Справа № 490/9844/16-а
Суддя: Черенкова Н. П.
Дата ухвалення: 2016-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

н/п 2-а/490/603/2016 Справа № 490/9844/16-а
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 грудня 2016 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва в складі :

головуючого судді - Черенковій Н.П.,

при секретарі - Шевельовій Я.С.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Миколаєві справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду в Центральному районі м. Миколаєва провизнання протиправними дій відповідача та зобов'язання до вчинення дій -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з даним позовом до відповідача, в якому просила визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва щодо припинення виплати пенсії за віком з 01 квітня 2015 року, зобов*язати відповідача поновити виплату пенсії за віком з 01 червня 2015 року; зобов*язати відповідача виплатити заборгованість за минулий час з 01 червня 2015 року; стягнути з Державного бюджету України за рахунок асигнування на утримання управління Пенсійного фонду в Центральному районі м. Миколаєва судові витрати, пов*язані зі сплатою судового збору у сумі 551,20 грн.

У подальшому позивач уточнила позовні вимоги та просила визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва щодо припинення виплати їй пенсії за віком з 01.04.2015 року; зобов*язати Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва розрахувати та виплатити заборгованість за минулий час за період з 01.06.2015 року по 17.10.2016 року включно, тобто по день звільнення; стягнути з Державного бюджету України за рахунок асигнування на утримання Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва на її користь судові витрати, пов*язані зі сплатою судового збору, у сумі 551,20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 10 червня 2013 року їй була призначена пенсія за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» і з цього часу вона перебуває на обліку як пенсіонер за віком в УПФ України в Центральному районі м. Миколаєва. На час призначення пенсії за віком вона працювала на посаді судді Миколаївського районного суду Миколаївської області.

З 01.04.2015 року виплата пенсії за віком їй була припинена відповідно до ст. 12 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року, ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Вказаною статтею було передбачено, що тимчасово, у період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року, у період роботи особи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Відповідно до п. 5 Перехідних положень до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України, у тому числі «Про судоустрій і статус суддів». Оскільки до 01.06.2015 року Верховною Радою України не було прийнято закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, з 01.06.2015 року скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне грошове утримання призначалися відповідно до ряду законів, в тому числі «Про судоустрій і статус суддів».

Позивач 21.06.2016 року звернулася до УПФ України в Центральному районі з заявою про відновлення виплати раніше призначеної пенсії з 01.06.2016 на підставі Рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 року №4-рп/2016. Листом управління від 05.07.2016 року №147-П/01 УПФ України в Центральному районі відмовило у відновленні виплати пенсії. Позивач вважала, що рішення відповідача про відмову у відновленні виплати раніше призначеної їй пенсії грубо порушило її конституційне право на пенсійне забезпечення, передбачене ст. 46 Конституції України. Виходячи із змісту Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року, позивач вважала, що її права на соціальний захист порушені відповідачем, починаючи з 01 червня 2015 року.

Позивач просила про розгляд справи у її відсутності та позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що положення статті 141 Закону України від 07.02.2010 року №2453 «Про судоустрій та статус суддів» та Рішення Конституційного суду України від 08.06.2016 року стосуються матеріального забезпечення суддів після виходу їх у відставку, у зв*язку з чим не поширюються на осіб, які мають статус працюючого судді. Внаслідок ухвалення Конституційним судом України від 08.06.2016 року, з вказаної дати у позивача відновилось право на звернення за призначенням довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до положень Закону України від 07.02.2010 року №2453 «Про судоустрій та статус суддів» , яке позивач реалізувала 18.10.2016 року, звернувшись до УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва із заявою про призначення довічного грошового утримання судді у відставці. Окрім того, вважала безпідставною вимогу позивача про поновлення їй виплати пенсії з 01.06.2015 року, посилаючись на вимоги ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції від 22.03.2015 року та від 24.12.2015 року.

За приписами ч. 4 ст. 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи у її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Судом постановлено про розгляд справи у відсутності позивача, що відповідає вимогам закону.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного.

Статтею 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори і фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (в тому числі актів індивідуальної дії).

