупинена у звязку із змінами чинного законодавства.

13.10.2016 року відповідач відмовив позивачу своїм рішенням, зазначивши, що з 01.04.2015 року виплата позивачці пенсії була призупинена, оскільки згідно ст. 47 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" ( в редакції закону « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ)тимчасово, у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року:

- у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 ст.10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України "Про статус народного депутата України", « Про державну службу», Про прокуратуру", Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються;

- у період роботи на інших посадах/роботах пенсія, призначена особі відповідно до цієї статті (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Позивач, посилаючись на ст.22 Конституції України, вважає, що її право на отримання пенсії вищевказаним законом обмежено неправомірно, тому просить визнати дії Корюківського обєднаного управління Пенсійного фонду України щодо припинення їй виплати пенсії з 01 квітня 2015 року неправомірними та зобов'язати відповідача поновити їй виплату раніше призначеної пенсії за вислугу років з 09 березня 2016 року.

В судовому засіданні позивачка відсутня, в позовній заяві просить розгляд справи провести без її участі, просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні відсутній, про час та розгляд справи повідомлені належним чином. Заперечень не надходило.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 128 КАС України, у разі неприбуття відповідача - суб'єкта владних повноважень, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин або без повідомлення ним про причини неприбуття розгляд справи не відкладається і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно рішення Корюківського обєднаного управління Пенсійного фонду України № 2471/05 від 13.10.2016 року встановлено, що позивач перебуває на обліку в вище зазначеному управлінні та з 20.04.2005 року отримує пенсію за вислугу років відповідно до Прикінцевих положень ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та ст. 55 ЗУ « Про пенсійне забезпечення».

Позивачка після призначення пенсії продовжує працювати сільським головою Чепелівської сільської ради Щорського району Чернігівської області, є державним службовцем.

З 01.01.2016 року ЗУ « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911 VIII, внесено зміни до ст. 47 ЗУ « Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», якими передбачено, що

- тимчасово, у період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року особам ( крім інвалідів І та ІІ , інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 ст. 10 ЗУ « Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах, та на умовах передбачених законами України « Про державну службу», « Про прокуратуру», « Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/ щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

- у період роботи на інших посадах/роботах пенсія, призначена особі відповідно до цієї статті (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

На цій підставі відповідачем з 01 квітня 2015 року тимчасово припинено виплату пенсії позивачці.

ОСОБА_1 як станом на 30.09.16 року на момент звернення до суду з даним позовом, так і на даний час обіймає посаду державного службовця, на даний час пенсія їй не виплачується у звязку з обійманням такої посади.

Однак, статтею 22 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» закріплено основоположні принципи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування серед яких є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат.

Відповідно достатті 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи інших людей.

Суд дійшов висновку, що позивачку позбавлено пенсії у порушення вимог та положень статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим. 4.ХІ.1950 (Європейська конвенція про захист прав і основних свобод людини) (далі - Конвенція) в поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу, з огляду на наступне.

Відповідно до Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожній людині, яка знаходиться під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі 1 цієї Конвенції.

Стаття 14 Конвенції передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності до національних меншин майнового стану, народження або інших обставин.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» в редакції від 06.09.2012 року:

дискримінація - рішення, дії або бездіяльність, спрямовані на обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, сімейного та майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (далі - певні ознаки), якщо вони унеможливлюють визнання і реалізацію на рівних підставах прав і свобод людини та громадянина;

непряма дискримінація - рішення, дії або бездіяльність, правові норми або критерії оцінки, умови чи практика, які формально є однаковими, але під час здійснення чи застосування яких виникають чи можуть виникнути обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за їх певними ознаками, крім випадків, якщо такі дії або бездіяльність, правові норми або критерії оцінки, умови чи практика обєктивно виправдані метою забезпечення рівних можливостей для окремих осіб чи груп осіб реалізовувати рівні права і свободи, надані їм Конституцією і законами України;

Дискримінація це порушення прав людини, заборонене цілою низкою обов'язкових для виконання документів в області прав людини. Термін «дискримінація» має точне визначення і стале значення в міжнародному праві. Комітет ООН з прав людини незалежний експертний орган, що спостерігає за виконанням Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права, роз'яснив, що в пакті цей термін включає: «будь-яку відмінність, виключення, обмеження або перевагу, за ознакою раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних або інших поглядів, національного або соціального походження, майнового положення, народження або іншої обставини, і яка має на меті або як наслідок, знищення або применшення визнання, використання або здійснення всіма особами, на рівних можливостях, всіх прав і свобод».

Водночас, всупереч статті 14 Конвенції, яка гарантує рівність у здійсненні основних свобод, позивачці з огляду на її рід занять припинено виплату пенсії в той час, як без будь-якого об'єктивного і розумного обґрунтування виплата такої ж пенсії проводиться іншим особам, які перебувають в однаковому із позивачем положенні, однак мають інший рід занять. Виплата такої пенсії не зупинена іншим особам, які працюють в інших сферах та секторах державного впливу та економіки.

Таким чином, має місце вочевидь наявне запровадження дискримінації відносно позивача при здійсненні останньою права на мирне володіння майном та отримання призначеної пенсії.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Пічкур проти України» №10441/06 від 7 лютого 2014 року (пункти 48-49) зазначив, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має обєктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «ОСОБА_2 проти Нідерландів» (Van Raalte v. the Netherlands), п. 39, Reports 1997-I).

Також Європейський суд з прав людини в даному рішенні зазначив, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 54) (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на мовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 18 Конвенції обмеження, які дозволяються нею щодо згаданих прав та свобод, можуть застосовуватися тільки з тією метою, з якою вони передбачені.

Надбавки, доплати та пенсії є майном в контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини статті 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивачка наводить доводи, що вона має принаймні законні сподівання (яке ґрунтується на законодавчій нормі) на набуття права володіння. Таке сподівання виникло у позивачки з моменту призначення пенсії за вислугу років, яка призначена з 20.04.2005 року відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та набуття права на її виплату із зазначеного часу тобто з 20.04.2005 року.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), № 17767/08, пункт 72, від 19 червня 2012 року). Бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших, актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу (рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine), № 68385/10 та 71378/10), від 26 вересня 2014 pоку).

Таким чином, запроваджені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911 -VIII від 24 грудня 2015 року ) тимчасові обмеження щодо виплати пенсії особам, що працюють на посадах та на умовах, передбачених законом України «Про державну службу» суперечать:

- статті 14, статті 1 Першого протоколу Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» щодо дискримінації при виплаті пенсії в залежності від роду занять та позбавленні права на належне майно у формі призначених пенсійних виплат;

- статтям 22, 46, 58 Конституції України щодо недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод в тому числі і в сфері соціального захисту та пенсійних виплат;

Відповідно до роз'яснень, наведених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції та в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акта прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі, коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (Рішення Конституційного Суду України від 17 березня 2004 року N7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004 від 6 липня 1999 року N8-рп/99, від 20 березня 2002 року N5-рп/2002, , від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004).

Згідно статті 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Зокрема, Європейський Суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через принцип юридичної визначеності, згідно якого остаточне рішення суду у справі не може піддаватися сумніву, навіть у разі зміни законодавства (п.51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії» від 24 липня 2003 pоку). Крім цього, відповідно до роз'яснення Верховного Суду України №1-5/400 від 14 липня 2006 року, наданого на підставі листа Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини у справі «Качко проти України», реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена в залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як причину невиконання своїх зобов'язань, судами не повинні прийматися до уваги.

Враховуючи викладене, суд визнає, що діями відповідача безпосередньо порушено право позивачки на соціальний захист, гарантоване статтями 22, 46, 58 Конституції України, статтею 14, статтею 1 Першого протоколу Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» обмеження якого неможливе, враховуючи положення норм вище проаналізованого чинного законодавства.

Відповідно до вимог ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не надано суду жодних доказів стосовно правомірності прийнятого ним рішення, яке полягає у відмові здійснити відновлення та виплату пенсії.

Визнаючи обґрунтованими вимоги позивача, суд вважає за необхідне згідно вимог ч.2. ст.99 КАС України, задовольнити позовні вимоги в межах шестимісячного строку з дня звернення до адміністративного суду (30.09.2016 року), а саме починаючи з 30.03.2016 року, оскільки право позивача було порушено з 01.04.2015 року, а дізнався позивач про своє порушене право лише 13.10.2016 року отримавши рішення відповідача.

Частина 2 статті 100 передбачає, що позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Відповідно до вимог ч.2. ст.99 КАС України, суд вважає, що позовні вимоги з 09.03.2016 року по 29.03.2016 року слід залишити без розгляду, оскільки позивач звернулась до суду за захистом своїх прав 30.09.2016 року.

За викладених обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1, підлягають частковому задоволенню з метою відновлення порушених прав позивача.

Окрім зазначеного в позовній заяві міститься вимога позивача про стягнення з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп.

Частиною 1 ст. 94 КАС України передбачено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тому в задоволенні вимоги позивача про стягнення з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп. необхідно відмовити.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 94 КАС України, суд вважає, що з Корюківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України підлягають стягненню судові витрати - судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень.

Керуючись ст.ст.8-11, 18, 71, 99, 100, 160-162, 163, КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Корюківського об"єднаного управління Пенсійного фонду України щодо відмови ОСОБА_1 з 30.03.2016 року в поновлені виплати раніше призначеної пенсії за вислугу років згідно Закону України « Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зобовязати Корюківське об"єднане управління Пенсійного фонду України відновити ОСОБА_1 з 30.03.2016 року нарахування та виплату раніше призначеної пенсії за вислугу років згідно Закону України « Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Стягнути з Корюківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України () на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. (пятсот пятдесят одна гривня двадцять копійок).

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом десяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через суд, який виніс постанову. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя М.С. Чигвінцев