При цьому, адміністративні справи з приводу оскарження правових актів індивідуальної дії стосовно конкретної особи вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання цієї особи (позивача по справі) або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача (ч.2 ст.19 КАС України)

Відповідно до ст.9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ст.19 Конституції України , правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

ОСОБА_2 з 10.06.2013 року перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року.

Як вбачається із копії трудової книжки БТ-І 31622222, позивач зарахована до штату Миколаївського районного народного суду Миколаївської області на посаду судді з 22.06.1987 року.

ОСОБА_3о. голови Миколаївського районного суду Миколаївської області №91 від 17.10.2016 року, ОСОБА_2 відраховано зі штату Миколаївського районного суду Миколаївської області у зв'язку зі звільнення у відставку на підставі постанови Верховної Ради України « Про звільнення суддів» від 22.09.2016 року № 1600-VIII.

Згідно ст.22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Пенсійне забезпечення громадян України, в тому числі порядок призначення та виплати пенсій, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення», Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та іншими нормативно-правовим актами.

У рішенні Конституційного Суду України від 18 червня 2007 року №4-рп/2007, у справі про гарантії незалежності суддів, а також у низці інших попередніх рішень, зокрема від 24 червня 1999 року №6-рп/99 (справа про фінансування судів), від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій),від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), наголошується, що ч.3 ст.22 Конституції України установлено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Так, Конституційний Суд України в п. 7 Рішення від 01 грудня 2004 року №20-рп/2004 акцентує увагу на тому, що норми про матеріальне і побутове забезпечення суддів, їх соціальний захист, встановлені Законом України «Про судоустрій та статус суддів», не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. Надання суддям передбачених законом пільг, компенсацій і гарантій не може ставитися у залежність від грошових доходів суддів та від бюджетного фінансування, у зв'язку з чим при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частиною 1 статті 126 Конституції України встановлено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і Законами України. Складовою цих гарантій відповідно до ч.1 ст.130 Конституції України є обов'язок держави забезпечувати фінансування та належні умови функціонування судів і діяльності суддів.

Гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III, статті 117 розділу VII, розділах IX, X Закону України «Про судоустрій та статус суддів» № 2453 в редакції Закону № 192, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Отже, особливий порядок фінансування судів і діяльності суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності і спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя.

Однак, виплата пенсії ОСОБА_2 була припинена у зв'язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року.

В подальшому, 21.06.2016 року позивач звернулася до відповідача з заявою про поновлення виплати їй пенсії за віком з моменту ухвалення рішення Конституційного суду України від 08.06.2016 року, однак листом від 05.07.2016 року управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва відмовило їй у поновленні виплати пенсії на підставі ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції від 22.03.2015 року та від 24.12.2015 року.

Так, відповідно до абзацу 2 ч.1 ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (у редакції чинній з 01.04.2015), тимчасово, у період з 01.04.2015 по 31.12.2015: у період роботи особи (крім інвалідів І та П груп, інвалідів війни Ш групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про статус народного депутата України», Законом України «Про державну службу»,Законом України «Про прокуратуру», Законом України «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

В подальшому, Законом №911-VIII від 24.12.2015 року зазначені положення статті було викладено в новій редакції, а саме: тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу";Про прокуратуру", Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії / щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються;

Однак, 01 квітня 2015 року набрав чинності Закон України № 213-VIIІ, яким внесено зміни до статті 47 Закону № 1058-IV та визначено, що тимчасово, у період з 1 квітня по 31 грудня 2015 року, у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами від 17 листопада 1992 року № 2790-ХІІ «Про статус народного депутата України», № 889-VII, від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», № 2453-VI, пенсії, призначені відповідно доЗакону № 1058-IV, не виплачуються.

Пунктом п'ятим Прикінцевих положень Закону № 213-VIIІ передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до вищезазначених законів.

Закон України від 02.03.2015 року № 213-VIIІ не скасовано, його положення не визнано неконституційними, а до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, відповідно до Закону № 2453-VI.

Таким чином, з 1 червня 2015 року особи, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, згідно з Законом № 2453-VI, втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії за віком, призначена відповідно до Закону № 1058-IV.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2016 року у справі № 333/6710/15-а та рішенням Конституційного Суду № 4-рп/2016 від 08.06.2016 року.

У зв'язку з тим, що позивач працювала на посаді судді Миколаївського районного суду Миколаївської області та на виконання вимог чинного законодавства, УПФУ Центрального району м. Миколаєва виплата пенсії позивачу була припинена з 01.04.2015 року та по сьогоднішній день не виплачується на підставі Закону № 911-VIII від 24.12.2015 pоку, оскільки позивач залишилась на посаді судді відповідно до ЗУ « Про судоустрій і статус суддів».

Проте, Конституційний Суд України в своєму рішенні № 4-рп/2016 від 08.06.2016 року у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та положень пункту 5 розділу III «;Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», дійшов висновку, згідно якого визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення, у тому числі: 1) абзаців першого, другого, третього, четвертого та першого, другого речень абзацу шостого ч. 5 ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VІ у редакціях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VІІІ, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911-VIII; 2) пункту 5 розділу III «;Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VІІІ в частині скасування з 01.06.2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VІ у редакціях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VІІІ, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року 911-VІІІ та положенняЗакону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-УІІІ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Крім того, Конституційний Суд України вказав на такий порядок виконання цього рішення, у тому числі: абзаци 1, 2, 3, 4 та перше, друге речення абзацу 6 ч. 5 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-УІ у редакціяхЗакону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VІІІ, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року №911-VIII, що суперечатьКонституції України, не підлягають застосуванню, як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Підлягає застосуванню перше речення ч.5 ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року № 192-VІІІ, а саме: «Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного суддею після виходу у відставку»

Відповідно до ст. 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Таким чином, Рішенням Конституційного Суду України №4-рп/2016 (Справа №1-8/2016) від 08.06.2016 року було визнано неконституційною заборону виплати з 01.04.2015 року і з 01.01.2016 року пенсій, призначених відповідно до Закону №1058 особам, які працюють на окремих посадах, у тому числі на посаді судді відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Отже, позивач, продовжуючи працювати на посаді судді Миколаївського районного суду м. Миколаєва, мала право на отримання призначеної їй на загальних підставах пенсії за віком, оскільки таке право було поновлено 08 червня 2016 року Рішенням Конституційного Суду України №4-рп/2016 (Справа №1-8/2016), яке є остаточним, набирає чинності з дня його ухвалення та має преюдиціальне значення, в тому числі щодо досліджуваних спірних правовідносин.

Посилання відповідача на ту обставину, що вказане вище рішення

Конституційного Суду стосується лише довічного грошового утримання,до уваги не приймається, оскільки в резолютивній частині рішення чітко зазначено, що «Підлягає застосуванню перше речення ч.5 ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року № 192-VІІІ, а саме: «Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного суддею після виходу у відставку».

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва не доведено правомірність припинення ОСОБА_2 виплати призначеної пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що слід визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва щодо припинення виплати їй пенсії за віком та зобов*язати Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва поновити ОСОБА_2 виплату пенсії за віком по 17.10.2016 року включно, задовольнивши позовні вимоги частково.

Водночас у суда відсутні підстави для задоволення позову в частині вимог щодо зобов`язання Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва розрахувати та виплатити заборгованість за минулий час за період з 01.06.2015 року по 17.10.2016 року включно, оскільки за змістом ст. 2 КАС України суд захищає лише права, свободи або законні інтереси, уже порушені на момент розгляду справи судом. Нарахування пенсії у певному розмірі позивачеві взагалі ще не проводилося, отже такі вимоги є передчасними, оскільки немає підстав вважати, що при нарахуванні пенсії відповідачем будуть порушені його права та невірно обрахований її розмір .

В силу ст. 94 КАС України, з Державного бюджету України за рахунок асигнування на утримання Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва на користь ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір у сумі 551,20 грн.

Керуючись ст.10, ст.11, ст.71, ст.122, ст.159, ст.160, ст.163, ст.167 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва щодо припинення виплати ОСОБА_2 пенсії за віком з 01.06.2015 року.

Зобов*язати Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва поновити ОСОБА_2 виплату пенсії за віком по 17.10.2016 року включно.

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок асигнування на утримання Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва на її користь судові витрати, пов*язані зі сплатою судового збору у сумі 551,20 грн.

Постанова може бути оскаржена у порядку та строки, передбачені ст. 186 КАС України.

Суддя Н.П. Черенкова